КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 23 листопада 2020 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу процесуального керівника досудовим розслідуванням прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000085 від 28 липня 2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 204, ч.2 ст. 199 КК України.
Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року, скасувати її, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000085 від 28 липня 2020 року.

Щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження зазначає, що ухвалу слідчого судді від 19 жовтня 2020 року отримано прокурором 28 жовтня 2020 року, апеляційну скаргу надіслано 01 листопада 2020 року.
В апеляційній скарзі прокурор посилається на ті ж самі підстави, які наведені у клопотанні про арешт майна та вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.
Зазначає, що вилучені, під час проведеного обшуку грошові кошти в сумі 899 900 грн. та 1450 доларів США; жорсткий диск WDs/nWCC2E7NJPUA3; моноблок Lenovos/nMP10VPI.T з зарядним пристроєм; ноутбук Lenovo Х540В з зарядним пристроєм; Iphonе А 1778; Iphonе А 1688; Iphonе А 1586; Iphonе А 1779; Iphone золотистого кольору; 40 пляшок 0,5 л. горілки «Хлібний дар»; 140 пляшок 0,5 л. горілки «Неміров»; 18 пляшок 0,5 л. горілки «Неміров дел і кат»; 13 пляшок 0,7 л. горілки «Неміров медова з перцем»; 210 картонних паків 1 л. з вином «Портвейн приморский красный»: 17 картонних паків 0,5 л. з вином «Портвейн приморский белое»; 40 пляшок 0,5 л. горілки «П`яна Хата»; 21 тетрапак 10 л. з рідиною із запахом спирту без марок акцизного податку, підпадають під визначення речових доказів, оскільки містить у собі відомості, які можуть бути використані як доказ у вказаному кримінальному проваджені.
Окрім того, на данний час встановлено, що власниками тимчасово вилученого в ході обшуку майна за адресою: м. Харків. 2-й Вологодський в`їзд, буд. 2 є:

- грошових коштів та мобільного телефону ОСОБА_7 ;
- комп`ютерної техніки та жорсткого диску ОСОБА_8 ;
- інших мобільних телефонів ОСОБА_9 .
Власниками тимчасово вилученого в ході обшуку майна за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_10 .
В судове засідання Київського апеляційного суду прокурор Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений в установленому законом порядку.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового провадження, що не суперечить ч. 4 ст. 405 КПК України, оскільки прокурор не повідомив причини своєї неявки.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Державної фіскальної служби України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 28 липнч 2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000085 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 204, ч.2 ст. 199 КК України.
28 вересня 2020 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в ході проведення обшуку приміщень за адресою: м. Харків, Вологодський 2-й в`їзд, б. 2, та за адресою: м. Харків, просп. Тракторобудівельників, б.160

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено з тих підстав, що в клопотанні прокурор пов`язує необхідність накладення арешту на вилучене майно в ході проведення обшуку 17 вересня 2020 року з метою збереження речових доказів, проте прокурором в клопотанні про накладення арешту не доведено, які саме фактичні дані містить вилучене майно, яке має значення для кримінального провадження, за якими саме ознаками вказане майно віднесено до речових доказів у кримінальному провадженні, яке здійснюється за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 204, ч.2 ст. 199 КК України.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що вилучене майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, які зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та постановою таке майно визнано речовим доказам.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався слідчий.

Доводи слідчого про відповідність вилученого майна, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, - не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів. Слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям зазначеної статті, при цьому його висновки не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

З наявної в матеріалах провадження постанови слідчого Головного слідчого управління Державної фіскальної служби України ОСОБА_11 від 18 вересня 2020 року незрозуміло, яке доказове значення має вилучене майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 199 КК України.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Разом з тим, за положенням ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що вказані вилучені речі є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, то існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого про визнання зазначеного майна речовим доказом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 309, 376, 399, 405 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Поновити прокурору відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000085 від 28 липня 2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 204, ч.2 ст. 199 КК України, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 , - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 761/30229/20 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_12
Провадження № 11сс/824/6014/2020 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України