Дата документу 05.11.2020 Справа № 937/8875/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/889/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 937/8875/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002340, з клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру,за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Армавір Краснодарський край РФ, громадянина України, з повною середньо-спеціальною освітою, особи без постійного джерела доходів, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України;

в с т а н о в и л а:

ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002340 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання ухвалою законної сили ухвалено не обирати.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшло клопотання про застосування заходів медичного характеру до ОСОБА_7 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння, за таких обставин.

Так, 20 серпня 2019 року, приблизно о 14 годині, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, знаходячись у приміщені магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, з прилавку, таємно викрав належний ОСОБА_9 гаманець сірого кольору, в якому знаходились: водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , грошові кошти у сумі 1800 гривень, 1 долар США, який станом на 20 серпня 2019 року становить 25 гривень 18 копійок, 12300 рублів РФ, які станом на 20 серпня 2019 року становлять 4649 гривень, браслет золотий, 585° проби, вагою 3 грами, вартістю 1500 гривень, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 , майнову шкоду на загальну суму 7974 гривні 18 копійку.

Органом досудового розслідування до суду внесено клопотання, погоджене прокурором, про застосування відносно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом, оскільки згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 415 від 23.09.2019 року ОСОБА_7 виявляв та виявляє у теперішній час психічний розлад у вигляді параноїдальної шизофренії, безперервний перебіг, змішаний тип дефекту, тому він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

Задовольняючи клопотання суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_7 дійсно вчинив інкриміноване йому діяння, а саме скоїв суспільно-небезпечне діяння, яке виразилося в умисному викраденні чужого майна (крадіжці) в стані неосудності, та враховуючи характер та тяжкість захворювання, тяжкість вчиненого діяння, ступінь небезпечності хворого, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №415 від 23.09.2019 року, вважав необхідним застосувати примусові заходи медичного характеру до ОСОБА_7 , оскільки останній, в силу свого хворобливого стану і характеру вчиненого суспільно-небезпечного діяння, являє небезпеку для суспільства та, з метою запобігання вчинення нових суспільно-небезпечних діянь, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

В апеляційній скарзі захисник вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального законодавства. Вважає, що суд формально віднісся до розгляду питання примусового лікування ОСОБА_7 . Так, ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти призначення йому примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом та не заперечував проти амбулаторного лікування, оскільки не вважає себе хворим. Також зазначав, що він мешкає з батьками та племінницями, за якими доглядає.

Вказує, що ОСОБА_7 вчинив злочин середньої тяжкості, добровільно повернув майно потерпілій, остання претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 не має, у теперішній час ОСОБА_7 не являє особливої небезпеки для оточуючих.

Вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про направлення ОСОБА_7 на примусове лікування до стаціонарного закладу, не врахував вимоги ст. 92 КК України, згідно з якою, окрім стаціонарного примусового лікування, передбачено і примусове лікування амбулаторно. Також, на думку апелянта, під час розгляду справи суд зобов`язаний був залучити до участі в судовому процесі і лікарів психіатричної лікарні, в якій на обліку перебуває і лікувався раніше ОСОБА_7 , та з урахуванням саме думки та висновку лікарів приймати рішення.

На підставі викладеного, просить змінити ухвалу суду першої інстанції та застосувати до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. В решті ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; в судових дебатах: захисника адвоката ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та вислухавши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 КК України, особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, не підлягає кримінальній відповідальності. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Главою 39 КПК України закріплено процесуальний порядок розгляду кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Саме у порядку вищевказаної глави кримінального процесуального закону судом першої інстанції розглядалось кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , за вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а саме таємного викрадення чужого майна (крадіжки).

Згідно ч. 1 ст. 404, а також п. 2 ч. 2 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і, у разі пом`якшення виду примусових заходів медичного або виховного характеру має право змінити ухвалу суду про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

У ході апеляційного перегляду оскаржуваної захисником ОСОБА_8 ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, підстав для пом`якшення ОСОБА_7 застосованого судом першої інстанції виду примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, колегія суддів не знаходить.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_8 про суворість застосованого заходу медичного характеру відносно її підзахисного ОСОБА_7 , то колегія суддів оцінює у ході вирішення даного питання та перегляду ухвали суду першої інстанції наступне.

