ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1120/20 Справа № 205/1322/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001241 за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2020 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, працюючого столяром в ТОВ «Аванта С», неодруженого, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2020 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому основне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбування основного покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з часу його затримання на підставі вироку суду, що набрав законної сили.
Строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами ухвалено рахувати з моменту відбуття основного покарання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 13 215 грн.13 коп., моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_7 - відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_7 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_13 про стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_13 , моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним в тому, що він 19.11.2017 року близько 18 години 35 хвилин, маючи посвідчення водія НОМЕР_1 від 27.09.2017 року, керуючи автомобілем «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 02.07.2016 року належить останньому, в темний час доби, при увімкненому зовнішньому освітленні, здійснював рух по лівій смузі проїжджої частини вул. Велика Діївська м. Дніпро, що проходить по території Новокодацького району в м. Дніпро з боку проспекту Свободи, в напрямку бульвару Рубінового. Під час руху по вул. Велика Діївська м. Дніпро, на перехресті з вул. Велика Діївська та вул. Чорноземною, водій автомобіля «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , близько 18 годин 35 хвилин, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити велосипедиста ОСОБА_14 , який рухався хвилеподібною траєкторію по перехрестю рівнозначних доріг через перехрестя вул. Велика Діївська з вул. Чорноземною, з ліво на право відносно його напрямку руху, не вжив заходів своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого в районі електроопори № 1847, яка розташована на вул. Велика Діївська у м. Дніпро, скоїв зіткнення передньою лівою частиною керованим ним автомобілем «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 , з правою бічною частиною велосипеда «Україна» без реєстраційного номеру під керуванням ОСОБА_14 . Своїми діями водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5., 2.3.(б), 12.3. Правил дорожнього руху України.
Порушення водієм ОСОБА_10 п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого водію велосипеда «Україна» ОСОБА_14 спричинено численні тілесні ушкодження, від яких останній загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди. Смерть ОСОБА_14 настала від сумісної тупої травми тіла з переломом кісток і основи черепу, з крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, переломами ребер праворуч та ліворуч, переломами кісток нижніх кінцівок, яка ускладнилась розвитком шоку, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. При судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі з трупа виявлений спирт у концентрації 2,50% у крові, 3,58% у сечі, яка у крові живих осіб може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2020 року відносно ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України у частині призначення покарання. Ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правову кваліфікацію злочину та доведеності вини ОСОБА_10 , вважає, що зазначений вирок суду не відповідає вимогам Кримінального кодексу України через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.
Звертає увагу, що не зважаючи на те, що злочин, вчинений ОСОБА_10 , є суспільно небезпечним та тяжким, внаслідок вчинення злочину загинула людина, що є невідворотним наслідком для потерпілої, обвинувачений у вчиненні злочину не розкаявся, свою вину не визнав, не вибачився за вчинене перед потерпілими, які наполягають на реальному покаранні у вигляді позбавлення волі, заподіяну потерпілій майнову та немайнову шкоду не відшкодував, а тому вважає, що судом необгрунтовано призначено ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі, наближене до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України.

- захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2020 року скасувати, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити у зв`язку з тим, що в суді не встановлені достатні докази для доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. У задоволенні цивільного позову потерпілоі ОСОБА_7 , ОСОБА_13 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 матеріальних збитків та моральної шкоди відмовити. Процесуальні витрати у сумі 17 795 грн. 32 коп. віднести на користь держави.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду не відповідає принципам об`єктивності та справедливості судового рішення, фактичним обставинам справи, оскільки під час судового розгляду вищевказане обвинувачення не найшло свого підтвердження і ОСОБА_10 підлягав виправданню.
Вважає, що докази, які підтверджують провину ОСОБА_10 , а саме комплексна судова автотехнічна та транспортно-трасологічна експертиза № 454/455-18 від 14.02.2018 року та автотехнічна експертиза № 5/10.1/41 від 19.01.2018 року є неналежними доказами, оскільки при допиті експерта ОСОБА_15 було встановлено, що останній провів комплексну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу одноособово, так як вважав, що має на це право, проте це суперечить вимогами Інструкції при проведенні такого типу експертиз.
