Ухвала
іменем України

11 січня 2021року
м. Київ
справа № 648/1898/20
провадження № 51 42 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від

29 грудня 2020 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000425,
встановив:
За вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 15 вересня

2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Херсоні, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст.186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді арешту на строк 6 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 квітня 2020 року близько 23.20, перебуваючи у дворі домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_2 , відкрито викрав належне ОСОБА_6 майно на загальну суму 2464 грн, а також заволодів мобільним телефоном «Sony Xperia 10 Plus I4213 Navy», який належить потерпілому ОСОБА_7 , заподіявши останньому матеріальної шкоди на суму 5362 грн. 93 коп.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 , пом`якшивши призначене покарання до 240 годин громадських робіт. Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 186 КК у виді арешту є невиправдано суворим та таким що призначене без врахування пом`якшуючої покарання обставини- активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та тих обставин,

що засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відшкодував потерпілій ОСОБА_6 шкоду, у зв`язку з чим вона не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в якій порушувалося питання про пом`якшення призначеного покарання. Звертає увагу, що відповідно до досудової доповіді органу пробації виправлення ОСОБА_5 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, оскільки він не становить високої небезпеки для суспільства.
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Так, санкція ч. 1 ст. 186 КК передбачає покарання у виді штрафу від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або позбавлення волі на строк до чотирьох років.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини його вчинення, а також взяв до уваги дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо та фактично не має постійного місця проживання. Також суд зважив на ставлення ОСОБА_5 до скоєного, зокрема, на відсутність каяття у вчиненому, не відшкодування потерпілим в повному обсязі завданої шкоди та відсутність бажання усунути наслідки вчиненого.
Одночасно місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, належним чином мотивував чому інші більш м`які види покарання ніж арешт не сприятимуть виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень з огляду на його поведінку до та після вчинення кримінального правопорушення.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 186 КК у виді арешту на строк 6 місяців.
Таке покарання, на думку колегії, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК

є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Що стосується доводів захисника про явну несправедливість призначеного

ОСОБА_5 покарання, то вони є невмотивованими.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Разом з тим, переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання у виді громадських робіт за ч. 1 ст. 186 КК замість покарання у виді арешту, призначеного йому судом першої інстанції, у касаційній скарзі не наведено, як і не аргументовано, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді арешту на строк 6 місяців є явно несправедливим внаслідок суворості.
Твердження захисника про неврахування судами при обранні виду покарання ОСОБА_5 досудової доповіді органу пробації є безпідставними, оскільки при призначенні покарання суд зважив на те, засуджений за місцем реєстрації не проживає, стосунки з родиною не підтримує, на виклик до органу пробації не з`являвся, що унеможливлює здійснення контролю за останнім при призначенні покарання у виді громадських робіт. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість призначення ОСОБА_5 покарання такого виду та вірно обрав міру примусу у виді арешту. З цим висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, в частині суворості призначеного

ОСОБА_5 покарання та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від

29 грудня 2020 рокущодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3