У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002964

за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7

на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2019 року у відношенні

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє: 10.09.2012 р. Березанським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 10.11.2017 р. за відбуттям строку покарання;.

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Черевки Миргородського району Полтавської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше неодноразово судимий, востаннє : 22.01.2018 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, звільнився 17.08.2018 р. за відбуттям строку покарання.

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст.186 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9

обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ( в режимі відеоконференції)

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_10 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2019 року ОСОБА_8 засуджений за ч. 3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Визначено строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його затримання - з 13.09.2018 р.

ОСОБА_7 засуджений:

- за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

- за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяців.

Визначено строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили. Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 13.09.2018 р. до 15.11.2018 р.

Визначено, що після затримання ОСОБА_7 у зв`язку із набранням вироком законної сили, заставу, що не була звернена в дохід держави, у розмірі 35240 грн - повернути ОСОБА_11 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 на відшкодування майнової шкоди - 9000 грн.
У задоволені цивільного позову ОСОБА_12 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 650 грн відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати у частині призначення покарання обвинуваченим. Ухвалити у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.3 ст. 186 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 3 місяці.

ОСОБА_8 за ч.3 ст. 186 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_7 та помякшити призначене покарання, із застосуванням вимог ч.1 ст. 69 КК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання кожному обвинуваченим ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та їх особам.

Зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожному, суд першої інстанції недостатньо врахував суспільну небезпечність вчинених злочинів, їх наслідки та дані про особу кожного з обвинувачених. Суд першої інстанції недостатньо врахував, що обвинувачені раніше неодноразово судимі за вчинення аналогічних корисливих та інших тяжких злочинів, належних висновків для себе не зробили та на шлях виправлення не стали, обрали для себе вчинення корисливих злочинів як засіб існування. ОСОБА_7 вчинив грабіж менш ніж через місяць після відбування покарання за попереднім вироком. На думку апелянта, обвинувачені є суспільно-небезпечними особами для оточуючих.

Захисник вважає, що ОСОБА_7 призначено занадто суворе покарання. Звертає увагу на наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме, визнання вини у вчиненому, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Зазначає, що судом першої інстанції в достатній мірі не враховано, що потерпіла ОСОБА_12 у суді пояснила, що ОСОБА_7 відносно неї не вчиняв злочин, передбачений ч.3 ст. 186 КК України, та в момент вчинення даного злочину, ОСОБА_7 у будинку не знаходився.

З урахуванням наведених обставин вважає, що є достатні підстави для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

25 липня 2017 року, приблизно о 18:10, ОСОБА_7 , перебуваючи з дозволу власника ОСОБА_12 у будинку по АДРЕСА_5 , скориставшись тимчасовою відсутністю уваги з боку потерпілої та сторонніх осіб, шляхом вільного доступу з однієї з кімнат, таємно викрав майно, що належить потерпілій ОСОБА_12 , загальною вартістю 8150 грн.

13 вересня 2018 року, приблизно о 05:30, у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник спільний злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням до житла. Реалізуючи його, діючи за попередньою змовою, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підійшли до будинку по АДРЕСА_5 , належного потерпілій ОСОБА_12 , та розподіливши між собою ролі, шляхом від`єднання скла віконної рами, проникли до вказаного житлового будинку.

Перебуваючи у приміщенні будинку, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були помічені потерпілою ОСОБА_12 , яка просила їх припинити протиправні дії. Розуміючи, що їх дії стали явними для потерпілої, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , продовжуючи реалізувати злочинний намір, повторно відкрито викрали з однієї з кімнат майно, що належить потерпілій ОСОБА_12 , загальною вартістю 7200 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані:
- за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
- ч.3 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням до житла.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 3 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням до житла.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора, пояснення обвинувачених та захисників, які заперечували проти її задоволення, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги захисника, заперечення прокурора, який просив суд залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч.3 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст. 186 КК України, є правильними та відповідають дослідженим судом першої інстанції доказам.

Доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність ОСОБА_7 в квартирі потерпілої ОСОБА_12 під час вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, які покладені в обгрунтування вироку. Зокрема, в суді ОСОБА_7 не заперечував, що разом з ОСОБА_8 перебував у приміщенні будинку потерпілої, яка їх помітила потерпіла, та не оспорював, вони з ОСОБА_8 викрали телевізор марки «LG», пульт та кабель. Окрім того, потерпіла ОСОБА_12 в суді пояснила, що грабіж вчинили спільно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , то доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання кожному обвинуваченому ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та їх особам, є безпідставними. Також не є слушними доводи захисника ОСОБА_6 про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 занадто суворого покарання, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зазначені вимоги закону дотримані при призначенні покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме вчинення тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, перебуває на обліку у наркодиспансері з діагнозом: «зловживання канабіоїдами, алкоголем».

Як обставину, яка пом`якшує покарання, суд першої інстанції врахував щире каяття ОСОБА_8 у вчиненому злочині. Обставини, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлені.

Хоча ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, але, за місцем проживання характеризується посередньо, у вчиненому щиро розкаявся. Також, відсутні обставини, які обтяжують покарання. Суд враховує, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, що належить відбувати реально, у виді позбавлення волі за розміром, який передбачено санкцією ч.3 ст. 186 КК України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, зазначені відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність обставини, яка пом`якшує покарання, суд вважає, що відсутні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, про що просить в апеляційній скарзі прокурор.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме вчинення тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, за місцем проживання характеризується посередньо, перебуває на обліку у наркологічному диспансері з діагнозом: «РПП внаслідок вживання алкоголю зі шкідливими наслідками».

Як обставину, яка пом`якшує покарання, суд першої інстанції врахував щире каяття у вчиненому.

Обставини, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлені.

Хоча ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, але, у той ж час, він за місцем проживання характеризується посередньо, у вчиненому щиро розкаявся. Також, відсутні обставини, які обтяжують покарання.

Покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі та за розміром, передбаченим санкціями ч. 2 ст. 185 та ч.3 ст. 186 КК України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставини їх вчинення, зазначені відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що відсутні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що просить прокурор.

Також, суд вважає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_6 про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ч.1 ст. 69 КК України.

Призначення покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України є можливим за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Проте, з матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 злочинів. З огляду на наведене, враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, підстави для пом`якшення призначеного йому покарання та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкціями ч. 2 ст. 185 та ч.3 ст. 186 КК України.

Суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, кожному, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2019 року у відношенні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3