Провадження № 1-в/643/537/20
УХВАЛА

11.09.2020

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

розглянувши подання заступника начальника Московського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_5 про вирішення питання застосування покарання за наявності кількох вироків відносно засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Берлін, не працюючого, не одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:
До Московського районного суду м. Харкова надійшло подання заступника начальника Московського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_5 про вирішення питання застосування покарання за наявності кількох вироків відносно засудженого ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи вищевказане подання орган пробації посилається на те, що 27.01.2020 року до Московського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області надійшов на виконання вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання згідно ст. 75 Кримінального кодексу України з іспитовим строком на 2 роки. Крім того, 25.08.2020 року до Московського відділу з питань пробації надійшов вирок Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020 року відносно ОСОБА_4 , згідно якого він засуджений за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, однак попередній вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 не був врахований у вироку.

У судовому засіданні прокурор просив кожен з ухвалених щодо ОСОБА_4 вироків виконувати самостійно.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні також просив кожен з ухвалених щодо нього вироків виконувати самостійно.

Представник Московського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, відповідно до змісту якої розгляд справи просить провести за відсутності представника органу пробації.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце, час та дату розгляду подання, не перешкоджає проведенню судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути подання органу пробації без участі його представника.

Заслухавши у судовому засіданні прокурора та засудженого, а також дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, зокрема, про застосування покарання за наявності кількох вироків.

Згідно з вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 у справі № 748/2610/16, який набрав законної сили 13.12.2019, ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Крім того, вироком Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020 у справі № 272/1224/19, який набрав законної сили 03.06.2020, ОСОБА_4 засуджений за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. Початок строку відбування позбавлення волі рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання у виді позбавлення волі строк його тримання під вартою з 02.06.2019 року по 05.07.2019 року з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі. Запобіжний захід - заставу ОСОБА_4 , залишено без змін до звернення вироку до виконання, після чого вона підлягає поверненню ОСОБА_6 .

При цьому, судом встановлено, що при призначенні остаточного покарання ОСОБА_4 за вироком Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020 не було враховано покарання, призначене йому вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 року.

Відповідно до загальних вимог ст. 71 Кримінального кодексу України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б один із злочинів є особливо тяжким, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але неповинен перевищувати двадцяти п`яти років. При складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі. Призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше злочинів, суд призначає покарання за ці нові злочини за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті.

Згідно вимог ст. 70 Кримінального кодексу України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі. До основного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за злочини, у вчиненні яких особу було визнано винною. За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72цього Кодексу.

Як на тому наголошено у п. п. 23, 25 постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру. Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. За сукупністю вироків (ст. 71 КК) призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. За наявності щодо засудженого вироку, який не виконано і про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, суд за місцем виконання цього вироку зобов`язаний визначити порядок застосування покарання за всіма вироками відповідно до ст. 71 КК та статей 411, 413 КПК.

Відповідно до правової позиції висловленої Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 511/37/16-к, виходячи з приписів кримінального закону правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу. Призначення покарання за сукупністю вироків застосовується у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань у порядку ч. 1 ст. 71 КК остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню. Згідно з рекомендаціями, що містяться у п. 23 постанови № 7, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до винесення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Такий орієнтир стосується лише відображеної ситуації, а не випадку вчинення засудженим злочинів до та після постановлення попереднього вироку, за яким винна особа не відбула призначеного покарання. Натомість роз`яснення щодо останньої ситуації викладено у п. 25 цієї ж постанови № 7. За їх змістом у разі, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. Отже, у такому випадку процес призначення покарання проходить наступні стадії: 1) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо; 2) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК); 3)призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених новим та попереднім вироками, і зарахування у строк покарання повністю або частково відбутого покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК); 4) призначення покарання за злочин, вчинений після постановлення попереднього вироку; якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то покарання призначається за кожен злочин окремо; 5) визначення та призначення покарання за сукупністю вказаних злочинів (частини 1-3 ст. 70 КК); 6) призначення остаточного покарання за сукупністю вироків (ч. 1 ст. 71 КК).

Крім того, згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки, якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, поєднані з проникненням у житло, п`ять розбоїв, вчинених організованою групою, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Як визначено у ч. 1 ст. 33 Кримінального кодексу України, сукупністю злочинів є вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено.

Якщо ж наявна повторність злочинів, передбачена ст. 32 Кримінального кодексу, а саме - вчинення двох і більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, які не вимагають окремої кваліфікації за кожний епізод злочинної діяльності, то застосовуються лише положення ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу як до злочину, вчиненого після постановлення попереднього вироку.

Зі змісту вироків вбачається, що ОСОБА_4 вчинив ряд тотожних злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Так, за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України за епізодом крадіжки, яка відбулась 25.05.2019 року.

При цьому, за вироком Житомирського апеляційного суду 03.06.2020 ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України за епізодами крадіжок, які були вчинені 29.04.2019, 26.05.2019, 02.06.2019 року.

Отже, ОСОБА_4 були вчинені тотожні епізоди крадіжки, які кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України, і вказані епізоди злочинної діяльності були вчинені до постановлення вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 року та вироку Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2020 року.

При цьому, за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті), які мають самостійні санкції, покарання не призначається, тобто покарання необхідно призначити за всіма епізодами крадіжок, а не за кожен із них окремо, оскільки вони підпадають під дію однієї і тієї ж частини статті закону України про кримінальну відповідальність і повторної кваліфікації не потребують.

Як роз`яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» № 11 від 21.12.1990 під час вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку за наявності інших вироків, заборонено вирішувати питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Отже, в даному випадку неможливо визначити остаточне покарання шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, оскільки це призведе до погіршення ставища засудженого та фактично буде усуненням прогалин і недоліків вироків в частині призначення покарання.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 754/2749/17 щодо застосування частини 4 статті 70 КК України, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

У постанові від 21.01.2020 у справі № 484/5806/18 Верховний Суд також зазначив, якщо за вчинення злочинів особа була за вироком суду звільнена від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще і в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, то в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею злочинів має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням (попередній вирок), на момент постановлення наступного вироку. Тобто у тому випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу і в цьому разі, якщо наступним вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення частини 4 статті 70 щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній та наступний - виконуються самостійно.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 156/149/20.

З врахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання в силу ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки, та вирок Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі необхідно виконувати самостійно.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:
Подання Московського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області задовольнити.

Визначити, що вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.11.2019 у справі № 748/2610/16, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання відповідно до ст. 75 Кримінального кодексу України з іспитовим строком 2 роки, та вирок Житомирського апеляційного суду від 03.06.2020, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі виконується самостійно.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 діб з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1