ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 310/5572/19 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/819/887/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 257; п.п. 11, 12 ч. 2 ст. 115,
ч. 4 ст. 187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2020 року м. Херсон
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі: ОСОБА_5

За участю прокурора: ОСОБА_6

Захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

Обвинувачених: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Херсонського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №0000588 за апеляційними скаргами захисників: адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_11 , на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.05.2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.05.2020 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, терміном до 27.07.2020 року, включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисникадвокат ОСОБА_7 яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 просить ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.05.2020 року щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно вказаних обвинувачених запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем їх проживання із застосуванням електронного засобу контролю та покладенням обов`язків, передбачених ст.ст.194,195 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначила, що відповідно до приписів ст.331 КПК України під час судового розгляду прокурор не має законних повноважень заявляти клопотання про продовження строку тримання під вартою, а таке питання може ініціюватися виключно судом на підставі ч.3 ст.331 КПК України.

Натомість, під час судового розгляду прокурор заявив одне усне клопотання про продовження всім обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків відносно всіх обвинувачених, передбачених ст. 177 КПК України, а саме те, що вони обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у вигляді довічного позбавлення волі, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, стороні захисту, обвинуваченим, колегії суддів прокурором не надано жодного додатку.

Крім того, прокурором були порушені вимоги ч.2 ст. 184 КПК України в частині надання клопотання обвинуваченим не пізніше ніж за три години до початку розгляду такого клопотання, оскільки фактично таке клопотання взагалі було відсутнє.

Станом на 29.05.2020 року в судових засіданнях було досліджено та вивчено всі письмові докази по справі, проте жодного належного та допустимого доказу, який свідчив би про можливу причетність обвинувачених до інкримінованих їм злочинів стороною обвинувачення суду не надано.

Зазначає, що стороною обвинувачення не наведено доказів існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також неможливість застосування відносно обвинувачених більш м`якого виду запобіжного заходу. Наведені прокурором ризики є суперечливими та такими, що не відповідають дійсності.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_10 фактично проживає у м.Дніпро, хоча і зареєстрований у Донецькій області на тимчасово окупованій території, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з матір`ю та бабусею, працював в патрульній службі міліції, являється учасником бойових дій, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи.

ОСОБА_14 має міцні соціальні зв`язки проживає разом із матір`ю в належній їй квартирі, є єдиним годувальником родини. До арешту мав цивільну дружину та офіційне місце роботи. Перебування його у розшуку не відповідає дійсності.

Зазначає, що ОСОБА_13 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, з 2017 року фактично проживає у м.Дніпро, хоча зареєстрований за іншою адресою, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має малолітню дитину, працював в патрульній службі міліції, являється учасником АТО, працевлаштований.

ОСОБА_9 також характеризується позитивно за місцем проживання, з 2016 року фактично проживає у м.Дніпро, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з дружиною та її малолітньою дитиною, працював в патрульній службі міліції, являється учасником АТО. Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 має проблеми зі здоров`ям та потребує постійного лікування.

Обвинувачений ОСОБА_12 має постійне місце проживання у м. Дніпро, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має двох малолітніх дітей.

Жодних об`єктивно доведених даних, про будь-який вплив чи можливий вплив на потерпілих чи свідків стороною обвинувачення не зазначено. Ризик перешкоджання кримінальному провадженні іншим чином також не доведений.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_11 просить ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 травня 2020 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відносно ОСОБА_11 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що викладені в ухвалі суду ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, незаконний вплив на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином фактично не обґрунтовані та є припущенням.

Вважає, що подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою є недоцільним, а застосування стосовно нього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, зокрема особистої поруки, домашнього арешту чи застави, забезпечить його належну процесуальну поведінку до вирішення кримінального провадження по суті.

Заслухавши суддю - доповідача, захисників, обвинувачених, прокурора, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

29 травня 2020 року, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_14 за ст. 257; ч.3 ст. 27, п.п. 11, 12 ч.2 ст. 115; ч.3 ст. 27, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 28, ч.1 ст. 263, ч.1 ст.309 КК України;

ОСОБА_10 за ст. 257; ч. 3 ст. 27, п.п. 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_16 за ст. 257; п.п. 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_13 за ст. 257; ч. 5 ст. 27, п.п. 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_9 за ст.257, ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_17 за ст.257, ч.4 ст.187 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно вказаних обвинувачених.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши оскаржуване судове рішення у відповідності із доводами апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу щодо обвинувачених, не зменшились, адже ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів, передбачених ст.257; ч.3 ст.27, п.п.11, 12 ч.2 ст.115; ч. 4 ст. 187 КК України, а ОСОБА_13 - передбачених ст. 257; ч.5 ст.27, п.п.11, 12 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187 КК України, за більш тяжкий з яких законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_14 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.257; ч.3 ст.27, п.п.11, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.27, ч.4 ст.187, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України, а ОСОБА_18 за ст.257; п.п.11, 12 ч.2 ст.115 КК України, а ОСОБА_18 - за ст. 257; п.п.11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за більш тяжкий з яких передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі;

