Ухвала

Іменем України
26 серпня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-3901 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ренійського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ренійського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рені, Одеської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24 квітня 2018 року Ренійським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винним у тому, що він 5 травня 2018 року, приблизно о 15 годині, перебуваючи на вул. Одеська у м. Рені Одеської області, з метою таємного викрадення чужого майна, проник до двору домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав велосипед марки «Україна» темно-синього кольору, вартістю 720 гривень, який належить ОСОБА_5 , та в подальшому з місця події зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що місцевий суд не роз`яснив йому наслідків застосування ч 3 ст.349 КПК України при не дослідженні доказів, що в подальшому обмежило його право на апеляційне оскарження.

Крім цього, судом надано оцінку показам свідків, які безпосередньо в судовому засіданні не допитувалися.

Також, в ході розгляду кримінального провадження було порушено його право на захист, оскільки захисник у нього був лише на стадії апеляційного перегляду.

Просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У касаційній скарзі засуджений вказує, що місцевий суд не роз`яснив йому наслідків застосування дослідження доказів в неповному обсязі, що в подальшому обмежило його право на апеляційне оскарження.

Із вказаними доводами касаційної скарги колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 349 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови. У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що колегією судді вказаний довід засудженого перевірявся, та що з матеріалів кримінального провадження, аудіозапису судового засідання та оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що справа у суді першої інстанції розглядалась відповідно до вимог ч. 1 ст. 349 КПК України, після виконання дій передбачених ст. 348 КПК України.

При цьому, головуючий в суді першої інстанції з`ясувала факт підтвердження обвинуваченим скоєння ним злочину за обставин, що викладені в обвинувальному акті і відмови останнього від надання показів.

В подальшому, прокурором було запропоновано визначити порядок дослідження доказів шляхом дослідження лише письмових доказів, про допит в судовому засіданні свідків, прокурор не просив. Обвинувачений погодився з запропонованим прокурором порядком, маючи можливість наполягати на допиті свідків, такого клопотання не заявляв.

При цьому, порядок дослідження доказів у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України не визначався, та наслідки проведення судового розгляду у такому порядку не застосовувались.

З огляду на це, Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про відсутність порушень вимог положень ст. 349 КПК України, що потягли за собою обмеження права ОСОБА_4 на апеляційне оскарження.

Щодо надання оцінки показам свідків, які безпосередньо в судовому засіданні не допитувалися, то вказані доводи не заслуговують на увагу тому, що як вбачається зі змісту судових рішень, свідки не допитувались, їх показання суд не оцінював , в якості доказів не використовував.

Щодо доводів скаржника про порушення його права на захист, слід вказати наступне.

Відповідно до статті 20 КПК України, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

На підставі положень статті 48 КПК України захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні.

З аналізу вищенаведених норм випливає, що особа є вільною у своєму виборі щодо залучення захисника у кримінальному процесі у разі, коли участь останнього не є обов`язковою для реалізації та захисту таких прав.

Випадки, коли участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою, передбачені ст. 52 КПК України, який є вичерпним, зокрема, у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, щодо осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до 18 років та інше.

Виходячи з пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою.

Як вбачається зі змісту судових рішень, засуджений скористався своїм правом на захисника лише в суді апеляційної інстанції та під час розгляду апеляційної скарги не вказував про наявність будь-яких порушень чи обмеження реалізації його права на захист.

Так, істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у цьому кримінальному провадженні не було допущено.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ренійського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3