Справа № 526/920/19
Номер провадження 1-кп/530/7/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"24" вересня 2020 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000213 від 25.04.2019 року, відносно

ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Харківці, Гадяцького району Полтавської області, зареєстрованої та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, має на утриманні 2 дітей, працюючої продавцем у ФОП УНТМАЛИ, раніше не судимої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 345 КК України, -

ВСТАНОВИВ :
Згідно обвинувального акту досудового розслідування ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненнікримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 345 КК України.

06.04.2019 близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння по АДРЕСА_1 помітила на лавці біля власного домогосподарства АДРЕСА_2 громадянку ОСОБА_6 , з якою перебувала у особистих неприязних відносинах. У цей час у ОСОБА_5 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 та вона підійшла до неї і діючи протиправно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та їх наслідки, умисно нанесла їй не менше одного удару кулаком в область правого ока, потім взяла її за голову та не менше одного разу вдарила лівою тім`яною ділянкою голови об металевий паркан. Продовжуючи свою злочинну діяльність. ОСОБА_5 відібрала у потерплої дерев`яну тростину та нанесла нею ОСОБА_6 ще не менше одного удару по передпліччю правої руки. У цей час на крики потерпілої збіглись сусіди та припинили протиправні дії ОСОБА_5 ..
Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_6 згідно висновку судово-медичного експерта №67 від 12.04.2019 отримала тілесні ушкодження, які можна розділити на три групи: перша група - гематома обох повік правого ока, з переходом на виличну ділянку, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; друга група - гематома внутрішнє-бокової поверхні нижньої третини правого передпліччя, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; третя група - синець лівої тім`яної ділянки голови, в проекції тім`яного бугра, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження.
Таким чином, своїми протиправними діями, що виразились в умисному нанесенні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.125 КК України.
Крім цього, досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» до правоохоронних органів відносяться органи прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, митні органи, органи охорони державного кордону, органи держаної податкової служби і установи виконання покарань, державної контрольно- ревізійної служби, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозахисні та правоохоронні функції.
Так, 06.04.2019 близько 20 год. по вул. Садовій у с. Сари Гадяцького району Полтавської області, інспектор СРПП №3 Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області капітан поліції ОСОБА_7 , спільно з інспектором СРПП №2 Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області майором поліції ОСОБА_8 , перебуваючи на службі у форменому одязі поліцейського, згідно Закону України «Про Національну поліцію» виконували свої службові обов`язки, до яких входить забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, а саме прибули на виклик з приводу спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 громадянкою ОСОБА_5 .
В цей час, на вказаній вулиці перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилася громадянка ОСОБА_5 , яка проявляла агресію відносно працівників поліції, присутніх цивільних осіб, виражалася в їх адресу нецензурною та брутальною лайкою, чим порушувала громадський порядок, при цьому на неодноразові зауваження працівників поліції не реагувала, поводила себе неадекватно та агресивно. З метою припинення протиправних дій ОСОБА_5 , інспектор СРПП №3 Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області капітан поліції ОСОБА_7 та інспектор СРПП №2 Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області майор поліції ОСОБА_8 , у відповідності до ст. 42,43,44 ЗУ «Про Національну поліцію України», попередньо попередивши про це ОСОБА_5 , вирішили застосувати до останньої спеціальний засіб - кайданки так як, попередньо застосовані засоби переконання не дали результатів.
В ході цього, під час виконання інспектором СРПП №3 Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_7 своїх службових обов`язків, ОСОБА_5 протидіючи останньому, усвідомлюючи його належність до працівників правоохоронного органу, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, вчинила непокору законним вимогам ОСОБА_7 та умисно з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, пальцями правої руки схопила та стиснула шкіру обличчя ОСОБА_7 , чим спричинила йому згідно висновку судово-медичної експертизи № 66 від 11.04.2019 тілесні ушкодження у вигляді: садна носа та нижнього повіка правого ока, які як в своїй сукупності так і кожне окремо, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Такими своїми умисними протиправними діями, що виразились у умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.345 КК України.
Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даних кримінальних правопорушень, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати.
