Номер провадження 11-кп/816/546/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2020 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар`їне, Сумського району, Сумської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_7 , в яких не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 ,

- прокурор у кримінальному провадженні просив скасувати вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.02.2020 відносно ОСОБА_10 , у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухватили свій вирок, яким засудити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн, з позбавлення права керування транспортним засобом строком на 2 роки. У іншій частині просив вирок суду залишити без зміни;

- представник потерпілого просив змінити вирок суду, призначивши обвинуваченому більш суворе покарання та задовольнити позов потерпілого в повному обсязі.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді у виді штрафу розміром 5 100 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 1800 грн. 00 коп.

Задоволено частково позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні позову у іншій частині.

В обґрунтування своїх вимог прокурор у кримінальному провадженні вказував на те, що в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність, призначив покарання у виді штрафу в розмірі 5100 грн, при цьому розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян не застосував.

Представника потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , у поданій апеляційній скарзі вказував на невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та невідповідність призначеного судом розміру завданої моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Звертає увагу суду на те, що з часу дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений не цікавився станом здоров`я потерпілого, допомога не пропонувалася, завдані збитки не були відшкодовані.

Вважає, що заявлений розмір моральної шкоди 30 000 грн. повністю відповідає принципу виваженості та справедливості.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, 01.12.2019 приблизно о 16.30 год., керуючи автомобілем ВАЗ-21099 р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 рухався по під`їзній дорозі з боку проїзної частини вул.Ковпака в напрямку буд.59 в м.Суми. Наближаючись до нерегульованого перехрестя рівнозначних доріг, ОСОБА_10 проявив неуважність, знехтував мірами безпеки дорожнього руху, завчасно не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, виїхав на перехрестя і допустив зіткнення з автомобілем Dасіа-Lоdgy, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_7 , який рухався через зазначене перехрестя з права наліво відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ-21099.

У наслідок дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження закритий травматичний вивих правого плечового суглобу, які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 956 від 12.12.2019, не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я і за цими ознаками відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №238 від 12.12.2019, порушення п. 16.12 ПДР України, допущені водієм ОСОБА_10 знаходяться в

прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_13 , яка підтримала подану апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила вирок суду скасувати на ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання в розмірі 300 неоподаткований мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які частково підтримали подану представником апеляційну скаргу, просили змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову, не наполягали на призначенні обвинуваченому більш суворого покарання, думку обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Фактичні обставини провадження, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення учасниками кримінального провадження не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, у відповідності зі ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України є правильною.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_14 покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» роз`яснено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, вказаних вимог закону суд дотримався.

Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання враховано суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу, обставини, що пом`якшують покарання. Так, ОСОБА_10 раніше не судимий, покаявся, сприяв органам досудового слідства і суду у розкритті злочину і ці обставини суд визнав такими, що пом`якшують покарання.

Згідно висновку Сумського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області виправлення ОСОБА_10 можливо в умовах без позбавлення волі.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про можливість призначити основне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу ближче до середнього розміру. Суд вважав за необхідне і достає також призначити додаткове покарання у виді позбавлення прав на строк ближче до середнього, який передбачений у санкції зазначеної статті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам закону та за своїм видом та розміром, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.

На переконання колегії суддів, представником потерпілого у своїх доводах не наведено обставин, які б вказували на невідповідність призначеного судом першої інстанції ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами прокурора про те, що при призначенні обвинуваченому покращання у виді штрафу, судом першої інстанції не були враховані положення ст. 53 КК України.

Зокрема, у відповідності до положень ст. 53 КК України, штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Тобто, при призначення покарання у вигляді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, цей розмір визначається у певній кількості неоподаткованих мінімумів доходів громадян, установленого законодавством на час постановлення вироку, із визначенням його у грошовій сумі, здійснивши перерахування розміру в гривнях, виходячи з вимог закону щодо визначення суми одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2015 №5-154кс15.

Проте, призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді штрафу в розмірі 5100 грн, без його визначення у певній кількості неоподаткованих мінімумів доходів громадян, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Колегія суддів не може погодитися також із висновками суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 ..

Зокрема, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 було подано цивільний позов, в якому він просив стягнути з ОСОБА_10 на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн., завдану в наслідок ДТП, в зв`язку з повним руйнуванням транспортного засобу та отриманими тілесними ушкодження.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно п. 1) ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, що моральна шкода завдана ушкодженням здоров`я, пошкодження майна внаслідок дії джерела підвищеною небезпеки відшкодовується особою яка її завдала, незалежно від вини останньої та майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

На переконання колегія суддів, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_10 , судом першої інстанції не в повній мірі було враховано характер та тривалість страждань потерпілого, наслідки, що для нього настали.

Враховуючи те, що внаслідок ДТП ОСОБА_7 були заподіяні моральні страждання, пов`язані з порушенням нормальної течії життя, заподіянням шкоди його здоров`ю, необхідністю нести зайві матеріальні витрати, тривалими хвилюваннями, , колегія суддів дійшла до висновку, що з ОСОБА_10 підлягає стягненню 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Саме такий розмір моральної шкоди, буде відповідати засадам розумності та справедливості.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_15 , в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та в частині вирішення цивільного, з призначенням ОСОБА_10 покарання, за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, у виді 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки, цивільний позов потерпілого задовольнити в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні в частині скасування вироку суду та ухваленні апеляційним судом свого вироку, оскільки виходячи з положень ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, в тому числі, в разі необхідності застосування більш суворого покарання.

В даному випадку прокурор не ставить питання про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 , за наслідками апеляційного перегляду вироку суду, більш суворого покарання, тому його апеляційні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2020 року відносно ОСОБА_10 , в частині призначення йому покарання та вирішення цивільного позову, змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та збільшенням суми моральної шкоди.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.

Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, та стягнути з ОСОБА_10 та користь ОСОБА_7 грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4