Справа № 750/3377/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/690/20
Категорія - ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0002200 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, освіта середня, не працює, раніше неодноразово судимий, останній раз 25.03.2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці,

засуджений за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.03.2020 року, й остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу фактичного затримання - з 14 квітня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 користь держави 653грн. 76 коп. процесуальних витрат. Питання щодо речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 31 березня 2020 року, близько 02 год. 45 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи біля під`їзду № 5 буд. № 43 по вул. Рокосовського, у м. Чернігів, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом ривку з руки ОСОБА_10 , відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung», вартістю 1415,88 грн., що належить останньому, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій просила перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.186 КК України та ч.2 ст.185 КК України та призначити йому більш м`яке покарання. Послалась на те, що, не заперечуючи факту вчинення крадіжки майна ОСОБА_8 та визнаючи свою провину, дії її підзахисного необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.185 КК України. Також, у зв`язку з перекваліфікацією, просила призначити обвинуваченому більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

Доводи апелянта зводяться до незгоди з кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України, посилаючись на те, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ч.2 ст.185 КК України.

Однак вони є безпідставними, з огляду на таке.

Зокрема, необхідно враховувати, що чинний Кримінальний кодекс України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж відповідно до ст.186 кодексу це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади кримінальних правопорушень відрізняються за способом їх учинення.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж це відкрите викрадення чужого майна в присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. Грабіж, як і крадіжка, вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява в злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на скоєння відповідного злочину.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6.11.2009 року №10, крадіжку та грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно й мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але відразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами й, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування (залежно від характеру насильства чи погрози) як грабіж чи розбій.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою визнав частково, зазначивши, що він вчинив таємне, а не відкрите викрадення мобільного телефону. Наполягав на тому, що він непомітно витягнув телефон з кишені потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, допитаний у місцевому суді потерпілий ОСОБА_10 показав, що 31.03.2020 року, в нічний час, він разом з другом поверталися додому з дачі в с. Березанка Чернігівського району. На таксі він під`їхав до місця свого мешкання. Біля входу до під`їзду він дістав свій мобільний телефон марки «Samsung», щоб підсвітити. В цей час до нього ззаду підбіг обвинувачений, вихопив з руки мобільний телефон і втік. Він зайшов до своєї квартири, повідомив дружині, що сталося, і зранку звернувся до поліції.

Така ж позиція потерпілого викладена і в заяві про вчинення кримінального правопорушення під час звернення до поліції, а також під час проведення слідчого експерименту за його участю, проведеного 10.04.2020 року, з протоколу якого слідує, що потерпілий ОСОБА_10 пояснив та показав на місці, як в той час, коли він збирався зайти у під`їзд будинку і підсвічував собі мобільним телефоном, то ОСОБА_8 вихопив у нього з руки цей телефон і втік.

Свідок ОСОБА_11 , яка є дружиною потерпілого, в судовому засіданні місцевого суду показала, що ОСОБА_10 повернувся додому близько 03 години 31.03.2020 року і повідомив, що коли він дістав біля під`їзду мобільний телефон і підсвічував ним, то невідомий вирвав з руки мобільний телефон і втік.

Таким чином, сукупність наведених вище доказів, безумовно вказують на те, що ОСОБА_8 саме відкрито викрав у потерпілого мобільний телефон, а тому посилання самого обвинуваченого, що він непомітно для ОСОБА_10 викрав у нього телефон, бо потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння і не усвідомлював, що з ним відбувається, є непереконливими та спростовуються вищенаведеним.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, що належить потерпілому ОСОБА_10 , вчинене повторно, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, позицію сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 , колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення обвинуваченим відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується негативно; обставини, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди; обставину, яка обтяжує покарання рецидив кримінального правопорушення; врахував висновок органу пробації; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі на певний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.186 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, вчинив нове кримінальне правопорушення в період невідбутого покарання за попереднім вироком (через 6 днів після винесення попереднього вироку), що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення призначеного йому покарання.

Отже, всі обставини, на які посилається захисник, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4