Згідно із ч.2 ст.368 КПК України, якщо особа обвинувачується у вчиненні декількох злочинів або декількох кримінальних проступків, суд вирішує питання, зазначені у пунктах 1-8 частини першої цієї статті, окремо за кожним кримінальним правопорушенням.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч.2 ст.17 КПК України.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Допитана у судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину у вчиненнікримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 345 КК України вказала, що вона повністю визнає свою вину в частині, що 06.04.2019 близько 19 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння по вул. Садовій у с. Сари Гадяцького району Полтавської області, перебувала у особистих неприязних відносинах з ОСОБА_6 під час сварки нанесла тілесні ушкодження. В результаті чого, ОСОБА_6 отримала легке тілесне ушкодження. Також вказала, що 06.04.2019 близько 20 год. по вул. Садовій у с. Сари Гадяцького району Полтавської області, в неї не було умислу заподіяти працівникові правоохоронного органу а саме інспектору СРПП №3 Гадяцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_7 , так як до приїзду працівників поліції, вона знаходилася в господарстві і коли виходила з господарства, вона направлялася не до працівників поліції, а в іншу сторону. І тільки, коли на її руки, працівник поліції надівав кайданки, вона чинила йому опір, щоб він кайданки не надівав і в цей час зацепила працівника поліції.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 дала показианалогічні описовій частині вироку. Просить суд призначити покарання згідно чинного законодавства.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що 06.04.2019 до чергової частини Гадяцького ВП, у вечірній час, надійшло повідомлення про правопорушення. Він за вказівкою чергового виїхав на місце пригоди. Прибувши у с. Сари Гадяцького району Полтавської області розпитали місцевих жителів про обставини повідомлення до поліції. Від потерпілої дізналися, що жінка, яка проходила мимо них є ОСОБА_5 .. Він, ОСОБА_7 , будучи у форменному одязі запропонував ОСОБА_5 присісти до їх автомобіля та надати пояснення про пригоду, так як вона була в стані алкогольного спяніння. В цей час ОСОБА_5 почала виражатися нецензурними словами. На його слова припинити виражатися та заспокоїтися не реагувала. В звязку з чим він зробивши декілька раз зауваження відносно ОСОБА_5 і застосував кайданки. Під час застосування кайданок, отримав тілесні ушкодження від ОСОБА_5 обличчя. Це було біля 19 години. Він впевнений, що якби був не він а інша особа на його місці, то дії ОСОБА_5 були б ті самі. Тобто в діях ОСОБА_5 не було умислу нанести йому, ОСОБА_7 тілесні ушкодження. Претензій до ОСОБА_5 не має, на суровій мірі покарання не наполягає.
Свідок ОСОБА_8 суду показав, що 06.04.2019 біля 18 години до чергової частини Гадяцького ВП, надійшло повідомлення про правопорушення. Він разом з іншими працівниками поліції виїхав на місце події за вказівкою чергового. Прибувши у с. Сари Гадяцького району Полтавської області розпитали місцевих жителів про обставини повідомлення до поліції. Від потерпілої дізналися, що жінка, яка проходила мимо них є ОСОБА_5 .. Він та ОСОБА_7 , будучи у форменному одязі запропонував ОСОБА_5 присісти до їх автомобіля та надати пояснення про пригоду, так як вона була в стані алкогольного спяніння. В цей час ОСОБА_5 почала виражатися нецензурними словами. На їх слова припинити виражатися нецензурно та заспокоїтися не реагувала. В звязку з чим ОСОБА_5 зробивши декілька раз зауваження ОСОБА_7 застосував кайданки. Під час застосування кайданок, отримав Цілуйко тілесні ушкодження від ОСОБА_5 обличчя. Це було біля 19 години. Як саме це відбувалося він не бачив але впевнений, що якби був не Цілуйко а інша особа на його місці, то дії ОСОБА_5 були б ті самі. Тобто в діях ОСОБА_5 не було умислу нанести ОСОБА_7 тілесні ушкодження, що свідчить те, що вона не вставала в "позицію" і не наносила прямо тілесні ушкодження ОСОБА_9 ..
Аналогічні покази як і свідок ОСОБА_8 дав покази свідок ОСОБА_10 ..
Свідок ОСОБА_11 вказав, що він був присутній коли приїхали працівники поліції 06.04.2019 біля 19 години у с. Сари Гадяцького району Полтавської області намагалися надіти кайданки на ОСОБА_5 , яка пручалася та намагалася втекти. Як саме нанесла ОСОБА_5 тілесне ушкодження ОСОБА_7 , який раніше був у них дільничним інспектором він не бачив, бо на вулиці було погано видно. На його думку, ОСОБА_5 причинила тілесні ушкодження поліцейському не навмисно, а саме чинячи опір працівникам поліції.
Свідок ОСОБА_12 дала покази як свідок ОСОБА_11 ..
Свідок ОСОБА_13 дала покази як свідок ОСОБА_12 ..
Окрім показань обвинуваченого, потерпілих, свідків, судом в ході судового розгляду кримінального провадження були досліджені такі докази:
Відповідно до журналу рєєстрації амбулаторних хворих за 2018 рік за № 581 06.04.2019 року о 21 го. 45 хвилин ОСОБА_7 звертався до Гадяцької ЦРЛ.
Відповідно до висновку експерта №66 від 11.04.2019 року ОСОБА_7 отримав легкі тілесні ушкодження.
Відповідно до посвідчення ПТП 003575 ОСОБА_7 інспектор сектору реагування патрульної поліції №3 Гадяцького ВП.
Протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_7 проведеного в Гадяцькому ВП від 16.04.2019 року, під час якого потерпілий розповів про обставини справи та показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень.
Згідно висновку експерта №84 від 19.04.2019 року покази потерпілого ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту відповідають обєктивним даним судово-медичної експертизи №66 від 11.04.2019 року.
Протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_14 проведеного в Гадяцькому ВП від 18.04.2019 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показав механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ..
Згідно висновку експерта №85 від 22.04.2019 року покази свідка ОСОБА_14 під час проведення слідчого експерименгту відповідають обєктивним даним судов-медичної експертизи №66 від 11.04.2019 року.
Протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 проведеного в Гадяцькому ВП від 18.04.2019 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показав механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ..
Згідно висновку експерта №86 від 22.04.2019 року покази свідка ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту відповідають обєктивним даним судово-медичної експертизи №66 від 11.04.2019 року.
Органами досудового слідства, дії ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України кваліфіковано вірно.

