Дата документу 17.12.2020 Справа № 320/3372/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1981/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/3372/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2020 року, якою

відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт;
задоволено клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ;
продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Мелітополя Запорізької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, строком до двох місяців, а саме до 12 січня 2021 року.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 ; задоволено клопотання прокурора; продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 (апеляційна скарга ОСОБА_9 розглядається в іншому апеляційному провадженні).

Згідно з матеріалами контрольного провадження, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.
В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, не згоден з думкою прокурора, що є ризик того, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення. На даний час є епідемія коронавірусу, а він має підвищену температуру, тому просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора, вважаючи його необґрунтованим, адже ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, нічим не підтверджені. Просив суд першої інстанції змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Враховуючи тяжкість злочину, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_7 , відсутність відомостей про наявність у нього тяжких захворювань, які унеможливлюють перебування останнього у слідчому ізоляторі, дані про особу обвинуваченого, який був раніше неодноразово судимий та обвинувачується в скоєнні злочину в період умовно-дострокового звільнення, для запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, а саме спробам обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою не зникли та не зменшилися, застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім.
З огляду на вказане, суд першої інстанції не знаходить переконливими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та сторони захисту про можливість зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу на більш м`який.
За наслідками розгляду клопотань було прийнято рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права просить ухвалу суду скасувати і постановити нову якою, застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Захисник вказує, що судом не було прийнято до уваги, що всі ризики зазначені в клопотання носять лише формальний характер та жодним чином не доведені. В якості ризиків прокурор зазначає можливість переховуватися від суду, однак на теперішній час в органах досудового розслідування відсутні докази того, що ОСОБА_7 або члени родини вчиняють дії направлені на зміну місця проживання обвинуваченого. Зазначає, що посилання на тяжкість кримінального покарання, якому може бути піддана особа є недостатньою підставою для виправдання тримання під вартою ОСОБА_7 . Щодо можливості вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення, апелянт зазначає, що у сторони обвинувачення відсутні докази або інформація стосовно протиправної поведінки обвинуваченого.

Захисник звертає увагу, що ОСОБА_7 перебуває під вартою понад два роки. Фактично суд тримає обвинуваченого під вартою лише для оголошення обвинуваченого вироку, ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України відсутні.

Заслухавши в судовому засідання суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Положенням ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів.
Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості переховування від суду, а також продовжити свою злочинну діяльність та незаконно впливати на потерпілого та свідків, тому з метою забезпечення високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд першої інстанції визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному проваджені з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При розгляді питання про застосування тримання під вартою судовий орган має брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер і тяжкість злочину; підвищена суспільна небезпечність; обґрунтованість доказів; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення; характер особи підозрюваного; минуле особи та його зв`язки з суспільством (Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лебіта проти Італії»).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Високий суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Отже, для обрання запобіжного заходу, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Так, відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, зокрема того, що обвинувачений може переховуватися від суду, а також вчинити інші злочини, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просить апелянт, колегія суддів не встановила.
Так, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів зазначає, що санкція за ч.4 ст.187 КК України передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років. І така тяжкість ймовірного покарання за вироком з урахуванням особи обвинуваченого, підвищує ризик переховування ОСОБА_7 від суду.
Враховуючи особу ОСОБА_7 , встановлено, що останній не має стійких соціальних зв`язків, неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, а злочинна діяльність стала для нього звичним способом життя, свідчить про існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд критично ставиться до доводів апелянта у скарзі про те, що у ОСОБА_7 міцні соціальні зв`язки, оскільки враховуючи обставини кримінального провадження у колегії суддів відсутні підстави вважати, що запобіжні заходи, які не пов`язані з ізоляцією від суспільства можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 листопада 2020 року, якою продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, строком до двох місяців, а саме до 12 січня 2021 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4