Справа № 759/59/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1503/2020 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,-

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 03 квітня 2020 року включно.
Дане рішення суд мотивував наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, хоча одружений, однак, дітей не має, що на думку суду свідчить про нестійкі соціальні зв`язки в місці його проживання, тому суд вважає, що існує ризик втечі обвинуваченого та переховування від суду. Крім того, обвинувачений раніше судимий за вчинення аналогічного корисливого злочину, а також притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.185 КК України, офіційно не працює, тому на думку суду існує ризик можливості вчинення інших кримінальних правопорушень. Окрім того, судом враховано те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, із застосуванням насильства, відносно неповнолітнього, що може свідчити про можливість впливу обвинуваченого на потерпілого.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
По-перше суд першої інстанції допустив процесуальне порушення розглянувши в підготовчому судовому засіданні клопотання не передбачене ст.315 КПК України. Так при прийнятті справи та на підготовчому засіданні суд повинен був «обрати, скасувати або змінити запобіжний захід». Однак, оскаржуваною ухвалою суд продовжив термін тримання під вартою ухвалений слідчим суддею під час досудового слідства, хоч досудове слідство вже було закінчене, а запобіжний захід під час судового розгляду наразі по сей день не обрано.
По-друге, суд першої інстанції проігнорував відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України. Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , не може бути безумовною підставою для обрання запобіжного заходу тримання під вартою. Посилання прокурора на те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти вище зазначеним ризикам, є необґрунтованим.
Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проїзних документів не придбав, з місця реєстрації не знімався, відповідно підстав вважати, що він буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду, немає.
Підстав вважати, що ОСОБА_8 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення немає.
Також, захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_8 є особою раніше не судимою, заяв та повідомлень у правоохоронних органів, які б свідчили про готування ним нового злочину не має, самі ж потерпілі у кримінальному провадженні відсутні, а судові експертизи не призначались. У зв`язку з чим підстав вважати, що ОСОБА_8 незаконно буде впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні немає.
Наявність соціально-корисних зв`язків, дружини, місця проживання, тривалий час перебування під домашнім арештом в іншому кримінальному провадженні, за відсутності ризиків, очевидно вказують на можливість обрання менш суворого запобіжного заходу, який забезпечить інтереси кримінального провадження, на думку захисника, у вигляді домашнього арешту.
Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вбачається із апеляційної скарги захисником обвинуваченого порушене питання про скасування оскаржуваної ухвали із ухваленням нової ухвали про застосування щодо нього запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала судом першої інстанції була винесена 03 лютого 2020 року, строк тримання обвинуваченого був визначений до 03 квітня 2020 року. На день розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою фактично втратила чинність.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Так, згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, та у разі визнання його судом винуватим, передбачено покарання у виді реального позбавлення волі, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, ризик втечі обвинуваченого та переховування від суду, ризик можливості вчинення обвинуваченим інших злочинів, ризик впливу на потерпілого, враховуючи також ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в апеляційній скарзі захисник.
Так, однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_8 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та оцінити ризики, якщо прокурор доведе їх існування. При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, суд першої інстанції, як це слідує зі змісту судового рішення, визнав такими, що не зменшились від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризик втечі обвинуваченого ОСОБА_8 та переховування від суду.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Колегія суддів вважає, що матеріали провадженні містять дані, які доводять існування ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_8 , тому достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання останнього під вартою, щоб завадити цьому.
Окрім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення аналогічного корисливого злочину, а також притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.185 КК України, офіційно не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину із застосуванням насильства відносно неповнолітнього.
На противагу доводам апеляційної скарги захисника, а саме про відсутність вагомих доказів на обґрунтування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та те, що останній має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проїзних документів не придбав, з місця реєстрації не знімався, має соціально-корисні зв`язки, одружений, тривалий час перебував під домашнім арештом в іншому кримінальному провадженні, на даний час не можливо віднести до тих стримуючих чинників, які могли у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Дослідивши належним чином всі матеріали провадження, дані, які характеризують особу обвинуваченого та інші передбачені ч.1 ст.178 КПК України обставини, зокрема і ті на які посилається в апеляційній скарзі захисник, суд навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, а тому підстав для застосування щодо ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів не вбачається.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на викладене, рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали суду без змін.
Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4