Відповідно до ч.2 ст.345 КК України умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків карається обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії від 6 грудня 1988 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Злочин від інших правопорушень відрізняється найвищим ступенем суспільної небезпечності.

Відповідно до ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Склад злочину це сукупність юридичних ознак (обєктивних і субєктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як конкретний злочин, передбачений кримінальним кодексом. Обєктивна сторона це сукупність зовнішніх ознак вчиненого злочину: діяння (дія або бездіяльність), суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок, спосіб, засоби, місце, час, обстановка вчинення злочину. Щодо наслідків, то вони є обовязковою ознакою тільки матеріальних складів злочинів.

Так, об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, полягає в опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обовязків.

Відповідно до ч.2 ст 342 КК України опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, державному виконавцю чи приватному виконавцю під час примусового виконання рішень, члену громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовцеві під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку або уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - карається штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк від трьох до шести місяців, або обмеженням волі на строк до чотирьох років, або позбавленням волі на строк до двох років.

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 342 КК України настає за опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.
Постановою Пленуму ВСУ від 26.06.1992 № 8 «Про застосування законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» опір визначається як активна фізична протидія. Тобто, його ознаками є: 1) активні дії; 2) дії винного повинні бути спрямовані на організм потерпілого з застосуванням фізичної сили; 3) вони перешкоджають виконанню потерпілим своїх функцій; 4) дії вчинені в момент виконання потерпілим своїх службових обов`язків.
Суд звертає увагу на те, що позиція обвинуваченої як на досудовому слідстві так і в судовому засіданні була в цілому послідовною, логічною і на думку суду, щирою. Прокурор та потерпілий в судовому засіданні не заявляли клопотань про допит будь-яких інших свідків чи дослідження додаткових письмових матеріалів чи речей на підтвердження обвинувачення передбаченого ч.2 ст.345 КК України.
З наведеного вище можна зробити висновок, що в судовому засіданні не було здобуто доказів, що ОСОБА_5 умисно заподіяла працівникові правоохоронного органу легке тілесне ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