Також захисник зазначає, що задана для дослідження дорожня ситуація має суттєві невідповідності встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам ДТП. У висновку зазначено, що зіткнення транспортних засобів відбулось на рівнозначному перехресті. Такі вихідні дані були взяті з постанови слідчого, однак під час судового розгляду встановлено, що зіткнення відбулося на перехресті головної та другорядної дороги. Експерт Решетніков, який виконав висновок експертизи, в судовому засіданні підтвердив, що дослідження здійснював на підставі вихідних даних про рух обох транспортних засобів на рівнозначному перехресті. Слідування ж транспортних засобів на нерівнозначному перехресті є іншою дорожньою ситуацією, яка досліджується по іншому. Оскільки в дійсності транспортні засоби рухались на нерівнозначному перехресті, дорожня ситуація буде іншою, відповідно й інша оцінка дій водіїв у правовому полі Правил дорожнього руху. Судом вищевказані пояснення експерта не були взяті до уваги та не дана їм оцінка у вироку.
При цьому, такі ж самі невірні вихідні дані, які не відповідають протоколу огляду місця ДТП, було застосовано і під час проведення комплексної автотехнічної експертизи. Експерти ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в суді показали, що висновки їх експертиз грунтувались виключно на вихідних даних, вказаних в постанові слідчого про проведення експертиз, при цьому матеріали кримінального провадження експертами не досліджувались.
Також під час досудового розслідування було проведено слідчі експерименти від 12.01.2018 року за участю спеціаліста ОСОБА_17 , свідка ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , які розповіли про погодні умови, час доби, освітлення, які були на момент ДТП, яка мала місце 19.11.2017 року, для встановлення конкретної видимості з місця водія. Під час їх проведення було встановлено, що така видимість складала 174,4 м, про те з цим погодитись не можна, оскільки цей експеримент був проведений з порушенням методичних рекомендацій, а саме погодні умови та освітлення під час проведення експерименту не відповідали погодним умовам та освітленню під час ДТП, про що стороною захисту було зазначено у зауваженнях до протоколу слідчого експерименту. Під час допиту експертів-автотехників у судовому засіданні останні вказали, що невідповідність погодних умов, освітлення фактичним обставинам справи та порушення методичних рекомендацій під час проведення слідчого експерименту суттєво впливає на результати отриманих під час проведення експерименту даних.
Крім того, звертає увагу апелянт і на те, що судом не взято до уваги той факт, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 2290 КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 27.11.2017 року в результаті судово- токсикологічного дослідження крові трупа потерпілого ОСОБА_14 у нього знайдено етиловий спирт в концентрації 2,50% у крові та 3,58% у сечі. Такий рівень алкоголю в крові за життя зазвичай оцінюється як сильний ступінь алкогольного сп`яніння і тому ступінь алкогольного сп`яніння, в якому перебував потерпілий ОСОБА_14 , також міг впливати на його дії, реакцію на перешкоди та здатність орієнтуватися у навколишньому середовищі.
Тож захисник вважає, що письмові докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_10 , які були покладені в обґрунтування обвинувального вироку, ані кожен окремо, ані у сукупності з іншими належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні не вказують на порушення ОСОБА_10 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме по собі не уникнення зіткнення обвинуваченим не може бути поставлено ОСОБА_10 у провину, оскільки його дії були вимушеними і не перебували у прямому причинному зв`язку із суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

-захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2020 року та закрити кримінальне провадження №0001241 від 19.11.2017 року відносно ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку з недоведеністю вини. Залишити без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишити без розгляду цивільний позов ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_13 до ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не були належно досліджені й оцінені докази під час розгляду цього кримінального провадження, суд першої інстанції не взяв їх до уваги і не дав правильної оцінки тим доказам, які могли істотно вплинути на його висновки, що призвело до незаконно ухваленого обвинувального вироку.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що показання обвинуваченого в частині не визнання ним своєї вини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, при цьому хибно зазначив, що показання обвинуваченого суперечать показанням потерпілого, ймовірно, маючи на увазі потерпілу ОСОБА_7 , при цьому не надаючи жодної оцінки таким показанням, не зазначаючи, в якій саме частині вони не узгоджуються, та взагалі як невизнання вини обвинуваченим може узгоджуватись чи не узгоджуватись з показами потерпілої, яка не бачила механізму ДТП та прибула на місце події через декілька годин після самого ДТП. Разом з цим, не правильно були оцінені судом першої інстанції і покази свідків цієї ДТП, а саме ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .
