Ухвала
іменем України
26 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 161/14256/18

провадження № 51-6315 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня

2019 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців

з конфіскацією всього належного йому майна.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Як установив суд, 08 березня 2017 року близько 08:40, перебуваючи на другому поверсі переходу від складу до офісного приміщення, розташованого на території

ТДВ "Луцькпластмас" на вул. Рівненській, 76-А в м. Луцьку, ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_6 (засудженим вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 січня 2018 року, який набрав законної сили 02 травня 2018 року), діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння чужим майном вчинили напад, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_7 . Так, ОСОБА_5 наніс ззаду одного удару дерев`яною палицею в потиличну ділянку голови потерпілого, завдавши йому легких тілесних ушкоджень, у результаті чого останній впав на підлогу та випустив із рук пакет, у якому знаходились грошові кошти на суму 33 300 грн. Після цього ОСОБА_6 заволодів вказаним пакетом, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.

Суд визнавОСОБА_5 винуватим у розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб за обставин, детально викладених у вироку.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій за ч. 2 ст. 187 КК, просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Зазначає, що апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення вимог статей 50, 65 КК, що призвело до призначення засудженому м`якого заходу примусу. Вказує, що, залишаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, у своїй ухвалі суд не навів докладних мотивів. Вважає ухвалу такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
За змістом ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК впливають на вибір заходу примусу,

та призначив покарання хоча й у мінімальних межах санкції статті, однак таке, яке слід відбувати реально.
Згідно з наданою копією оспорюваної ухвали апеляційний суд, переглядаючи вирок, належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Так, погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що, призначаючи покарання ОСОБА_5 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані, що характеризують особу винного, зокрема його молодий вік, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває. Крім того, судом враховано думку потерпілого, який просив покарати обвинуваченого суворо, а також те, що матеріальну шкоду не відшкодовано. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.
З огляду на все це апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на певний строк із конфіскацією майна за своїм видом та розміром є співмірним характеру та змісту вчинених ним протиправних дій, відповідає визначеній законом меті, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Попри твердження прокурора у касаційній скарзі ухвала апеляційного суду за змістом не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права під час здійснення апеляційного провадження, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від

30 червня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 єва ОСОБА_3