Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 761/22398/17
провадження № 51-673 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 5 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007329, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лісичево Іршавського району Закарпатської обл., зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК з призначенням покарання за ч. 1 ст. 191 КК у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 1 рік; за ч. 3 ст. 191 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов ТОВ «Атлантіс» залишено без розгляду.
Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 листопада 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він, будучи матеріально-відповідальною особою, якій ввірені матеріальні цінності ТОВ «Атлантіс», відповідно до посадової інструкції про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, 26 грудня 2015 року, 27 лютого 2016 року, 5 березня 2016 року, 9 березня 2016 року, 12 березня 2016 року, 15 березня 2016 року, 19 березня 2016 року, 22 березня 2016 року, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, 11, реалізуючи умисел, направлений на привласнення чужого майна, отримуючи від товариств-партнерів грошові кошти, привласнив їх та в подальшому розпорядився ними на власний розсуд, чим завдав ТОВ «Атлантіс» матеріальну шкоду на загальну суму 22 057 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 5 листопада 2019 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, безпідставно застосував ст. 75 КК до додаткового покарання призначеного засудженому, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, просила її задовольнити, у зв`язку з невідповідністю ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК.
Засуджений ОСОБА_6 заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Захисник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права
досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам ст. 419 КПК.
Як передбачено ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Висновок суду про доведеність винності засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК та призначене основне покарання у касаційній скарзі не оспорюються.
За матеріалами кримінального провадження встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК та на підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки, від відбування якого його звільнено з випробуванням строком на один рік на підставі ст. 75 КК.
Відповідно до ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Санкція ч. 3 ст. 191 КК передбачає основне покарання у виді обмеження волі на строк від 3 до 5 років або позбавленням волі на строк від 3 до 8 років та обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років.
Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за ст. 75 КК не допускається.
Враховуючи, що ч. 1 ст. 75 КК передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку суду першої інстанції вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів Верховного Суду вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Безпідставними є твердження апеляційного суду, який зазначив, що положення ст. 75 КК не містять у собі обов`язкових вказівок про звільнення особи від відбування основного покарання, а не від усього покарання, встановленого санкцією ч. 3 ст. 191 КК, в якій покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю є складовою покарання за вказаний злочин, а не є додатковим або альтернативним. Зазначене тлумачення є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, що містяться в апеляційних

скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився не розглянутим. Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд вдався до аналізу законодавства та неправильного його тлумачення.
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі, про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК, є обґрунтованими.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 5 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3