Справа № 530/571/19
Номер провадження 1-кп/530/4/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"06" січня 2021 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000137від 05.04.2019 року, відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , непрацюючого, розлучений, має на утриманні 3 дітей, українця, громадянина України, з загальною середньою освітою, уродженця м.Острог Рівненської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , судимий 19 квітня 2019 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя за ст.407 ч.4 КК України до 4-х років позбавлення волі, у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
04.04.2019 року близько 17 години, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з раніше знайомою ОСОБА_5 , наніс останній близько трьох ударів кулаками рук в область її обличчя.
Після чого, продовжуючи свої протиправні дії, охоплені єдиним умислом, які спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 , 04.04.2019 близько 19 години 50 хвилин, перебуваючи поблизу домогосподарства ОСОБА_5 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , наніс потерпілій ОСОБА_5 ще один удар кулаком в область обличчя останньої.
Внаслідок своїх протиправних дій, ОСОБА_4 , спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді синців на обличчі та на правому стегні, які згідно з висновокм судово-медичної експертизи № 33 від 18.04.2019 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися в спричиненні умисних легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.
Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.
Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.
Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_4 , свою вину в інкримінуємму йому злочині визнав в часині, що наніс удари по тілу ОСОБА_5 , щоб захистити свою сім"ю від постійних словесних нападок зі сторони потерпілої, з якою в нього постійно конфлікти.
Незважаючи на визнання вини обвинуваченим, його вина у пред`явленому йому обвинуваченні підтверджується наступною сукупністю доказів.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що проживає в с.Загрунівка, Зіньківського району, Полтавської області. У неї з ОСОБА_4 час від часу виникають неприязні відносини, він її ображає нецензурною лайкою, та наносить тілесні ушкодження. Близько 16 год. 04.04.2019 року, точно час не памятає вона ішла по дорозі в с.Загрунівка, Зіньківського району. Назустріч їй ішов ОСОБА_4 зі своєю дружиною. Коли вони порівнялися, ОСОБА_6 рукою вдарив по обличчю, по щоці. Від удару вона впала, а ОСОБА_6 продовжував ногами наносити їй удари. Дружина ОСОБА_7 , з яким вона ішла, почала заспокоювати ОСОБА_8 , свого чоловіка та відтягувати від неї. Всього було нанесено біля 10 ударів, точно не памятає. Коли були викликані працівники поліції і почали у неї відбирати пояснення, до них підійшов ОСОБА_4 і наніс один удар в обличчя та розбив нижню губу.
Свідок ОСОБА_9 суду показала, що коли вона після 15 год їхала по вулиці в с. Загрунівка, то бачила, як ОСОБА_10 сварився із ОСОБА_11 .. Поряд стояла дружина ОСОБА_7 . Бачила, як ОСОБА_6 своєю рукою достав обличчя ОСОБА_12 . Що було далі вона не памятає.
Свідок ОСОБА_13 показала, що на початку квітня місяця 2019 року в період 16 -17 години вона бачила як по вулиці пройшла мешканка села ОСОБА_11 .. Через деякий час почула сварку між людьми на вулиці. По голосу впізнала, що то були ОСОБА_6 та ОСОБА_12 . Чи наносив ОСОБА_6 тілесні ушкодження, вона не бачила.
Свідок ОСОБА_14 суду показав, що приблизно 04.04.2019 року він після обід, точно час не памятає, отримав вказівку, про те, що в с.Загрунівка, ОСОБА_10 завдав тілесні ушкодження ОСОБА_11 .. Прибувши на місце пригоди та почавши відбирати пояснення у ОСОБА_15 до них підійшов ОСОБА_10 , який затіяв сварку із ОСОБА_12 . На їх неодноразові зауваження не реагував. ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_15 та правою рукою наніс удар в обличчя, в область губи. Від удару ОСОБА_12 упала.
Свідок ОСОБА_16 дав покази аналогічні свідку ОСОБА_14 ..
Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, згідно якої потерпіла ОСОБА_5 зазначила, що 04.04.2019 року близько 16 год. в АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_17 житель с. Загрунівка, наніс тілесні ушкодження заявниці (т.2 а.с. 8-9).
Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000137від 05.04.2019 року, згідно якого вказано, що 04.04.2019 року до Зіньківського ВП надійшла письмова заява ОСОБА_5 , жительки с. Загрунівка, Зіньківського району про те, що 04.04.2019 року невідома особа по АДРЕСА_2 , нанесла їй тілесні ушкодження ( т.2 а.с.1).
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_5 , проведеного від 05.04.2019 року, під час якого потерпіла розповіла про обставини справи та показала механізм нанесення їй тілених ушкоджень ОСОБА_4 (т.2 а.с.18-21).
Згідно висновку експерта №33 від 18.04.2019 року покази потерпілої ОСОБА_5 , дані нею під час проведення слідчого експерименту та які фіксовані в представленому протоколі проведення даної слідчої дії - об`єктивним даним судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_5 - загалом відповідають.
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_9 , проведеного від 23.04.2019 року, під час якого свідок розповіла про обставини справи та показала механізм нанесення їй тілених ушкоджень ОСОБА_4 (т.2 а.с.30-32).
Протоколом проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_4 , проведеного від 23.04.2019 року, під час якого підозрюваний розповілв про обставини справи та показав механізм нанесення тілених ушкоджень ОСОБА_5 (т.2 а.с.48-50).
Згідно висновку судово-медичної експертизи експерта №33 від 18.04.2019 рокуОСОБА_5 , у неї виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі та на правому стегні, які утворились від неодноразової дії тупих предметів, якими могли бути кулаки людини, ноги у взутті чи інші схожі за характером предмети і могли утворитись в строк та при обставинах, на які вказує підекспертна та які викладені в Ухвалі суду і згідно "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», Наказу МОЗ України № гід 17.01.1995 року в своїй сукупності кваліфікуються як ОСОБА_18 тілесні ушкодження ( т.2 а.с.26-27).
Згідно ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою Україні: і також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Загальні критерії доведення поза розумним сумнівом у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини сформульовані ним у п. 54 Рішення від 06.12.2007 року у справі «Козинець проти України» та п. 43 Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», та зводяться до того, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №688/788/15-к, у постанові від 04.07.2018 року визначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Органами досудового слідства, дії ОСОБА_4 , кваліфіковано вірно.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_4 достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення вподальшому скоєння ним злочинів, суд враховує, що він свою вину визнав і вважає цю обставину, такою що пом`якшує покарання.

Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного спяніння.

Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
Згідно вимог діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.
Щире каяття це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.
Якщо особа приховує суттєві обставин вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_4 , скоїв злочин передбачений ст. 125 ч. 1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, який відноситься до кримінального проступку; обставин вчиненого кримінального проступку, конкретні обставини справи, суспільної небезпеки скоєного кримінального проступку, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення кримінального проступку, його ставлення до скоєного,а також особу ОСОБА_4 , суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових злочинів можливе в ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Із досудової доповіді, складеної відносно обвинуваченого ОСОБА_4 Зіньківський районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області вбачається, що ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства - високий, виправлення обвинуваченого неможливе без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пробацію" під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого, яку готує персонал органу пробації.
За приписами ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
Також суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України, оскільки відсутні кілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, що за переконанням суду буде відповідати тяжкості правопорушень і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.
Враховуючи викладене, суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Оскільки суд призначає засудженому покарання у виді позбавлення волі та для забезпечення кримінального провадження щодо виконання вироку, відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України, суд вважає необхідним обрати засудженому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили. При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховую позицію Європейського суду з прав людини у рішенні від 04 червня 2015 року (остаточне 04 вересня 2015 року) по справі "Руслан Яковенко проти України", в якому Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити та національне законодавство України чітко передбачає, що суд, який постановляє вирок, повинен вирішити, який запобіжний захід застосовуватиметься до засудженого до набрання вироком законної сили. ( п. 46, п. 62).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не затримувався та під вартою не тримався. Клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили від прокурора не надійшло. Разом з цим, з набранням вироком законної сили та зі зверненням його до виконання ОСОБА_4 з метою виконання вироку підлягає затриманню та взяттю під варту.
Строк відбування покарання необхідно рахувати з дня його фактичного затримання.
При цьому, враховуючи, що обвинувачений не відбув покарання, призначене вироком Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19 квітня 2019 року за ст.407 ч.4 КК України до 4-х років позбавлення. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 27.02.2020 року відмінено іспитовий термін та направлено в місця позбавлення волі на строк 4 роки, то остаточне покарання слід призначити відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупнісю кримінальних правопорушень.
Відповідно до ст.72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають: вісім годин громадських робіт.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Згідно медичних довідок ОСОБА_4 - практично здоровий.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Речові докази по справі: відсутні.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 200 годин громадських робіт.

На підставі ст.70 ч.4 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень зарахувати покарання за попереднім вироком Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 19 квітня 2019 року за ст.407 ч.4 КК України до 4-х років позбавлення і призначити остаточне покарання у виді 4 років 25 днів позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрати - тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1