Постанова

Іменем України
03 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 752/1498/14
провадження № 51-4961км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в цьому АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом покарання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу та витрат на залучення спеціаліста 300 000 грн, 3 700 грн та 3 000 грн відповідно.
Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат, а також про долю речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 вересня 2011 року близько 11:50, керуючи технічно справним автомобілем Suzuki SХ4 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Жилянській зі сторони вул. Льва Толстого в напрямку вул. Тарасівської у м. Києві в порушення вимог п. п. «б» п. 2.3, п. п. «е» п. 8.7.3, п. 8.10, п. 16.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР), перетинаючи регульоване перехрестя з вулицею Паньківською, проявив неуважність до дорожньої обстановки та проігнорувавши червоний сигнал світлофора, що горів для його руху, не зупинився перед дорожньою розміткою (стоп лінія) та не надав перевагу у русі автомобілю Nissan Murano (державний номерний знак НОМЕР_2 ), під керуванням ОСОБА_9 , який з дотриманням вимог ПДР рухався по цьому ж перехрестю в напрямку вул. Паньківської, що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів, внаслідок якого автомобіль під керуванням ОСОБА_7 здійснив виїзд за межі проїзної частини дороги де на тротуарі біля будинку № 27-А по вул. Паньківській вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_8 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки в ній не спростовано усіх доводів його апеляційної скарги, зокрема:
- невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду;
- досліджені у місцевому суді докази не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення;
- відомості, які містяться у висновку судової автотехнічної експертизи № 7888/12-52 від 16 листопада 2012 року та у висновку судової автотехнічної експертизи № 3996 від 30 серпня 2013 року не могли бути використанні, як докази вини ОСОБА_7 ;
- висновок судової автотехнічної експертизи №1-02/18 від 26 лютого 2018 року є належним та допустимим доказом.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , висловивши свої доводи на підтримання касаційної скарги, кожен окремо, просили скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Прокурор частково підтримала касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Частиною 3 ст. 404 КПК України визначено, що за клопотанням учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
З огляду на ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , зазначенні вимоги закону належним чином не виконанні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовим рішенням через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просив його скасувати та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
При цьому захисник під час апеляційного провадження заявляв клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема, допит обвинуваченого, потерпілого, свідків та відтворення і дослідження відповідних матеріалів.
Суд апеляційної інстанції, зосередившись виключно на висновках суду першої інстанції, на більшість доводів апеляційної скарги захисника відповіді не надав, мотивів їх залишення без задоволення не навів, а обмежився формальним перерахуванням доказів, на які йдеться посилання у вироку місцевого суду.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції формально підійшов до вирішення клопотання захисника про допит обвинуваченого, потерпілого, свідків та відтворення і дослідження відповідних матеріалів та, відмовляючи в його задоволенні, передчасно дійшов висновку про достатність і допустимість наявних доказів ще до прийняття остаточного рішення.
Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів сторони захисту про те, що висновок судової автотехнічної експертизи №1-02/18 від 26 лютого 2018 року є належним та допустимим доказом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_6 під час розгляду у суді першої інстанції відповідно до вимог статей 93, 242, 243 КПК України надав висновок судової автотехнічної експертизи №1-02/18 від 26 лютого 2018 року, яка була проведена за клопотанням останнього.
При цьому зазначені клопотання та висновок відповідно до вимог ст. 290 КПК України були відкриті учасникам судового провадження 12 березня 2018 року (а. к. п. 225, т. 5).
Між тим, місцевий суд не взяв до уваги зазначений висновок, оскільки дійшов висновку, що захисник в порушення вимог ст. 242 КПК України не звертався до суду з відповідним клопотанням та відповідна експертиза не проводилась за дорученням суду.
Однак, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що такий висновок місцевого суду не відповідає вимогам процесуального закону, як і не відповідає вимогам зазначених у Законі України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII).
Законом України 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року ч. 1 ст. 242 КПК України викладено у такій редакції: експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
При цьому відповідно до пункту 4 § 2 «Прикінцеві положення» Розділу 4 Закону № 2147-VIII, підпункти 11-27, 45 пункту 7 § 1 «Внести зміни до таких законодавчих актів України» Розділу 4 цього Закону, зокрема і зміст ч. 1 ст. 242 КПК України у новій редакції, вводилися в дію через три місяці після набрання чинності Закону № 2147-VIII, також ці зміни не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.
Між цим ч. 1 ст. 242 КПК України в попередній редакції передбачала, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Відповідно до положень ст. 5 КПК України, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно із положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення. Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.
Таким чином, оцінюючи висновок судової автотехнічної експертизи №1-02/18 від 26 лютого 2018 року з точки зору допустимості як доказу, суду першої інстанції слід було виходити з редакції норм кримінального процесуального закону, яка існувала на час звернення сторони захисту до експерта та яка надавала йому таку можливість.
Суд апеляційної інстанції не зважив на викладене та не забезпечив стороні захисту можливості обстояти свою позицію під час апеляційного провадження.
Враховуючи зазначене, ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, а тому підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно врахувати все наведене в постанові, ретельно перевірити викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 доводи, дати належну оцінку зібраним у провадженні доказам та постановити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10