А тому, суд приходить до висновку про відсутність у діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Дії самої обвинуваченої були головною перешкодою при виконанні працівниками правоохоронних органів своїх службових обов`язків. Отже, суд вважає, що дії обвинуваченої супроводжувались опором працівнику правоохоронного органу під час виконанням ним службового обовязку. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що опір потрібно відрізняти від злісної непокори.
Злісною непокорою (ст. 185 КпАП України) є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, або відмова, виражена у зухвалій формі що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок. Адміністративна відповідальність за вказані дії настає за відсутності застосування фізичної сили з боку винної особи. Опір, на відміну від злісної непокори може полягати в таких наприклад діях як спроба вирватися при затриманні, перешкодження законному застосуванню сили. Серед ознак опору виділяється: а) він полягає в активних діях б) дії винного полягають у застосуванні до потерпілого фізичної сили.
Для розуміння поняття «опору», як цілісного поняття та невідємної частини обєктивної сторони кримінального правопорушення передбаченого ст. 342 КК України, визначення якому законодавець у своїх нормативних актах не надає, необхідно провести аналіз чинного законодавства, виходячи з чого можна дійти висновку про наступне.
Так, відповідно до підпункту а пункту 1 частини 3 статті 45 Закону України «Про Національну Поліцію» поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, зокрема кайданки та інші засоби обмеження рухомості, до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та чинить опір поліцейському або намагається втекти.
Із наведеної норми закону стає зрозумілим чітке відмежування законодавцем понять «здійснення опору» та «втеча», який однозначно відділяє їх одне від одного та наводить у нормі приклад можливої дії поліцейського у випадку вчинення правопорушником цих двох окремих за своїм змістом діянь.
При цьому, суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується умисною формою вини, за якою винний усвідомлює, що посягає на здоровя працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням працівником службових обов`язків, передбачає настання побоїв, тілесних ушкоджень.
Критерієм розмежування складів зазначених злочинів, передбачених ст.342 КК України та відповідною частиною ст.345 КК України є суб`єктивна сторона, тобто ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій. В разі умисного заподіяння тілесного ушкодження працівникові правоохоронного органу, має місце умисел на заподіяння лише тілесних ушкоджень. Згідно з частиною другою статті 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Суд вважає обґрунтованими доводи обвинуваченої та її захисника про те, що умислу у неї на заподіяння тілесного ушкодження працівникові правоохоронного органу не було.
Не спростовуються матеріалами провадження і твердження обвинуваченої про те, що вона хотіла перешкодити працівнику поліції здійснити її затримання.
Так, об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, полягає в опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обовязків, члену громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовцеві під час виконання цими особами покладених на них обовязків по охороні громадського порядку.
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 342 КК України настає за опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків. Постановою Пленуму ВСУ від 26.06.1992 № 8 «Про застосування законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» опір визначається як активна фізична протидія. Тобто, його ознаками є: 1) активні дії; 2) дії винного повинні бути спрямовані на організм потерпілого з застосуванням фізичної сили; 3) вони перешкоджають виконанню потерпілим своїх функцій; 4) дії вчинені в момент виконання потерпілим своїх службових обов`язків.
Диспозицією статті 342 КК України чітко встановлено протиправне каране діяння, яке вчиняється субєктом злочину, а саме опір, ознаки якого було охарактеризовано вище. А тому дії ОСОБА_5 , яка вживаючи фізичний опір не виконала законних вимог працівників правоохоронного органу.
Суд вважає недоведеним пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч.2 ст. 345 КК України. Відповідальність з вчинення такого злочину настає за наявності у винної особи прямого умислу.
З огляду на викладене, суд вважає, що надані стороною обвинувачення вищевказані докази не доводять вину обвинуваченої ОСОБА_5 по висунутому обвинуваченню у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.
Також судом були досліджені докази, які характеризують особу обвинуваченої.
Відповідно до загальних принципів судочинства визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведення її вини, а обвинувальний вирок може ґрунтуватися тільки на переконливих та безспірних доказах.
