КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
прокурора ОСОБА_5 ,
представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, шляхом заборони користування та розпорядження, яке є речовими доказами у кримінальному провадженні №0000682 від 05 червня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч.4 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, а саме: мобільний телефон марки «Nokia» модель 5230 IMEI: НОМЕР_1 ; дві флеш карти об`ємом 16Gb та 2 Gb; автомобіль марки «Subaru» модель Forester н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , рік випуску 2006, власником якого є ОСОБА_7 .

Згідно ухвали, слідчий суддя вказав, що з метою збереження речового доказу, забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вищевказаного кримінального провадження, клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке належать ОСОБА_7 , відмовити в повному обсязі.
Представник вважає, що ухвала слідчого судді від 30 грудня 2020 року є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

На думку апелянта, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що вказаний транспортний засіб здобутий злочинним шляхом, чи був об`єктом кримінального правопорушення.
Як стверджує представник, вищевказаний транспортний засіб не може бути речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, оскільки не є об`єктом кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 209, 190 та 189 КК України. Крім того, інше вилучене майно не містять ознак, зазначених в ч. 1 ст. 98 КПК України, а тому не може бути визнане речовими доказами.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу слідчого судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги па просив залишити без змін ухвалу слідчого судді, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів справи, слідчим управлінням ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000682 від 05 червня 2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч.4 ст.190, ч.2 ст.189 КК України. Постановою заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 28 грудня 2020 року матеріали досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0004143 від 20 березня 2013 року та №0000682 від 05 червня 2020 року об`єднано в одне провадження за № 0004143.
28 грудня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року проведено обшук автомобіля марки «Subaru», модель Foresterн.з. НОМЕР_2 , рік випуску 2006, власником якого є ОСОБА_7 .

У ході проведення вищевказаного обшуку виявлено та вилучено наступне: мобільний телефон марки «Nokia», модель 5230 IMEI : НОМЕР_1 ; дві флеш карти об`ємом 16Gb та 2 Gb та вищевказаний автомобіль.

Постановою про визнання та долучення до кримінального провадження речових доказів від 23 грудня 2020 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів загально кримінальної спрямованості СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_10 вище перелічені матеріальні об`єкти визнані речовими доказами.
23 грудня 2020 рокуначальник відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, шляхом заборони користування та розпорядження, а саме: мобільний телефон марки «Nokia» модель 5230 IMEI: НОМЕР_1 ; дві флеш карти об`ємом 16Gb та 2 Gb; автомобіль марки «Subaru» модель Forester н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , рік випуску 2006, власником якого є ОСОБА_7 .
Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року клопотання прокурора було задоволено та накладено арешт на вказане майно.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, вислухано думку прокурора та представника власника майна, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнанеречовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що майно може бути відчужене, арешт на ньогослідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.
Також, арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З урахуванням цього слідчий суддя, всупереч тверджень апелянта, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав, відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Доводи представника щодо того, що вказаний транспортний засіб не може бути речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, оскільки не є об`єктом кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 209, 190 та 189 КК України, а інше вилучене майно не містять ознак, зазначених в ч. 1 ст. 98 КПК України, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки у органу досудового розслідування є дані, які вказують на можливе використання майна під час вчинення кримінальних правопорушень, а отже на час розгляду клопотання про арешт майна у слідчого судді були всі передбачені законом підстави для накладення арешту на автомобіль та вилучене з нього майно з метою збереження речових доказів.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 30 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання начальника відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, шляхом заборони користування та розпорядження, яке є речовими доказами у кримінальному провадженні №0000682 від 05 червня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч.4 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, а саме: мобільний телефон марки «Nokia» модель 5230 IMEI: НОМЕР_1 ; дві флеш карти об`ємом 16Gb та 2 Gb; автомобіль марки «Subaru» модель Forester н.з. НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 56G071877, рік випуску 2006, власником якого є ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824//1093/2021
Єдиний унікальний номер 759/23454/20
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_11
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1