Постанова

іменем України
29 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 418/801/17
провадження № 51-1005 км 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Луганського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000387, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у смт Біловодську Луганської області, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Старобільського районного суду Луганської області від 5 червня 2019 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 з 15 березня 2016 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 14 лютого 2016 року приблизно о 23 годині, з метою таємного викрадення чужого майна, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , переліз через паркан, де незаконного проник в гаражне приміщення та таємно викрав належне ОСОБА_10 майно, заподіявши матеріальну шкоду на загальну суму 542, 40 грн.
14 березня 2016 року приблизно о 21 годині, ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за своїм місцем проживання на АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою вбивства наніс своїй матері ОСОБА_11 один удар ножем в область правого коліна та один удар ножем в область шиї, що призвели до її смерті.
3 грудня 2019 року Луганський апеляційний суд скасував вирок Старобільського районного суду Луганської області від 5 червня 2019 року у частині доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Ухвалив вважати засудженим ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 з 15 березня 2016 року до набрання вироком законної сили 3 грудня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Звільнено ОСОБА_9 з-під варти у зв`язку із відбуттям призначеного покарання. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_9 і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. На думку потерпілої, апеляційний суд, безпосередньо не дослідивши доказів кримінального провадження, дійшов необґрунтованого висновку про їх недопустимість та недостатність для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, із вичерпанням можливостей їх отримати, що в свою чергу призвело до безпідставного закриття кримінального провадження у відповідній частині.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_9 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. На думку прокурора, наявні в матеріалах кримінального провадження докази є допустимими та достатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Натомість апеляційний суд, не дослідивши всіх доказів обвинувачення, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, чим порушив принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив потерпілу про дату, час і місце судового засідання та здійснив розгляд кримінального провадження за її відсутності, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та вказала на обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілої.
Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційних скарг потерпілої ОСОБА_7 і прокурора ОСОБА_8 та просив залишити ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_9 без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 419 КПК при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено, які статті закону порушено судом першої інстанції та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.
Проте під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК вказаних вимог закону апеляційний суд не дотримався.
Виходячи з такої засади кримінального провадження як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження. Згідно зі ст. 94 КПК оцінка судом кожного доказу здійснюється на предмет його належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції послався на безпосередньо досліджені в судовому засіданні показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , дані протоколу огляду місця події, протоколу слідчого експерименту, а також висновки дактилоскопічної та судово-медичних експертиз. Дослідивши вказані докази, надавши їм відповідну оцінку, місцевий суд визнав їх достатніми для постановлення обвинувального вироку за ч. 1 ст. 115 КК.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд вказав на недопустимість в якості доказу даних протоколу огляду місця події від 14 березня 2016 року (житла ОСОБА_9 ), який проведено без ухвали слідчого судді, а також недопустимість похідних від протоколу огляду місця події доказів, а саме висновків дактилоскопічної та судово-медичних експертиз, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала причетність ОСОБА_9 до вбивства своєї матері. При цьому, інші докази апеляційний суд визнав недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину та за результатами апеляційного розгляду скасував обвинувальний вирок за ч. 1 ст. 115 КК і закрив кримінальне провадження у цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає висновки апеляційного суду про недопустимість доказів сторони обвинувачення необґрунтованими, а рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК передчасним з наступних підстав.
Так, огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Тобто, законодавцем окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_11 була володільцем житла, в якому проводився огляд. Підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення про її смерть. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд житлового будинку, де проживала ОСОБА_11 , в процесі чого було виявлено труп останньої з ознаками насильницької смерті.
Зважаючи на те, що житло, в якому проводився огляд, належало на праві володіння потерпілій ОСОБА_11 , труп якої виявили в будинку, тому проведення огляду місця події в даному випадку було невідкладною слідчою дією, яка здійснювалася з метою перевірки інформації про її смерть, і була проведена за письмовою згодою її сестри ОСОБА_12 та відповідно тітки ОСОБА_9 , отриманою в ході огляду місця події.
Враховуючи викладене, порушень процесуальних гарантій прав ОСОБА_9 у зв`язку з проведенням огляду житла, в якому проживав він та потерпіла ОСОБА_11 , без отримання ухвали слідчого судді в даному випадку колегія суддів не вбачає.
Таким чином, висновки апеляційного суду про недопустимість в якості доказу даних протоколу огляду місця події, а також інших доказів, отриманих у результаті проведення огляду місця події, є необґрунтованими.
Також, колегія суддів звертає увагу на недотримання апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону при прийнятті рішення щодо недостатності у матеріалах кримінального провадження доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у заподіянні смерті потерпілій.
Такого висновку апеляційний суд дійшов без дослідження обставин кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, вказавши лише, що наявні у матеріалах кримінального провадження та визнані апеляційними судом допустимими докази, а саме пояснення потерпілої, свідків, висновки судово-медичної експертизи № 469-Ц/2016 від 19.04.2016, протокол № 286 від 15.03.2016 про наявність алкогольного сп`яніння та висновки судово-психіатричної експертизи № 64 від 05.04.2016, причетності ОСОБА_9 до вчинення зазначеного злочину не доводять. Тобто, апеляційний суд фактично надав іншу оцінку обставинам кримінального провадження, ніж суд першої інстанції, без безпосереднього дослідження доказів у справі.
Так, згідно ч. 6 ст. 9 КПК у випадках коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені у ч. 1 ст. 7 цього Кодексу. Тобто, якщо апеляційний суд при перегляді кримінального провадження убачає можливу недоведеність винуватості особи, він повинен за власною ініціативою забезпечити повноту дослідження доказів, адже до цього спонукають завдання кримінального провадження, вказані у ст. 2 КПК, та необхідність дотримання інших його засад, зокрема, верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, і це не суперечить такій засаді кримінального провадження, як диспозитивність. Проте вказаних вимог апеляційний суд не виконав.
Крім того, апеляційний суд не дав жодної оцінки в якості доказу даним протоколу слідчого експерименту від 17.03.2016, що були покладені судом в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 . Зокрема, як зазначив суд першої інстанції у вироку, в ході цієї слідчої дії ОСОБА_9 розповів як і за яких обставин він заподіяв смерть своїй матері ОСОБА_11 .
Оцінка вказаному доказу має бути надана з урахуванням висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладених у постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070 кмо 19), щодо розмежування між показаннями та протоколом слідчого експерименту як окремими самостійними процесуальними джерелами доказів.
За таких обставин, безпосередньо не дослідивши доказів кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, не надавши кожному доказу правильної оцінки на предмет належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про скасування обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК та закриття кримінального провадження у цій частині.
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону згідно з ч. 1 ст. 412 КПК є істотними оскільки, перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення.
Крім того, у матеріалах кримінального провадження відсутня інформація про належне повідомлення потерпілої ОСОБА_7 про призначення апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 на 3 грудня 2019 року, що згідно п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК також є підставою для скасування ухвали апеляційного суду.
Тому доводи потерпілої та прокурора в касаційних скаргах щодо істотності порушень кримінального процесуального закону при постановлені ухвали апеляційного суду є слушними.
Допущені порушення перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безсумнівного висновку щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, це питання має бути предметом перевірки апеляційного суду за правилами глави 31 КПК.

Таким чином, касаційні скарги потерпілої та прокурора підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_9 скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого слід врахувати вищенаведене, надати належну оцінку доказам кримінального провадження на предмет їх допустимості й достатності для доведення висунутого ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та ухвалити рішення, яке би відповідало вимогам ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Луганського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 єва ОСОБА_3