Вважає, що суд дійшов до помилкового висновку, що невідповідності технічним вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху України в діях водія автомобіля «ЗАЗ Форза» ОСОБА_10 , які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з технічним характером ДТП - наїздом автомобіля «ЗАЗ Форза» на велосипед «Україна», під керуванням ОСОБА_14 , є доведеними та підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, які взаємодоповнюють один одного, і в сукупності доводять в повному обсязі вину обвинуваченого ОСОБА_10 , не врахувавши порушення вимог ПДР, які були допущенні потерпілим ОСОБА_14 як учасником дорожнього руху, та які також знаходяться в причинному зв`язку із настанням ДТП.
Зазначає апелянт і про те, що судом не було взято до уваги той факт, що перехрестя вул. Чорноземної та вул. Великої Діївської є перехрестям нерівнозначних доріг, що підтверджується схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.11.2017 року (а.к.п. 15), де чітко зазначено про наявність дорожнього знаку 2.3. "Головна дорога" ПДР України по напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 перед зазначеним перехрестям. Потерпілий ОСОБА_14 , керуючи транспортним засобом, а саме велосипедом "Україна", перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, свідомо порушуючи вимоги п.п. а п. 2.9. ПДР України, рухаючись по другорядній дорозі, взяв на себе відповідальність не виконувати вимоги п.16.11. ПДР України, та на перехресті нерівнозначних доріг не пропустив автомобіль «ЗАЗ Форза» під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 , який рухався по головній дорозі, що і є головною причиною цієї ДТП.
На думку захисника, судом першої інстанції неправильно встановлено, хто з учасників ДТП - ОСОБА_14 чи ОСОБА_10 , і якими діями, створив небезпечну дорожню обстановку, а далі - і аварійну ситуацію, хоча, як правило, в причинному зв`язку з наслідками ДТП судами визнаються порушення правил безпеки руху з боку того водія, який створив аварійну ситуацію, а також того з них, хто мав більшу можливість уникнути зіткнення.
Не враховано також, на думку апелянта, в оскаржуваному вироку і положень пункту 1.4 ПДР України, згідно з яким кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що інші учасники виконують ці Правила. Отже, ОСОБА_10 , наближаючись по головній дорозі до перехрестя з вул. Черноземною, маючи перевагу у його перетинанні, був вправі розраховувати, що велосипедист ОСОБА_14 , який рухався по другорядній дорозі, виконає вимоги ПДР і дасть дорогу його автомобілю.
Вказує захисник і на те, що цивільними позивачами не було залучено страховика обвинуваченого, а саме ТДВ СК "Альфа-Гарант" в якості співвідповідача, а у страховика не виник обов`язок зі виплати страхового відшкодування.
Звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_7 не надала належних доказів завдання їй моральної шкоди саме в такому розмірі. Вона зазначає про погіршення свого здоров`я, підвищення тиску та серцеві болі, призначення їй медичних препаратів, проте не надає жодних доказів того, що вона зверталась до лікаря, та що такі препарати їй призначались. Також при призначенні розміру стягнення моральної шкоди судом не було враховано поведінку потерпілого під час настання ДТП, а саме факт не виконання з його сторони вимог ПДР України та факт його перебування в стані сильного алкогольного сп`яніння, при керуванні велосипедом.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.
Потерпіла та її представник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляцій захисників.
Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги захисників в інтересах обвинуваченого, просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.
Згідно зі статтею 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Суд першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону не виконав, внаслідок чого ухвалив обвинувальний вирок щодо ОСОБА_10 , який є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, і посилання в апеляційних скаргах сторони захисту на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є цілком слушними та обгрунтованими.
Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено за відсутності дотримання вимог кримінально-процесуального закону, внаслідок чого у справі допущено таких порушень цього закону, котрі є суттєвими і тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення.
Як видно з вироку, суд не належним чином перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження.