В ст.7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За статтею 62 Конституції України,ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлені обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Статтею 94 КПК України, встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв"язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до приписівст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об"єктивно з"ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
В кримінальному провадженні доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню, що врегульованост.84 КПК України.
Суд, постановляючи вирок у даному кримінальному провадженні, звертає особливу увагу на один із конституційних принципів, закладених вст. 62 Конституції України, за яким ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, тому що доведення вини - це завдання сторони обвинувачення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.06.1990 року № 5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку"визнано неприпустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Виходячи із положень презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, в силуст. 62 Конституції Українита ст. 17 КПК України, за якими ніхто не зобов`заний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, та положення ст. 5 Конвенції про захист праві основоположних свобод щодо права особи на свободу та особисту недоторканість, суд доходить до висновку про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, оскільки зазначені в обвинувальному акті обставини щодо вчинення ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.
Внаслідок цього, суд відхиляє ці докази, як такі що поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.
За загальним правилом частини першої статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. За правилом частини першої статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Стаття 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», гарантує кожному право на справедливий суд; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права». Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Сумнівний характер вчинення ОСОБА_5 по висунутому обвинуваченню у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 345 КК України тобто інкримінованого їй суспільно-небезпечного діяння не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв в практиці Європейського суду з прав людини.
Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо цього відображена у п. 43 Рішення від 14 лютого 2008 р. у справі Кобець проти України. Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. У рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України» зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумцій факту. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення ЄС від 11.07.13 року у справі «Вєренцов проти України»).
Нормами ч.1 ст.92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, в тому числі подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, покладається на прокурора.
При цьому, згідно з вимогами ст.94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Судом досліджені всі докази надані суду, з метою забезпечення об`єктивного, усестороннього та повного розгляду справи по суті, враховуючи вимоги положення ст.410 КПК України про те, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:
1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій на підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного обґрунтованого та справедливого судового рішення;
2)необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, було розглянуто та вирішено по суті всі клопотання учасників процесу, досліджені всі документи надані суду як докази, були викликані в судове засідання та допитані всі свідки, які були заявлені прокурором та обвинуваченим.
Під час судового розгляду даної справи судом, всі клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів та вчинення інших процесуальних дій, для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення судом були задоволені.
Судом при розгляді справи було прийнято до уваги та враховано, що згідно ст.26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав, у межах та у спосіб, передбачених цим кодексом; що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на розгляд суду сторонами провадження та віднесені до повноважень суду.
На підставі викладеного, суд приходить до висновків, що в ході судового розгляду за наслідками перевірки зібраних по справі доказів, обвинувачення пред`явлене, ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, щодо потерпілого ОСОБА_7 в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, оскільки доказів, з достовірністю підтверджуючих про факти та обставини скоєння зазначеного правопорушення за ч. 2 ст. 345 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_5 прокурором суду не було надано достовірних та об`єктивних доказів.
Суд вважає, що в діях обвинуваченої, які проявилися в опіру працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, наявний склад злочину, передбачений ч.2 ст.342 КК України, тому саме за цією статтею необхідно кваліфікувати дії ОСОБА_5 щодо потерпілого ОСОБА_7 , перекваліфікувавши пред`явлене досудовим слідством обвинувачення з ч.2 ст.345 КК України на ч.2 ст.342 КК україни.
