Постанова

Іменем України
03 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 636/1435/17

провадження № 51-1673 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000399, № 0001468, № 0000011, № 0001208, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Легніця Республіки Польща, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 16 квітня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Вказане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24 березня 2017 року близько 13:00 через незамкнену хвіртку зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_8 , чим завдав потерпілому майнової шкоди на загальну суму 2 262,86 грн.
Крім того, 29 липня 2017 року близько 21:25, перебуваючи біля магазину «Кулиничі», що розташований неподалік будинку № 1-А на вул. Дружби у м. Чугуєві Харківської області, він побачив, як під час бійки із сумки ОСОБА_9 випав мобільний телефон марки «MEIZU» моделі М3 Note 32 Gb Gray. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, викрав вказаний мобільний телефон, що належить ОСОБА_10 , чим завдав майнової шкоди останній на суму 3494 грн.

Крім того, 09 вересня 2017 року близько 11:30, перебуваючи біля торгового місця № 36 на Чугуївському ринку, який розташований на бульварі Комарова, 1 у м. Чугуєві Харківської області, діючи умисно, повторно, ОСОБА_7 відволік увагу ОСОБА_11 , перехилився через прилавок та відкрито викрав належні їй грошові кошти на суму 3581 грн, після чого, не реагуючи на зауваження потерпілої повернути гроші, з місця злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Крім того, 02 січня 2018 року близько 10:43, перебуваючи біля кафе «Брістоль», яке розташоване на бульварі Комарова, 10 у м. Чугуєві Харківської області, діючи умисно, повторно, таємно, намагався викрасти майно потерпілої ОСОБА_12 на суму 1019,98 грн, однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був помічений потерпілою.
Вироком Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 задоволено, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 16 квітня 2018 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасовано.
Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що, призначаючи покарання, апеляційний суд недостатньо врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, а також особу засудженого ОСОБА_7 , який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, за місцем проживання характеризується позитивно, працює неофіційно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню доньку. Крім того, вважає, що апеляційний суд залишив поза увагою відсутність обтяжуючих покарання обставин, позицію потерпілих, які не мають до ОСОБА_7 претензій матеріального чи морального характеру. Також вважає, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_7 з 12 грудня 2019 року проходить курс психосоціальної корекції та відновлення особистості в Харківській обласній громадській організації «Майбутнє без наркотиків». Вважає, що апеляційний суд безпідставно врахував під час призначення покарання ОСОБА_7 ту обставину, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у виді позбавлення волі, що в силу вимог ст. 88 КПК України є недопустимим.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих злочинів місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими та оціненими під час судового розгляду доказами і правильно визнав достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України з урахуванням обсягу пред`явленого обвинувачення є правильною.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом загальних засад призначення покарання та його надмірну суворість, на думку колегії суддів, є непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України.
Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК України.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК України.
Зі змісту статей 7, 404, 420 КПК України у їх взаємозв`язку вбачається, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому. Разом з тим з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування з випробуванням, виходив з того, що засуджений вчинив злочини середньої тяжкості та тяжкі злочини, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працює неофіційно, на утриманні має неповнолітню доньку. Також судом враховано думку потерпілих про можливість призначення ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного із позбавленням волі.

Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування заподіяного збитку. Обставин, які б обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд зазначив, що з огляду на характер вчинених ОСОБА_7 злочинів, місцевий суд правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі.
Разом з тим, враховуючи особу ОСОБА_7 , апеляційний суд дійшов висновку, що його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не відповідає критеріям, які наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».
З огляду на викладене апеляційний суд констатував, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є безпідставним.
Колегія суддів погоджується з такими твердженнями апеляційного суду та вважає, що за невеликий проміжок часу (менше року) ОСОБА_7 з метою власного збагачення, відверто нехтуючи усталеними суспільно моральними цінностями, грубо порушуючи основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, зокрема таку, як право на власність, вчинив три умисні корисливі злочини, два з яких є тяжкими, та один закінчений замах на злочин.
На думку колегії суддів, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України.
Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, а також ті, про які наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
Призначене ОСОБА_7 апеляційним судом покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
При цьому слушними є доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно врахував під час призначення ОСОБА_7 покарання ту обставину, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у виді позбавлення волі, однак вказані обставини у даному випадку не впливають на правильність призначеного покарання, яке є мінімальним, а тому в цілому не дають підстав вважати такий вирок апеляційного суду незаконним.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, як і не вбачається підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, підстав для його скасування чи зміни в ході касаційного розгляду не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3