Ухвалюючи вирок, районний суд повинен був дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його допустимості, належності, достовірності, та достатності для правильного встановлення всіх обставин справи. Судом же в даному випадку були порушені ці вимоги КПК України, внаслідок чого, як правильно вказують в апеляційних скаргах захисники, суд дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, та як наслідок судом були необґрунтовано відкинуті доводи обвинуваченого та його захисту.
Так, згідно обвинувального акту у даному кримінальному провадженні та висновку місцевого суду, ОСОБА_10 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок чого водію велосипеда «Україна» ОСОБА_14 спричинено численні тілесні ушкодження, від яких останній загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди, тобто обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.
Суд першої інстанції у судовому засіданні допитав обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілу ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , експертів ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , дослідив інші докази обвинувачення, на які посилається прокурор як на підтвердження вини ОСОБА_10 та поклав їх в основу свого обвинувального вироку. Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно дав оцінку доказам сторони обвинувачення та не взяв до уваги доводи сторони захисту на спростування цих доказів, про що вірно вказано в апеляціях захисників, поданих в інтересах обвинуваченого.
Зокрема, як убачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_10 упродовж здійснення судового провадження заперечував свою провину у вчиненні інкримінованого злочину проти безпеки руху та пояснював, що він 19.11.2017 року близько 18 години 35 хвилин рухався на автомобілі «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 , по вул. Велика Діївська м. Дніпро, з боку проспекту Свободи, в напрямку бульвару Рубінового. В цей день йшов дощ, дорожнє покриття було мокрим, було темно. Обвинувачений ОСОБА_10 зазначив, що він рухався зі швидкістю 50-60 км./год. в середній полосі руху, у автомобілі було ввімкнено ближнє світло фар та видимість була приблизно 20-25 метрів, велосипедиста ОСОБА_14 він побачив, коли останній виїхав через суцільну смугу рух на середину проїжджої частини вже перед капотом свого автомобіля та загальмував. Після удару, велосипедиста ОСОБА_14 скинуло з велосипеду, він впав на дорогу. Обвинувачений вийшов з автомобіля та підійшов до потерпілого, але ж пульсу у велосипедиста вже не було. Після чого, обвинувачений ОСОБА_10 викликав поліцію та чекав. Обвинувачений пояснив, що на відшкодування шкоди сім`ї загиблого грошей не надавав. При цьому зазначив, що у вчинені зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, на його думку, винен саме велосипедист ОСОБА_14 , оскільки на його одежі не було світловідбивних смуг, велосипед не було обладнано катафотами, та його не було помітно в темну пору доби, а тому у даній дорожньо-транспортний пригоді він, як водій, був позбавлений технічної можливості запобігти зіткненню з велосипедистом.
Також апеляційним переглядом встановлено, що стороною обвинувачення та судом першої інстанції на спростування пояснень обвинуваченого та в підтвердження його вини було покладено в основу протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , обвинуваченого ОСОБА_10 , а також дані первинних експертиз, здійснених під час досудового слідства, а саме: висновку судової автотехнічної експертизи № 5/10.1/41 від 19.01.2018 року Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, та висновку комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 454/455-18 від 14 лютого 2018 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Так, згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 5/10.1/41 від 19.01.2018 року Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, з яким в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 ОСОБА_10 повинен був діяти згідно до вимог п. 12.3 ПДР України. Дії водія автомобіля «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 ОСОБА_10 , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП; водій автомобіля «ЗАЗ Forza», д/н НОМЕР_2 ОСОБА_10 , при заданих вихідних даних, мав технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. У даній дорожній обстановці велосипедист ОСОБА_14 повинен був діяти згідно до вимог п. 16.12 ПДР України, дії велосипедиста ОСОБА_14 при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 16.12 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП; технічна можливість уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди для велосипедиста ОСОБА_14 встановлювалася виконанням ним вимог п. 16.12 ПДР України, для чого не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконати.
Як убачається з висновку комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 454/455-18 від 14 лютого 2018 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, з технічної точки зору місце зіткнення (наїзду на велосипед) розташоване в межах смуги руху автомобіля «ЗАЗ Forza», перед початком осип скла, пластику («резинок») відносно напрямку руху автомобіля «ЗАЗ Forza»», або на відстані не менш ніж 11,2 м. (8,5-4,0+6,7) перед електроопорою № 1847.