Суд вважає можливим здійснити таку перекваліфікацію враховуючи, що при таких обставинах права обвинуваченої особи порушені не будуть через те, що покарання за ч.2 ст.342 КК України не є більш суворим, ніж покарання за ч.2 ст.345 КК України.
Також враховуючи, що обов`язок щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, передбачених ст.62 Конституції України та положенням ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, поєднуються з вимогами діючого кримінального процесуального законодавства, відповідно до якого - ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом передбачених ст.17 ч.2 КПК України, тому суд приходить до висновку, що досудовим слідством не доведено про те, що обвинувачена скоїла злочин передбачений ч.2 ст.345 КК України.
До вказаного висновку суд приходить виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року) в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом»(див. рішення від 18.01.1978 року у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних презумпцій, щодо фактів ( див. рішення у справі »Салман проти Туреччини)».
Таким чином дії обвинуваченої ОСОБА_5 щодо потерпілого ОСОБА_7 , суд кваліфікує за ч ч.2 ст.345 КК України на ч.2 ст.342 ККУкраїни.
Оскільки, згідно до вимог ст.368 КПК України, суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчинені цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення;
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд, залишаючись безстороннім при оцінці наданих сторонами доказів, у межах дії норм КПК України, оцінивши докази, надані сторонами, вичерпав можливість отримання доказів.
Судом при розгляді справи був забезпечений принцип рівності сторін.
При цьому, суд враховує розяснення, що містяться в п.п.20, 21, 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами).
Так, відповідно до розяснень, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст.70 КК) застосовується у випадку самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції… За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.
Також, відповідно до роз"яснень, що містяться в абз.1 п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), при вирішенні питання про те, який з передбачених ст.70 КК принципів необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен врахувати крім даних про особу винного й обставини, що помякшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.
З розяснень, що містяться в абз.2 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами) вбачається, що остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання. Однак, якщо хоча б один зі злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для такого виду покарань у Загальній частині КК.
При обранні міри покарання підсудній, суд враховує тяжкість вчиненого злочину, обставини справи, суспільну небезпеку вчиненого, особу ОСОБА_5 , раніше не судимої, має на утриманні двох дітей.
Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України, передбачені ст.66 КК України щире каяття, активне сприяття злочину.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , передбачені ст.67 КК України вчинення злочину в стані алкогольного спяніння.
Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу (ч.1 ст.63 КК України).
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, та того, що ОСОБА_5 , раніше не судима, скоїла злочини передбачені ч.2 ст. 125, ч2 ст.342 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких злочинів; вчинених злочинів, характеру і розміру завданих збитків, суспільної небезпеки скоєних злочинів, обставин справи та наслідків, а також особи ОСОБА_5 , думки потерпілих, суд вважає, що виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати їй покарання, передбачене чинним законодавством.

Дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у пункті 77 рішення в справі "Довженко проти України" від 12 квітня 2012 року зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
З огляду на юридичну суть та зміст положень ст.ст.50,65 КК України, суд також вважає, що захід примусу відносно ОСОБА_5 , внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченої, нейтралізує негативні настанови та змусить її додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.Саме таке покарання буде необхідним та достатнім для її виправлення.

Згідно медичного висновку ОСОБА_5 на обліках у лікарів не перебуває.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Цивільний позов по справі не заявлявся.

Судові витрати: відсутні.
Речові докази: відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, - УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винною у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України та призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

ОСОБА_5 визнати винною у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України остаточним покаранням ОСОБА_5 за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим - визначити остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;
Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1