ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/265/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - скарга на ухвалу
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши 09 вересня 2020 р. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2020 року, якою у задоволенні його заяви про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2014 року у звязку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, відмовлено,

ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , звернувся до суду першої інстанції з заявою про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання адвоката відмовлено. Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_8 було відомо про існування вироку суду відносно нього, однак він умисно ухилявся від відбування призначеного йому вказаним вироком покарання, у звязку з чим та у відповідності до вимог ч. 3 ст. 80 КК України перебіг строку давності був зупинений, а тому строки давності виконання вироку суду не минули.

Не погодившись із даним рішенням, адвокат ОСОБА_7 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить строк на апеляційне оскарження поновити, оскільки оскаржувану ухвалу отримав лише 09 липня 2020 року, ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання та звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі закінчення строків давності виконання вироку щодо нього у порядку ст. 80 КК України.

В обґрунтування своїх доводів вказує на неповноту судового розгляду, оскільки поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_8 не ухилявся від виконання вироку щодо нього, а про його існування дізнався лише 10 лютого 2020 року, коли його затримали працівники поліції.

Зазначає, що ні засудженого, ні його родичів працівники поліції не повідомляли про перебування ОСОБА_8 у розшуку, що в судовому засіданні місцевого суду підтвердили мати ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . При цьому, як вказує апелянт, остання також зазначила, що ОСОБА_8 жив звичайним життям та ні від кого не ховався, а свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_8 зловживав алкогольними напоями, у звязку з чим періодично жив у неї або у своєї матері в АДРЕСА_1 , однак не переховувався.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, поновивши при цьому строк на апеляційне оскарження, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження слід поновити, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 23 червня 2020 року суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області була оголошена лише резолютивна частина оскаржуваної ухвали.

Повний текст рішення захисник ОСОБА_7 отримав в канцелярії Тернопільського міськрайонного суду лише 09 липня 2020 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка. Оскільки відповідно до штемпеля на конверті поштового відправлення апеляційну скаргу він подав 10 липня 2020 року, вважаю, що строк на апеляційне оскарження був пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Що стосується суті оскаржуваного рішення, то слід зазначити наступне.

Кримінальне законодавство встановлює правило, згідно з яким звільненню від відбування покарання підлягають особи, відносно яких строки давності виконання обвинувального вироку закінчилися. Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку передбачено ст. 80 КК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано зокрема в такі строки: пять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше пяти років за тяжкий злочин.

Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання. Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання. Водночас, засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Разом з тим, частиною третьою статті 80 КК України передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. В частині четвертій статті 80 КК України також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За загальними правилами особа (крім тих, що засуджені за злочини, передбачені ст. ст. 437-439 і ч. 1 ст. 442, або за інші злочини до довічного позбавлення волі) звільняється від відбування покарання відповідно до ст. 80 КК України, при наявності трьох обов`язкових елементів: 1) закінчення зазначених у ч. ч. 1 і 3 ст. 80 КК України строків; 2) невчинення протягом цих строків нового середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; 3) неухилення засудженого від відбування покарання.

Отже, строк давності виконання обвинувального вироку починає спливати з моменту набрання вироком законної сили і триває весь час, доки вирок не виконується з причин, не пов`язаних з ухиленням особи від його виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджено вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2014 року за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі. Вказаний вирок набрав законної сили 05 травня 2014 року та був звернутий до виконання.

Розпорядження про виконання вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2014 року, що набрав законної сили 05 травня 2014 року, починаючи з 07 травня 2014 року неодноразово направлялось до Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, на що місцевий суд отримував відповідь про те, що місце перебування ОСОБА_8 є невідомим, а також те, що відносно нього 04 лютого 2015 року заведено оперативно - розшукову справу №417119815 та здійснюються відповідні заходи для розшуку останнього.

Згідно з рапортом о/у ВКП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 10 лютого 2020 року, ОСОБА_8 цього ж дня був затриманий та доставлений в Тернопільський ВП ГУНП в Тернопільській області.

Відповідно до пояснень ОСОБА_8 , які він надав в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій, він не переховувався від органів поліції та суду і не ухилявся від виконання вироку, оскільки копію вироку не отримував, а про те, що його розшукує поліція, дізнався лише 10 лютого 2020 року, коли його затримали працівники поліції.

Разом з тим, на думку колегії суддів, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що такі доводи є необґрунтованими та направленими на уникнення ОСОБА_8 покарання, призначеного вироком суду.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи журналу судового засідання від 02 квітня 2014 року, про що також правильно зазначив у оскаржуваній ухвалі суддя місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_8 був присутнім під час розгляду справи судом 02 квітня 2014 року, надавав пояснення та виступив з останнім словом, після чого суддя оголосив про вихід до нарадчої кімнати для проголошення рішення о 10:00 год. 03 квітня 2014 року. Тобто ОСОБА_8 було відомо про те, що 03 квітня 2014 року буде оголошено відносно нього вирок суду, однак він до суду так і не зявився.

Більше того, на адресу проживання ОСОБА_8 , а саме: АДРЕСА_1 надсилалась копія вироку суду, однак ОСОБА_8 її не отримав, а повідомлення повернулося з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Водночас, у своєму рішенні від 25 червня 2018 р. КГС/ВС у справі № 904/9904/17 зазначив, що у випадку, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_8 знав про винесене судом щодо нього рішення, однак умисно уникав його отримання та, відповідно, умисно ухилявся від його виконання.

Про намагання уникнути покарання, яке йому було призначене судом першої інстанції, свідчать також і показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також матері ОСОБА_8 - ОСОБА_11 , які були допитані в судовому засіданні місцевого суду.

Так, з показань свідка ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_8 постійно проживав з нею у АДРЕСА_1 .

Однак такі показання суддя місцевого суду оцінив критично, з чим також погоджується і колегія суддів, оскільки згідно з її письмових пояснень від 02 січня та 29 вересня 2015 року, які вона надавала працівникам поліції за місцем проживання, ОСОБА_8 з нею не проживав і місце його перебування їй невідоме.

Крім того свідок ОСОБА_10 , яка є сусідкою ОСОБА_11 і проживає з нею на одному поверсі, пояснила, що ОСОБА_8 за вказаною адресою бачила нечасто, один раз на тиждень або й на місяць.

Про те, що ОСОБА_8 не проживав за належною адресою, тобто повідомленою ним суду, свідчать і показання свідка ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що з літа 2018 року вона проживала з ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом першої інстанції належним чином встановлено, що працівниками поліції було здійснено усі можливі заходи щодо приведення вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2014 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч. 1 ст. 263, ч.1 ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, - до виконання, однак останній умисно вчиняв дії щодо уникнення зазначеного покарання.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 не знав про його перебування у розшуку, не є підставою для визнання строків давності виконання вироку такими, що минули, оскільки дана обставина не впливає на обєктивну ознаку зупинення таких строків - ухилення засудженого від відбування покарання.

Враховуючи наведене вище, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 80 КК, ст. ст. 405, 418, 419, 539 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Строк на апеляційне оскарження поновити.

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2020 року, якою у задоволенні його заяви про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2014 року, у звязку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, відмовлено, - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді