У Х В А Л А

12 грудня 2020 року

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши клопотання старшого слідчого Білоцерківського відділу Головного управління Національної поліції в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003750 від 11 грудня 2020 року відносно підозрюваного:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озерне Білоцерківського р-ну Київської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, з професійно-технічною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 17 листопада 2018 року Білоцерківською місцевою прокуратурою скеровано до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, який на даний час перебуває на розгляді,
за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_7 ,

присутній слідчий ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання старшого слідчого Білоцерківського відділу Головного управління Національної поліції в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003748 від 11 грудня 2020 року відносно підозрюваного ОСОБА_4 , мотивуючи тим, що слідчим відділом Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003750 від 11 грудня 2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
В обгрунтування клопотання зазначив, що 10 грудня 2020 року поліцейський ВРПП Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області старший лейтенант поліції ОСОБА_9 , призначений на посаду наказом ГУНП в Київській області від 07.02.2020 № 38 о/с з інспектором цього ж підрозділу лейтенантом поліції ОСОБА_10 з 20 год. 00 хв. у складі екіпажу «Батут 311», несли службу на службовому автомобілі «Mitsubishi» д.н.з. НОМЕР_1 , у форменому одязі, патрулюючи автодороги та населенні пункти Білоцерківського району Київської області. Цього ж дня, близько 23 год. 30 хв., працівники ВРПП екіпажу «Батут 311» отримали на логістичний пристрій орієнтування, щодо введення на території обслуговування Білоцерківського ВП план «Перехват», щодо транспортного засобу марки «ВАЗ 2109» червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Знаходячись на автодорозі Р-17, що неподалік повороту на с. Пилипча та повороту на Селекційну станцію ОСОБА_9 , спільно з ОСОБА_10 водночас з поліцейським ВРПП Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області сержантом поліції ОСОБА_11 , призначений на посаду наказом ГУНП в Київській області від 31.07.2020 № 215о/с з поліцейським цього ж підрозділу сержантом поліції ОСОБА_12 які перебували в екіпажі «Батут 301» зупинили вищевказаний автомобіль та почали проводити перевірку документів у водія ОСОБА_4 . Під час перевірки документів водія автомобіля «ВАЗ 2109», почали виходити пасажири: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які почали виражатись в бік працівників поліції, нецензурною лайкою, ігноруючи при цьому встановлені норми поведінки. На зауваження працівників поліції не реагували і продовжили свої дії, спрямовані на приниження честі та гідності працівників поліції. В подальшому, 11 грудня 2020 року близько 00 год. 22 хв. у ОСОБА_4 , на ґрунті раптово неприязних відносин виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику поліції ОСОБА_11 , який виконував свої службові обов`язки, при цьому реалізуючи свій умисел на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 наніс один удар правою рукою в ліву частину підборіддя працівнику поліції ОСОБА_11 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у виді м`яких забоїв голови та обличчя. 11 грудня 2020 року о 07 годині 00 хвилин ОСОБА_4 був затриманий у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. 11 грудня 2020 року ОСОБА_4 вручено письмове повідомлення про підозру в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, повністю підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами: протоколом огляду відеозаписів з бодікамер працівників поліції, які 10.12.2020 зупиняли водія автомобіля марки «Audi A 6» реєстраційний номер НОМЕР_3 (іноземна реєстрація). На вказаних відеозаписах зафіксовано, як підозрюваний ОСОБА_4 наносить удари потерпілому працівнику поліції ОСОБА_11 ; показаннями потерпілого працівника поліції ОСОБА_11 , який показав, що тілесні ушкодження, під час сутички, йому наніс чоловік зростом близько 160-165 см, віком близько 40 років; пред`явленням для впізнання особи за фотознімками ОСОБА_11 , який впізнав ОСОБА_4 як чоловіка, який наніс йому тілесні ушкодження; показаннями свідка ОСОБА_12 , який підтвердив показання потерпілого ОСОБА_11 з приводу отримання останнім тілесних ушкоджень; пред`явленням для впізнання особи за фотознімками ОСОБА_12 , який впізнав ОСОБА_4 як чоловіка, який наніс тілесні ушкодження ОСОБА_11 ; показаннями свідка ОСОБА_10 , який показав, що бачив як ОСОБА_4 , під час сутички, наніс удар по обличчю потерпілого ОСОБА_11 ; пред`явлення для впізнання особи за фотознімками ОСОБА_10 , який впізнав ОСОБА_4 як чоловіка, який наніс тілесні ушкодження ОСОБА_11 ; показаннями свідка