Крім того, вищезазначеним висновком встановлено, що у заданій постановою слідчого дорожній обстановці, з урахуванням дослідження, водій велосипеда «Україна» ОСОБА_14 повинен був діяти згідно технічних вимог п. 10.1., 16.12. Правил дорожнього руху України та водій велосипеда «Україна» ОСОБА_14 мав технічну можливість запобігти технічному характеру ДТП - наїзду автомобіля «ЗАЗ FORZA» на велосипед «Україна» та в діях водія велосипеда «Україна» ОСОБА_14 вбачаються невідповідності до вимог п. 10.1., 16.12. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку технічним характером ДТП - наїздом автомобіля «ЗАЗ Forza» на велосипед «Україна». У заданій постановою слідчого дорожній обстановці, з урахуванням дослідження, водій автомобіля «ЗАЗ FORZA» ОСОБА_10 повинен був діяти згідно технічних вимог п. 12.3. Правил дорожнього руху України та водій автомобіля «ЗАЗ FORZA» ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти технічному характеру ДТП - наїзду автомобіля «ЗАЗ FORZA» на велосипедиста ОСОБА_14 .
На момент відновлення руху велосипедистом ОСОБА_14 у напрямку смуги руху автомобіля «ЗАЗ FORZA», велосипедист ОСОБА_14 знаходився в межах видимості водія автомобіля «ЗАЗ FORZA» ОСОБА_10 та конкретна видимість велосипедиста з робочого місця водія автомобіля при слідчому експерименті в момент поновлення велосипедистом руху склала 174,4 м.
Отже, вищезазначеним висновком встановлено, що у заданій постановою слідчого дорожній обстановці, при заданих постановою слідчого вихідних даних, з урахуванням дослідження, в діях водія автомобіля «ЗАЗ FORZA» ОСОБА_10 вбачаються невідповідності технічним вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з технічним характером ДТП - наїздом автомобіля «ЗАЗ FORZA» на велосипед «Україна».
Втім, колегія суддів не може цілком погодитись із висновками даних експертиз та вважає, що вони, як і дані проведених на досудовому розслідуванні слідчих експериментів не можуть повною мірою слугувати доказом вини ОСОБА_10 , оскільки в даному випадку суд першої інстанції, беручи до уваги лише наведену технічну точку зору, без урахування юридичного аспекту, не зважив на положення ч. 2 ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК (відповідно до яких жоден доказ не має наперед установленої сили, а висновок експерта не є обов`язковим для органу, що здійснює провадження), і не спростував тверджень обвинуваченого та його захисту про безпосередню причину ДТП дії велосипедиста ОСОБА_14 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, рухався хвилеподібною траекторією, на його одежі не було світловідбивних смуг, велосипед не було обладнано катафотами, та його не було помітно в темну пору доби тощо.
В даному випадку суд не з`ясував суті змісту інкримінованих ОСОБА_10 конкретних порушень ПДР, не додержався вимог ст. 91 вказаного КПК щодо обставин, які належать до предмета доказування з огляду на особливості правозастосування ст. 286 КК.
Між тим, за нормативним визначенням об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.
У пункті 7 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті зазначено, що у випадках, коли передбачені статтею 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху, що також може виключити відповідальність водія.
Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.
Так, відповідно до вимог п. 1.4 ПДР України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
В даній ситуації, виходячи з конкретних обставин справи, обвинувачений ОСОБА_10 не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення правил дорожнього руху іншим учасником руху водієм велосипеду, потерпілим ОСОБА_14 , який всупереч вимогам діючих Правил дорожнього руху керував велосипедом, який не був обладнаний звуковим сигналом та світлоповертачами спереду - білого кольору, по боках - оранжевого, по заду - червоного, для руху в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості на велосипеді не був встановлений та ввімкнутий ліхтар, що прямо заборонено Правилами дорожнього руху. Крім того, згідно висновку судово-медичної експертизи № 2290 КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 27.11.2017 року в результаті судово-токсикологічного дослідження крові трупа потерпілого ОСОБА_14 у нього знайдено етиловий спирт в концентрації 2,50% у крові та 3,58% у сечі, який за життя зазвичай оцінюється як сильний ступінь алкогольного сп`яніння, що також певним чином мало вплив на дії потерпілого, його реакцію на перешкоди та здатність орієнтуватися у навколишньому середовищі.
