ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадж. № 11-кп/807/1634/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула 16 листопада 2020 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, мешкаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 ст. 185 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:
У липні місяці 2018 року, (точну дату та час встановити не виявилося можливим), ОСОБА_10 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Перемоги, будинок № 48, а саме в приміщенні магазину „Форд Нокс, шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з столу ноутбук фірми «ASUS» модель K53SD в корпусі чорного кольору, вартістю 7312 гривень 18 копійок, який належить ОСОБА_11 , завдавши останньому матеріальну шкоду на вказану суму. Після чого, ОСОБА_10 з викраденим майном зник з місця скоєння злочину.

Крім того, в кінці серпня місяця 2018 року, у обідню пору доби (точну дату та час встановити не виявилося можливим), ОСОБА_10 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Незалежної України, будинок № 63, а саме в приміщенні магазину «Кондиторія», шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з столу мобільний телефон фірми «Самсунг» модель SM-A520F/DS в корпусі рожевого кольору, вартістю 3482 гривень 16 копійок, який належить ОСОБА_12 , завдавши останньому матеріальну шкоду на вказану суму. Після чого, ОСОБА_10 з викраденим майном зник з місця скоєння злочину.

15.11.2018 року, приблизно о 16 годині 50 хвилин, ОСОБА_10 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись в приміщенні офісу «Turkish Airlines» по проспекту Соборному, 170-а в м. Запоріжжі, діючи повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, зі столу адміністратора таємно викрав мобільний телефон марки „MEIZU U10 в корпусі золотого кольору, вартістю 3200 гривень 00 копійок, в середині якого знаходилось сім карта мобільного оператора Водофон НОМЕР_1 , яка для потерпілої матеріальну цінність не представляє, який належать потерпілій ОСОБА_13 , після чого з викраденим майном зник з місця вчинення злочину. Своїми діями ОСОБА_10 спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_13 на вказану суму.

Крім того, 22.12.2018 року, приблизно о 12 годині 25 хвилин, ОСОБА_10 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Рекордна, будинок № 36, а саме в приміщенні магазину „Електропроводка, через незачинені двері увійшов, тим самим проник до підсобного приміщення, де переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з підвіконня мобільний телефон Xiaomi Redmi 3, в корпусі металевого кольору, вартістю 2040 гривень 00 копійок, в середині якого сходились дві сім карти операторів Київстар та Лайф вартістю 50 гривень 00 копійок, кожна, які належать потерпілій ОСОБА_14 , та мобільний телефон Samsung Galaxy J7, в корпусі білого кольору, вартістю 855 гривень 04 копійки, в середині якого знаходилась сім карта оператора Київстар вартістю 50 гривень 00копійок, які належать потерпілій ОСОБА_15 .

Таким чином, ОСОБА_10 спричинив матеріального збитку ОСОБА_14 на загальну суму 2140 гривень 00 копійок та ОСОБА_15 збитку на суму 905 гривень 04 копійки, після чого зник з місця скоєння злочину, та отримав можливість розпоряджатися викраденим майном.

Крім того, 26.12.2018 року, приблизно о 14 годині 20 хвилин, ОСОБА_10 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: місто Запоріжжя, бульвар Центральний, будинок № 3, а саме в приміщенні магазину «Форсаж», шляхом вільного доступу, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з манекену чоловічу мембрану термокуртку фірми „Регата вартістю 1248 гривень 00 копійок, яка належить ФОП ОСОБА_16 , чим завдав останній матеріальну шкоду на вказану суму. Після чого, ОСОБА_10 з викраденим майном зник з місця скоєння злочину.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2020 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України і йому призначено покарання

за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі;

за ч. З ст. 185 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2018 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 29.12.2018 року з дня фактичного затримання.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 до набрання вироком чинності залишено без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування. ОСОБА_7 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 29.12.2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , вважає винесений вирок таким, що підлягає зміні в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування частини статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, не оспорюючи події кримінального правопорушення-, ОСОБА_7 стверджує, що приміщення, з якого він таємно викрав два телефони, не сприйняв як підсобне, оскільки воно фактично було продовженням магазину, зокрема - торгових залів. В магазин він прийшов разом зі знайомим ОСОБА_17 допомогти обрати необхідний товар. І у той час, коли ОСОБА_17 шукав необхідний товар у одному торговому залі, він - ОСОБА_7 , пішов до іншої зали, звідкіля і потрапив до цього приміщення, вважаючи, що це продовження торгової зали, де у нього після побачених телефонів і виник умисел на тайне викрадення майна.

