ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/992/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.307 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002267, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

У відповідності зі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки, поклавши на нього такі обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою ухвалено скасувати, негайно звільнивши його з-під варти.

В строк відбуття покарання ОСОБА_7 зараховано час тримання його під вартою з 19 вересня 2019 року по 11 березня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 2512 грн. 16 коп.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичного засобу «метадон», з метою збуту, у невстановленої досудовим слідством особи, придбав 15 прозорих полімерних ЗІП-пакетів із вказаним наркотичним засобом. Після чого, зберігаючи вказаний наркотичний засіб у автомобілі ВАЗ-2105, бежевого кольору, р/н НОМЕР_1 , під його керуванням, перевіз наркотичний засіб до будинку АДРЕСА_2 , з метою подальшого збуту. В подальшому, 19.09.2019 року, біля будинку № 17 по вул. Михайла Гончаренка (Панфіловців) у м. Запоріжжі, під час проведення обшуку в автомобілі ВАЗ-2105, бежевого кольору, р/н НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 , виявлено та вилучено 15 прозорих полімерних ЗІП-пакетів з кристалічною наркотичною речовиною «метадон» вагою 0,5 грам кожен.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні злочину, за який він засуджений та кваліфікацію його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , а саме неправильного звільнення останнього від відбування покарання. Вважає, що суд при розгляді кримінального провадження порушив вимоги ст. 413 КПК України, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Апелянт звертає увагу на те, що на стадії досудового слідства обвинувачений свою вину у вчиненому злочині заперечував повністю, про що свідчить відсутність посилання в обвинувальному акті на таку ознаку, яка пом`якшує покарання, як щире каяття. В подальшому, на стадії судового розгляду обвинувачений свою вину у скоєному злочині спочатку не визнавав та жодного жалю або осуду своєї поведінки, як на те вказує суд першої інстанції, не виражав, оскільки був впевнений у своїй невинуватості. Вважає, що зміна думки обвинуваченого під час судового розгляду, а саме визнання ним в подальшому вини у скоєному злочині, зумовлено аж ніяк не жалем ОСОБА_7 з приводу скоєного злочину, а лише можливістю останнього пом`якшити покарання за вчинений злочин. Крім того, судом першої інстанції хоча і зазначено про обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , як вчинення злочину особою, що перебувала у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, проте належна оцінка зазначеній обставині судом першої інстанції не надана, у тому числі, з урахуванням, що обвинувачений перебуває на диспансерному обліку в наркологічному диспансері. Разом з цим, суд першої інстанції неодноразово задовольняв клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , посилаючись на дані про особу обвинуваченого, суспільну небезпеку вчиненого злочину, шкідливість неправомірної поведінки для суспільства, усвідомлення її обвинуваченим. Проте, при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком, суд першої інстанції вищевказані обставини не врахував. Натомість, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком, суд взяв до уваги лише щире каяття останнього та активне сприяння розкриттю злочину, яке взагалі на стадії досудового розслідування було відсутнє. Вказане свідчить про неефективність застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, у виді 4 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, є правильними та прокурором в цій частині не оспорюються.

Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через необґрунтоване застосування вимог ст. 75 КК України, при призначенні покарання, не є слушними, з огляду на наступне.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням лише у тому випадку, коли, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, належно вмотивувавши такий висновок.

Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Згідно вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного.

Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано щире каяття. Обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Щодо доводів прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_7 під час досудового розслідування та на початку судового розгляду не визнавав свою вину, а в подальшому визнав, що свідчить не про жаль обвинуваченого з приводу вчиненого злочину, а про його бажання пом`якшити покарання, у зв`язку із чим, на думку прокурора, суд не повинен був застосовувати інститут звільнення від відбування покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Так, визнання вини це суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється у висловлюванні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Також визнання вини характеризується певним психічним станом винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів.

Невизнання обвинуваченим своєї вини на стадії досудового розслідування та на початку судового розгляду, що на думку прокурора є підставою для призначення обвинуваченому реального покарання, не може свідчити про неможливість подальшої зміни обвинуваченим свого ставлення до скоєного і усвідомлення своєї провини, та відсутність у нього щирого каяття.

Твердження прокурора, що суд не надав оцінки обтяжуючій покарання обставині, а також те, що обвинувачений перебуває на обліку в наркологічному диспансері, є неспроможними, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання у сукупності з іншими характеризуючими його даними, та суд, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що суд, посилаючись на дані про особу обвинуваченого, суспільну небезпеку вчиненого злочину, шкідливість неправомірної поведінки для суспільства, неодноразово продовжував обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою, однак, звільняючи його від відбування покарання з іспитовим строком, вказані обставини не врахував, є неспроможними, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд при призначенні покарання взяв до уваги характер і ступінь тяжкості суспільно небезпечного діяння, яке закон відносить до тяжких злочинів, а також особу обвинуваченого, який перебував на обліку в наркологічному диспансері, однак раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_2 , неофіційно працевлаштований, визнав свою провину у вчиненому злочині, висловив щирий жаль з приводу скоєного злочину та осуд своєї поведінки.

Покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 307 КК України, і таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів та відповідає меті покарання, визначеній ч. 2 ст. 50 КК України.

Що стосується звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, то суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином.

Також районним судом враховані дані про особу обвинуваченого, який хоча і перебував на обліку у наркологічному диспансері, між тим є не судимим, одружений, має на утриманні малолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_2 , неофіційно працевлаштований, визнав свою провину у вчиненому злочині, висловив щирий жаль з приводу скоєного злочину та осуд своєї поведінки, що виражається у бажанні обвинуваченого виправити наслідки вчиненого, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

На думку колегії суддів, зазначені вище обставини свідчать про критичне ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, про щирість його каяття та бажання виправити наслідки вчиненого. Також колегія суддів враховує молодий вік обвинуваченого та дані про наявність у нього стійких соціальних зв`язків (має родину, постійне місце проживання).

Щодо особи винного, то ОСОБА_7 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, малолітню доньку на утриманні, відсутність наслідків від скоєного, після скоєння злочину був затриманий працівниками поліції та перебував під вартою майже 6 місяців.

Всі зазначені вище обставини в їх сукупності утворюють підстави для висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Тому, підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4