Таким чином, не зважаючи на доводи обвинуваченого та його захисту про відсутність у ОСОБА_10 технічної можливості уникнути наїзду, суд у вироку не спростував цього і не зазначив переконливих обґрунтувань щодо створення аварійної ситуації саме обвинуваченим.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з висновку автотехнічної експертизи №5/10.1/41 від 19.01.2018 року, задана для дослідження дорожня ситуація має суттєві невідповідності встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам ДТП.
Так, у висновку зазначено, що зіткнення транспортних засобів відбулось на рівнозначному перехресті. Такі вихідні дані були взяті із постанови слідчого, ці ж обставини зазначені і в обвинувальному акті, однак під час судового розгляду встановлено, що зіткнення відбулося на перехресті головної та другорядної дороги, що підтверджується схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.11.2017 року, де чітко зазначено про наявність дорожнього знаку 2.3. "Головна дорога" ПДР України по напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 перед зазначеним перехрестям.
Відповідно до п.16.11 ПДР України на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Отже, ОСОБА_10 , наближаючись по головній дорозі до перехрестя з вул. Черноземна, маючи перевагу у його перетинанні, був вправі розраховувати, що велосипедист ОСОБА_14 , який рухався по другорядній дорозі, виконає вимоги ПДР і дасть дорогу його автомобілю.
Допитаний судом з приводу складеного висновку експерт ОСОБА_22 в судовому засіданні підтвердив, що дослідження він здійснював на підставі вихідних даних про рух обох транспортних засобів на рівнозначному перехресті. Слідування ж транспортних засобів на нерівнозначному перехресті є іншою дорожньою ситуацією, яка і досліджується по іншому. Оскільки в дійсності транспортні засоби рухались на нерівнозначному перехресті, дорожня ситуація буде іншою, відповідно й іншою буде оцінка дій водіїв у правовому полі Правил дорожнього руху.
При цьому, такі ж самі невірні вихідні дані, які не відповідають протоколу огляду місця ДТП, було застосовано і під час проведення комплексної автотехнічної експертизи.
Також під час досудового розслідування було проведено слідчі експерименти від 12.01.2018 року за участю спеціаліста ОСОБА_17 , свідка ОСОБА_18 та обвинуваченого ОСОБА_10 , під час яких останні розповіли про погодні умови, час доби, освітлення, які були на момент ДТП, що мала місце 19.11.2017 року, для встановлення конкретної видимості з місця водія. Під час проведення цих слідчих експериментів було встановлено, що така видимість складала 174,4 м, разом з цим дані експерименти були проведені з порушенням методичних рекомендацій, оскільки погодні умови та освітлення під час проведення експерименту не відповідали погодним умовам та освітленню під час ДТП, про що стороною захисту було зазначено у зауваженнях до протоколу слідчого експерименту.
Експерти ОСОБА_15 та ОСОБА_22 в суді показали, що висновки їх експертиз грунтувались виключно на вихідних даних, вказаних в постанові слідчого про проведення експертиз, при цьому матеріали кримінального провадження експертами не досліджувались. Також останні вказали, що невідповідність погодних умов, освітлення фактичним обставинам справи та порушення методичних рекомендацій під час проведення слідчого експерименту суттєво впливає на результати отриманих під час проведення експерименту даних. Однак судом першої інстанції ці пояснення експертів не були взяті до уваги та не дана їм оцінка у вироку.
Крім того, як убачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було невірно визначено момент виникнення небезпеки для обвинуваченого ОСОБА_10 .