Тому, ОСОБА_7 не погоджується з кваліфікацією його дій за.ч.З ст.185 КК України. Зазначені покази підтверджуються, як показами свідка ОСОБА_18 , так і відеозаписом з відеокамер, розташованих у приміщенні магазину «Електропроводка», оглянутих відповідно до протоколу огляду відеозапису від 18.01.2019 року.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_7 прийшов до магазину «Електропроводка» з метою допомогти знайомому ОСОБА_17 обрати необхідний товар, пройшов по торговому залу, та потрапив до підсобного приміщення, вважаючи його продовженням торгової зали, вже у цьому приміщенні у нього виник умисел на таємне викрадення майна, дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 185 КК України.

Просить вирок суду у відношенні ОСОБА_7 змінити, кваліфікувати дії ОСОБА_7 за епізодом від 22.12. 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд, призначаючи обвинуваченому покарання, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та, приймаючи рішення про визначення строку покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів та вироків, призначив йому надмірно м`яке покарання.

Вказує, що судом не в повній мірі враховано наявність у ОСОБА_7 судимостей починаючи з 1992 року, вчинення кримінальних правопорушень у період випробувальних термінів або після умовно дострокових звільнень з місць позбавлення волі, його ставлення до вчиненого, який хоча і визнавав свою провину у інкримінованих йому злочинах, але жодним чином не намагався відшкодувати шкоду потерпілим, пробачення не просив.

Вважає, що оцінка даним, які характеризують особу ОСОБА_7 , надана судом формально.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким призначити покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України - 2 роки 6 місяців позбавлення волі; за ч.3 ст. 185 КК України - 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання покарання призначеного вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2018, остаточно призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження

Захисник у судовому засіданні підтримала власну апеляційну скаргу, вказала про те, що обвинувачений сприймав приміщення, з якого викрав мобільні телефони, як продовження торгівельної зали, просить перекваліфікувати його дії на ч.2 ст. 185 КК України. Також заперечувала проти вимог та доводів апеляційної скарги прокурора.
Обвинувачений у судовому засіданні висловив аналогічну позицію, вказав на те, що не звернув увагу на наявність дверей підсобного приміщенні.
Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості невідповідності призначення покарання внаслідок його та висловив заперечення вимогам апеляції сторони захисту, вказавши про те, що обвинувачений чітко розумів з урахуванням дверей і таблички із надписом «Службове приміщення», що проникає в інше приміщення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Як вбачається зі змісту поданої апеляційної скарги та пояснень обвинуваченого як у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді сторона захисту оспорює кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України, вважаючи, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 185 КК України. В іншій частині щодо визнання ОСОБА_7 винним за ч.2 ст. 185 КК України вирок не оспорюється, а отже відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, не перевіряється.

Проте, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у інше приміщення, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника та показання самого обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що останній сприймав приміщення, з якого викрав мобільні телефони, як продовження торгівельної зали магазину, що також було перевіркою в суді першої інстанції, вина останнього у вчиненні саме крадіжки з кваліфікуючою ознакою проникнення у інше приміщення, як обґрунтовано зазначено у вироку суду першої інстанції підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказів.

Так, за показаннями потерпілої ОСОБА_15 , слідує, що невідомий чоловік проник до підсобного приміщення, в якому зберігаються речі співробітників магазину, що знаходиться в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та викрав з підвіконня мобільний телефон Xiaomi Redmi 3, який належав її колезі ОСОБА_14 , в корпусі металевого кольору, та мобільний телефон Samsung Galaxy J7, який належав їй. Потерпіла чітко вказала на наявність у даному підсобному приміщенні окремих дверей та таблички «службове приміщення».

Отже потерпіла вказала на наявність окремих дверей до підсобного приміщення із табличкою «службове приміщення», які розділяють торгову залу магазину від приміщення, в якому була вчинена крадіжка.

Відомості протоколу огляду місця події від 22.12.2018 року щодо обстановки магазину засвідчують, що магазин «Електропроводка»складається з торгівельної зали, складського приміщення, підсобного приміщення. Вхід до підсобного приміщення обмежений дерев`яними дверями (т. 3 а.с. 20-23, 27-28).

За протоколом огляду відеозапису з додатком DVD-R диском „ЕКО serirs з приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 18.01.2019 року зафіксовано зображення чоловіка, який з торгової зали зайшов через незачинені двері до підсобного приміщення магазину, через деякий час вийшов з нього та попрямував до виходу з магазину (т. 3 а.с. 24-26).