Як підтверджується матеріалами кримінального провадження та встановлено судом першої інстанції, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 415 від 23.09.2019 року, ОСОБА_7 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїдної шизофренії, безперервний перебіг, змішаний тип дефекту. У ході обстеження ОСОБА_7 виявляє шизофренічний симптомокомплекс у вигляді розладу мислення, мотиваційно-особистісної сфери, сплощення емоцій, що обумовлює порушення у міжособистісних стосунках. Враховуючи, що стан вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості, або інший будь який особливий стан, який може розглядатися як психологічна основа виникнення сильного душевного хвилювання, є фізіологічним станом не хворобливого характеру, що не є можливим кваліфікувати у ОСОБА_7 внаслідок його хворобливих проявів. У ситуації, що досліджується, поведінка ОСОБА_7 була обумовлена його хворобливим станом. Враховуючи, що стан сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту або іншого емоційного фізіологічного (не хворобливого) стану: стресу, фрустрації, образи, гніву, ревнощів тощо), є фізіологічним станом не хворобливого характеру, що не є можливим кваліфікувати у ОСОБА_7 внаслідок його захворювання. У ситуації, що досліджується, ОСОБА_7 з урахуванням виявленого шизофренічного симптомокомплексу, не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Ступінь наявних порушень такий, що позбавляє його здатності віддавати собі звіт у своїх діях і керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад зі звичайним спостереженням.

Як зазначено в п. 3 постанови Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 (з наступними змінами), при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці та оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Згідно Розділу XIV Загальної частини закону України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру, тяжкості захворювання та тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом, або ж, не застосовувати їх та передати психічно хворого на піклування родичам.

Частиною 3 статті 94 КК України встановлено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Оскільки, ОСОБА_7 було вчинено суспільно небезпечне діяння проти власності, яке виразилося в умисному викраденні чужого майна (крадіжці), то на даний час застосування примусового заходу у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, на думку колегії суддів, є недоцільним, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо застосування саме такого примусового заходу.

Саме на вказану обставину посилався прокурор, направляючи в суд клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції формально віднісся до розгляду питання примусового лікування ОСОБА_7 , колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом всебічно, повно та об`єктивно були досліджені всі наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в сукупності, на підставі яких суд прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 дійсно вчинив інкриміноване йому діяння та до останнього слід застосувати примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, оскільки в силу свого хворобливого стану і характеру вчиненого суспільно-небезпечного діяння, ОСОБА_7 являє небезпеку для суспільства.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції заперечував проти призначення йому примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом та не заперечував проти амбулаторного лікування, оскільки не вважає себе хворим, та зазначав, що він мешкає з батьками та племінницями, за якими доглядає, не впливають на правильність висновку суду щодо застосування примусових заходів медичного характеру саме у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 вчинив злочин середньої тяжкості, добровільно повернув майно потерпілій, остання претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 не має, були враховані судом першої інстанції під час вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав для повторного врахування вказаних обставин та застосування менш суворого заходу медичного характеру.

Доводи захисника про те, що у теперішній час ОСОБА_7 не являє особливої небезпеки для оточуючих, спростовуються висновком судово-психіатричного експерта № 415 від 23.09.2019 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад зі звичайним спостереженням.

Твердження апелянта, що суд зобов`язаний був залучити до участі в судовому процесі лікарів психіатричної лікарні, в якій на обліку перебуває і лікувався раніше ОСОБА_7 , та з урахуванням саме думки та висновку лікарів приймати рішення, є неспроможними, оскільки кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язкового виклику лікаря в судове засідання, в свою чергу, сторона захисту під час розгляду кримінального провадження також не заявляла будь-яких клопотань з цього приводу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для зміни ОСОБА_7 застосованого до нього примусового заходу медичного характеру і, відповідно, для зміни ухвали суду першої інстанції, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, на даний час немає.

Будь-яких порушень закону, які б стали підставою для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, колегія суддів у ході розгляду скарги захисника адвоката ОСОБА_8 не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року, якою задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002340 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до останнього застосовано примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4