Так, відповідно до протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_18 від 12.01.2018 року, експериментальні дані з якого були використані судовими експертами при проведенні автотехнічних експертиз, небезпека для руху водієві автомобіля «ЗАЗ FORZA» ОСОБА_10 виникла в момент поновлення руху велосипедистом на перехресті вул. Черноземна та вул. Велика Діївська, який стояв на проїзній частині зустрічного напрямку відносно напрямку руху ОСОБА_10 на відстані 1,6 м від лівого краю проїджої частини. Експериментальним шляхом було встановлено час, за який велосипедист долає відстань 13,2 м з місця поновлення руху і до місця зіткнення, що склав t1= 10 с; t2= 9,4 с; t3=9,0 с. В подальшому судовим експертом ОСОБА_15 під час проведення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи було спростовано показання свідка ОСОБА_18 в цій частині та встановлено, що час маневру велосипедиста з моменту початку руху в напрямку смуги руху автомобіля «ЗАЗ FORZA» до моменту досягнення місця зіткнення складає 7,375 с. При цьому, в подальших експертних розрахунках цей час використовувався як час триваючої небезпеки для водія ОСОБА_10 , з чим погодитись неможливо з огляду на таке.
Відповідно до п.1.10. ПДР України небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.
Враховуючи ширину проїзної частини вул. Велика Діївська - 16,2 м, з яких 8,1 м - це ширина проїзної частини зустрічного для ОСОБА_10 напрямку руху, дійсно небезпеку для руху автомобіля ОСОБА_10 велосипедист почав створювати не з моменту поновлення свого руху при виїзді на перехрестя, а з моменту безпосереднього наближення до лінії, що розділяє зустрічні потоки транспорту на даному перехресті. Таким чином, велосипедист ОСОБА_14 стає небезпекою для руху водієві ОСОБА_10 вже тоді, коли він наближається до полоси його руху чи вже перетинає її, а не тоді, коли він тільки поновив свій рух, тобто, час триваючої небезпеки для ОСОБА_10 в будь-якому випадку є значно меншим ніж 7,375 с, який визначив судовий експерт ОСОБА_15 .
Із зазначеного слідує, що момент виникнення небезпеки для руху водієві ОСОБА_10 було неправильно встановлено ще під час досудового слідства, а суд першої інстанції не надав цьому належної правової оцінки, хоча ця обставина є вирішальною в доведеності чи недоведеності винуватості ОСОБА_10 у скоєнні інкримінованого злочину.
Також під час апеляційного розгляду колегією суддів було досліджено наданий стороною захисту доказ висновок експерта № 000326/01 від 30 червня 2020 року, складений судовим експертом ТОВ «Українські незалежні судові експерти» ОСОБА_23 за результатами комплексного автотехнічного і транспортно-трасологічного дослідження за копіями матеріалів кримінального провадження № 0001241, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.11.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на підставі заяви адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 .
З даного висновку витікає, що у досліджуваній дорожній ситуації відповідно до терміну «небезпека для руху», визначеному у Правилах дорожнього руху України, небезпека для руху автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 виникла в момент, коли водій автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 мав об`єктивну можливість виявити велосипед «Україна», що наближався до смуги руху, по якій рухався автомобіль «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 . І це сталося, як показують наведені експертні розрахунки, за 1,25 с до моменту зіткнення автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 із велосипедом «Україна».
Водій автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 міг мати об`єктивну можливість виявити велосипед «Україна» за характерними ознаками тільки в той момент, коли він освітлювався світлом фар автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 . І це сталося, як показують наведені експертні розрахунки, за 1,25 с до моменту зіткнення автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 із велосипедом «Україна».
З моменту виявлення водієм автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 на проїзній частині дороги велосипеда «Україна», що наближався до смуги руху, по якій рухався автомобіль «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 , до моменту зіткнення автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 із велосипедом «Україна» прошов час, рівний 1,25 с.
У досліджуваній дорожній ситуації був у водія автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 для реагування на зміну дорожньої обстановки і вжиття заходів був час, рівний 1,25 с, і він був недостатнім для уникнення зіткнення керованого ним автомобіля з велосипедом «Україна», позаяк при швидкості руху 60 км/год. час, необхідний для повної зупинки автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 , у 3,5-4 рази більший за час існування небезпеки для руху (1,25 с).
В умовах досліджуваної дорожньої ситуації у водія автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 не було технічної можливості шляхом гальмування керованого ним автомобіля уникнути зіткнення з велосипедом «Україна».