ОСОБА_17 , який був очевидцем того, як ОСОБА_4 наніс тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 ; пред`явлення для впізнання особи за фотознімками ОСОБА_17 , який впізнав ОСОБА_4 як чоловіка, який наніс тілесні ушкодження ОСОБА_11 . Під час досудового розслідування було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: на наявність ризику переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду вказує те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, відповідальність за вчинення якого передбачена у вигляді позбавлення волі на строк до п`яти років. Усвідомлення можливості настання вказаних вкрай несприятливих наслідків спонукатиме підозрюваного ОСОБА_4 змінювати місце проживання та переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності;на наявність ризику незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного у цьому ж кримінальному провадженні вказує те, що підозрюваний ОСОБА_4 знає місце проживання потерпілого та свідків, які стали безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення. Оскільки, підозрюваний ОСОБА_4 задля уникнення кримінальної відповідальності може вчиняти незаконний вплив щодо вказаних учасників процесу - умовлянням, підкупом чи погрозами примушуючи змінити свідчення; на наявність ризику вчиняти інші кримінальні правопорушення вказує те, що на даний час на розгляді у Білоцерківському міськрайоному суді перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0002135 від 04 травня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Є підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 , проігнорувавши встановлені законом норми поведінки в суспільстві, вчинив насильство відносно працівників правоохоронних органів, що свідчить про відсутність будь-яких стримуючих факторів щодо вчинення протиправної поведінки, в тому числі кримінальних правопорушень.Тому наявні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 вже вчинив та продовжує вчиняти кримінальні правопорушення із застосуванням насильства. З урахуванням викладеного, до підозрюваного ОСОБА_4 , не можливо застосувати інший більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою.Викладені обставини свідчать про неможливість запобігання наведеним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та виконання підозрюваним ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав клопотання, наполягав на його задоволенні, посилався на наявність обгрунтованої підозри, доведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 , окрім як тримання під вартою, просив суд клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволити.
Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити у клопотанні прокурора, вину визнає, переховуватися від слідства та суду не буде, місце проживання змінювати не буде, має сім`ю.
Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою. Ризики, вказані у клопотанні прокурором не обґрунтовані, так як переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду ОСОБА_4 не збирається. Впливати на свідків та потерпілого не буде так як вину визнає. Вчиняти інші кримінальні правопорушення не буде, раніше не судимий. Інші кримінальні справи знаходяться в суді на розгляді і рішення ще не має. ОСОБА_4 працює, має сім`ю. Просить суд клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою залишити без задоволення.
Слідчий суддя, заслухавши думки прокурора, підозрюваного, захисника підозрюваного, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах обраного запобіжного заходу, приходить до висновку щодо часткового задоволення клопотання, з наступних підстав.
Запобіжні заходи, затримання у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК України.
У відповідності до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, крім інших, і запобіжні заходи.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є одним з видів запобіжних заходів.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно положень ст. 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його.
Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
У відповідності до п. 9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК.
Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.
Разом з тим, в клопотанні прокурора відсутні обґрунтування необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 з урахуванням рішень ЄСПЛ, а саме клопотання має ознаки формалізму, в ньому містяться лише посилання на ті обставини, на підставі яких підозрюваному необхідно обрати такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Так, прокурор в своєму клопотання посилається на ту обставину, що ОСОБА_4 вчинив злочин, за яке санкцією ч. 2 ст. 345 КК України передбачене покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк., а тому на підставі даної обставини йому слід обрати міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Проте, суд критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».
Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій підозрюваного ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 345 КК України, не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, він до винесення вироку вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.
Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».
В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) вказано підстави для тримання під ватою мають бути підтверджені фактами.
В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.
Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.
Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.
З огляду на зміст клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_4 , воно має ознаки «автоматичної законності» позбавлення свободи, без обґрунтування такого тримання з огляду на норми КПК України та рішення Європейського суду з прав людини, оскільки прокурор в своєму клопотанні не надав вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_4 .
Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.
Що стосується ризику того, що підозрюваний може перешкодити належному проведенню досудового розслідування, суд зазначає, що ризики не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування підозрюваного не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин та його вчинення. Наявність небезпеки повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.
Крім того, в рішенні по справі "Осипенко проти України", №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року), вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою. Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».
Таким чином, суд вважає, що прокурор в судовому засіданні взагалі не довів тієї обставини, що ОСОБА_4 має намір переховуватися від суду, а просто обмежився посиланням на такий ризик.
При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку, - на прокурора, який заявив клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_4 . Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.
Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Згідно положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні вказує; вчиняти інші кримінальні правопорушення.
Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
Потрібно наголосити, що в клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор приділив увагу ризикам поверхнево, не навівши жодних обґрунтувань, жодних фактів на підтвердження даних обставин не наведено.
В той же час ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості незаконного впливу підозрюваного на процес доказування у даному кримінальному провадженні, в тому числі і на свідків.
Зокрема, прокурор у своєму клопотанні не вказав будь-які дії вчиненні ним, які б свідчили про його переховування від органів досудового розслідування та/або суду, або про його наміри незаконно вплинути на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу. Також в клопотанні прокурора не вказано, чи підозрюваний має достатні соціальні зв`язки, однак підозрюваний має сім`ю, має місце проживання.
Будь-яких інших обставин, які в свідчили про перешкоджання ОСОБА_4 кримінальному провадженню іншим чином, про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, підтверджених документально, прокурором суду не надано.
Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Проте, жодного доказу, який би свідчив про дійсне існування таких ризиків прокурором в порушення вимог п. 2, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не зазначено.
Крім іншого, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу мають бути оцінені в сукупності всі юридично значимі обставини, визначені в ст. 178 КПК України.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, підозрюваний ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце проживання зі своєю сім`єю, тобто у нього існують міцні соціальні зв`язки.
Враховуючи, що в судовому засіданні прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, щоб обґрунтовувало недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд приходить до переконання, що домашній арешт як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також в повній мір зможе запобігти спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 9, 29, 129 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч. 1 ст. 1, ст. 8, 177, 178, ч. 1 ст. 183, ч. 3 ст. 331, ч. 2 ст. 369, ст. 370 - 372 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання старшого слідчого Білоцерківського відділу Головного управління Національної поліції в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003750 від 11 грудня 2020 року відносно підозрюваного ОСОБА_4 - задоволити частково.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під домашнім арештом за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонити ОСОБА_4 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, строком на два місяці, тобто до 12 лютого 2021 року включно.
Застосувати до ОСОБА_4 електронний засіб контролю.
На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, зобов`язати ОСОБА_4 :
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання;
- здати на зберігання слідчому Білоцерківського ВП ГУ НПА в Київській області свій паспорт для виїзду за кордон;
- носити електронний засіб контролю.
Негайно доставити ОСОБА_4 до місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де звільнити його з-під варти.
Виконання ухвали доручити Білоцерківському відділу поліції Головного управління Національної поліції Київської області.
Роз`яснити, що згідно ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Строк дії ухвали до 12 лютого 2021 року.
Повний текст ухвали оголошений 16 грудня 2020 року о 15:35 год.

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1