Вказані докази повністю відтворюють обставини злочину та засвідчують проникнення ОСОБА_7 у підсобне приміщення через незачинені двері.

Одночасно наведені докази повністю спростовують позицію обвинуваченого щодо сприйняття ним підсобного приміщення як продовження торгівельної зали, яка містить стелажі із товаром.

Натомість вхід до підсобного приміщення (приміщення для персоналу) від торгової зали відокремлений дверями, має обстановку, яка не відповідає торгівельній залі, зокрема через відсутність у підсобному приміщенні товару, розташування у ньому особистих речей працівників, посуду та побутової техніки для приготування їжі.

Сукупність наведених обставин об`єктивно не могли схилити обвинуваченого до думки про його знаходження та пересування по торгівельній залі.

Таким чином, слід констатувати неспроможність доводів сторони захисту, що в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.

Одночасно колегія суддів зауважує, що проникнення передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення крадіжки. Спосіб проникнення, у даному випадку через незачинені двері, принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки "проникнення" не має.

Під «іншим приміщенням» слід розуміти різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 незаконно проник до підсобного приміщення магазину, вхід до якого стороннім особам заборонено, де і викрав мобільні телефони.

Отже, встановивши факт проникнення ОСОБА_7 до іншого приміщення, з чим погоджується апеляційна інстанції, місцевий суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.3 ст. 185 КК України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (викладеного в постанові ЄУ № 569/1111/16-к від 18 квітня 2018 року) та Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (викладеного в постанові ЄУ № 205/5830/16-к від 19 листопада 2018 року).

Місцевий суд надав ґрунтовну оцінку й іншим доказам щодо обставин вищенаведених подій за епізодом від 22.12.2018 року, які не оспорюються стороною захисту.

Всі досліджені і наведені у вироку докази щодо подій за епізодом від 22.12.2018 року повністю узгоджуються між собою і засвідчуютьдоведеність вчиненого обвинуваченим крадіжки з проникненням до іншого приміщення та, з огляду на попередні судимості обвинуваченого за аналогічні кримінальні правопорушення, вчиненого повторно.

Таким чином, перелічені у вироку і досліджені судом першої інстанції докази, які є послідовними, логічно поєднуються один з одним, у своїй сукупності відтворюють події інкримінованого кримінального правопорушення за ч.3 ст. 185 КК України та без будь-якого сумніву доводять провину ОСОБА_7 саме у вчиненні таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у інше приміщення, що вказує на відсутність підстав піддавати сумніву їх достовірність та переконують суд в правильності висновку районного суду.

Порушень кримінального процесуального закону, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Перевіряючи доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо призначення ОСОБА_7 надмірно м`якого покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Також суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) надають суд право вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено із порушенням визначених законом загальних засад і є явно необґрунтованим внаслідок м`якості.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевим судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані усі питання, з якими закон пов`язує призначення покарання, зокрема ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які за своєю класифікацією віднесені до нетяжких (ч.2ст. 185 КК України) та тяжкого (ч.3ст. 185 КК України) злочинів.

Крім того, судом першої інстанції в повній мірі дослідженні усі відомості, які характеризують особу обвинуваченого в достатньому об`ємі, а саме те, що він має судимості, постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, на утриманні неповнолітню дитину, перебував на спецобліку у лікаря-нарколога.

Також суд взяв до уваги позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання.

Одночасно, відповідно до ст. 66 КК України, обставину, що пом`якшує покарання, судом першої інстанції визнано щире каяття, а відповідно до положень ст. 67 КК України, обставини, що обтяжують покарання, суд не встановив.

Судова колегія, враховуючи вищенаведені обставини, вказує на неспроможність аргументів прокурора щодо не врахування місцевим судом при призначені покарання обставин щодо відомостей стосовно особи обвинуваченого та його відношення до скоєного.

При цьому колегія суддів зауважує, що прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не дістали оцінки у вироку.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у їх сукупності, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк в межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень із застосуванням положень ст.ст. 70, 71 КК України.

Колегія суддів з законністю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

У своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих доводів з приводу того, чому він вважає виправлення ОСОБА_7 неможливим при призначенні саме такого строку покарання, як не навів він їх і у межах апеляційного розгляду, а отже правильність висновків суду першої інстанції у цій частині не є спростованою. При цьому місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання у його реальному вимірі.

Об`єктивних обставин, які б засвідчували явну несправедливість призначеного районним судом покарання через його м`якість судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2020 року відносно ОСОБА_7 , визнаного винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4