Досліджуючи в комплексі слідову інформацію, зафіксовану на схемі ДТП, характер пошкоджень автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 і велосипеда «Україна» та кінцеве їх розташування, з технічної точки зору можна зробити висновки, що місце зіткнення автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 із велосипедом «Україна» по ширині проїзної частини знаходиться на смузі руху автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 , а по довжині проїзної частини дороги - перед початком зони осипу осколків скла та пластику.
Відповідно до вимог Правил дорожнього руху України у досліджуваній дорожній обстановці водій автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 повинен був керуватися вимогами п.12.4 Правил дорожнього руху України, а коли виникла небезпека для руху, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, тексти яких наведені у дослідницькій частині.
Велосипедист ОСОБА_14 в умовах досліджуваної дорожньої обстановки повинен був керуватися вимогами п.п.10.1 і 16.11 Правил дорожнього руху України, а коли виникла небезпека для руху, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, тексти яких наведені у дослідницькій частині.
З причин, наведених у дослідницькій частині, у досліджуваній дорожній обстановці у діях водія автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору перебували у причинно-наслідковому зв`язку з даною пригодою - зіткненням автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 із велосипедом «Україна», не вбачається.
Крім того, водій автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху мав право розраховувати, що і велосипедист ОСОБА_14 виконає вимоги Правил дорожнього руху України.
У діях велосипедиста ОСОБА_14 у досліджуваній ситуації вбачаються невідповідності вимогам п.п 10.1 , 16.11 і 12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з даною пригодою.
Наведені невідповідності вимогам п.п 10.1 , 16.11 і 12.3 Правил дорожнього руху України велосипедист ОСОБА_14 допустив своїми односторонніми діями, на які не впливали інші учасники дорожнього руху, в тому числі і водій автомобіля З АЗ РОКУ. А реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 .
З технічної точки зору причиною даної дорожньо-транспортної пригоди - зіткненням автомобіля «ЗАЗ FORZA» реєстраційний номер НОМЕР_2 із велосипедом «Україна» є необережні дії велосипедиста ОСОБА_14 , які в комплексі не відповідали вимогам п.п. 10.1,16.11 і 12.3 Правил дорожнього руху України.

Крім того, на думку колегії суддів, не позбавлені слушності і доводи сторони захисту щодо безпідставності визнання виключно ОСОБА_10 належним відповідачем за цивільними позовами потерпілих, з урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_10 на момент ДТП була застрахована в ТДВ СК "Альфа-Гарант", що підтверджується полісом №АМ/0538006 від 27.07.2017 року. Враховуючи те, що за законом заявлена сума шкоди підлягає стягненню саме зі страховика, підстави вважати, що суд обґрунтовано вирішив питання про відшкодування моральної та матеріальної шкоди тільки з обвинуваченого, не залучивши до розгляду провадження у якості цивільного відповідача ТДВ СК "Альфа-Гарант" як страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.
Як вбачається з приписів норми ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.
За змістом ст..411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.
Відповідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
При цьому виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Як убачається з вимог ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Оскільки вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг, і апелянтами у скаргах не було зазначено про повторне дослідження обставин кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції з метою дослідження всіх обставин, встановлених під час кримінального провадження, позбавлений можливості перевірити доводи апеляційних скарг як прокурора, так і захисників та обгрунтування прийнятого судом рішення.
Зважаючи на встановлену під час апеляційного розгляду неповноту, допущену судом першої інстанції, враховуючи те, що в силу вимог ч. 3 ст. 404 КПК України колегія суддів позбавлена можливості усунути її за власною ініціативою, оскільки наділена правом дослідити виключно ті докази, які не досліджувались судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України, приходить до висновку, що вирок належить скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, вказаний вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2020 року щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Скасовуючи вирок з призначенням нового розгляду, колегія суддів, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, не входить в обговорення обставин та суті як прийнятого рішення, так і усіх доводів апеляційних скарг, при цьому не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційних скаргах, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_10 , і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Разом з цим, у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК України він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції.
Тож, якщо під час нового розгляду кримінального провадження не буде встановлено інших обставин, які можуть вплинути на висновки суду щодо розміру покарання ОСОБА_10 , при підтвердженні винуватості останнього в попередньому обсязі обвинувачення ч.2 ст. 286 КК України призначене йому покарання слід вважати достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що подані у даному провадженні апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2020 року щодо
ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4