ОСОБА_9 та ОСОБА_19 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ст.257, ч.4 ст.187 КК України, за які законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Інкриміновані обвинуваченим особливо тяжкі злочини характеризуються особливою зухвалістю та підвищеною суспільною небезпекою, вчинені із застосуванням насильства до потерпілих.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Між тим, колегія суддів враховує, що обвинувачені обвинувачується у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів, вчинених із застосуванням насильства, за вчинення яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до довічного позбавлення волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_14 будучи раніше судими за вчинення злочину, передбаченого ст.296 КК України, маючи умисел на незаконне збагачення шляхом вчинення нападів на громадян та заволодіння їх майном, організував стійку озброєну банду, за участю ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12

04 липня 2018 року учасники організованої банди ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, проникли в житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , де погрожуючи застосуванням вогнепальної зброї та ножів, вчинили напад на мешканців цього будинку ОСОБА_23 і ОСОБА_24 в ході якого заволоділи їх майном на загальну суму 1 823 932 грн. 96 коп.

Крім того ОСОБА_14 спільно з ОСОБА_25 та ОСОБА_26 розробили детальний та узгоджений між учасниками озброєної банди план вчинення умисного вбивства ОСОБА_27 , який довів до відома інших учасників озброєної банди, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_13 та отримав від них схвалення цього плану та згоду на участь у вчиненні злочину. У відповідності до злочинного плану та розподілених ОСОБА_14 ролей 31 липня 2018 року близько 12 год. 30.хв. на території домоволодіння,, розташованого по АДРЕСА_2 ОСОБА_11 діючи у складі озброєної банди, з обрізу здійснив два постріли в голову і в тулуб ОСОБА_27 , здійснивши його вбивство.

З урахуванням вищевикладених фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу обвинувачених, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав як інтересів суспільства, так і потерпілих.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції на даний час в ході судового розгляду судом не допитано потерпілу ОСОБА_24 та свідків, пояснення яких можуть підтвердити або спростувати винуватість обвинувачених, у зв`язку із чим будучи обізнаними про місце проживання свідків та потерпілої, обвинувачені матимуть реальну можливість незаконного впливу на них.

Крім зазначеного, обвинувачені, перебуваючи на волі матимуть можливість спілкуватись із невстановленими під час досудового розслідування особами, що причетні до вчинення злочинів, і тим самим перешкоджати кримінальному провадженню.

До таких висновків колегія суддів приходить з огляду на характер інкримінованих обвинуваченим злочинів, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_28 , ОСОБА_11 , уразі визнання їх винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також на дані про особу обвинувачених, які були детально вивчені та проаналізовані судом першої інстанції при прийнятті рішення про продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу, а саме, що ОСОБА_10 має місце проживання, матір похилого віку, ОСОБА_13 має місце проживання, працевлаштований, має сім`ю, неповнолітню дитину, ОСОБА_9 має місця проживання, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_19 має місце проживання, працевлаштований, має сім`ю, неповнолітніх дітей, ОСОБА_11 є переселенцем з окремих районів Донецької та Луганської області, а тому його соціальні зв`язки обірвані не з його вини. ОСОБА_14 має місце проживання та соціальні зв`язки.

При цьому як вірно зазначено судом першої інстанції доказів того, що на даний час відбулись суттєві зміни у соціальних зв`язках обвинувачених чи виникли інші обставини, ніж ті, що були враховані під час обрання обвинуваченим запобіжних заходів та при їх продовженні, які б доводили те, що заявлені раніше ризики на даний час зменшилися, обвинуваченими та їх захисниками надано не було.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, перебуваючи на свободі, вони можуть вчинити активні дії щодо переховування від суду внаслідок тяжкості злочинів, незаконно впливати на потерпілих, свідків, які судом першої інстанції ще не допитані, та місце проживання яких відомо обвинуваченим, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема через спілкування з невстановленими досудовим розслідуванням особами, причетними до вчинення злочинів, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи захисників, які це заперечують, являються необґрунтованими.

Доводи адвоката ОСОБА_7 з приводу того, що відповідно до приписів ст.331 КПК України під час судового розгляду прокурор не має законних повноважень заявляти клопотання про продовження строку тримання під вартою, а таке питання може ініціюватися виключно судом на підставі ч.3 ст.331 КПК України, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки такі посилання не ґрунтуються на нормах чинного Кримінального процесуального кодексу України, адже з огляду на положення ч.3 ст.331 КПК України вирішення питання доцільності продовження строку тримання під вартою, що регламентовано ч. 3 ст. 331 КПК України, обмежується виключно порядком дій щодо пропозиції сторонам надати свої клопотання про продовження, зміну або скасування запобіжного заходу, і за умови їх відсутності, у суду відсутні будь-які правові підстави з власної ініціативи змінювати, скасовувати, продовжувати строки тримання обвинуваченого під вартою.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 щодо порушення судом першої інстанції вимог КПК України, яке виразилося у тому, що обвинувачені були повністю позбавлені прав, передбачених ст. 193 КПК України, а суд в порушення ч.2 вказаної статті не виконав встановлений обов`язок в частині роз`яснення прав обвинувачених то зазначені вимоги КПК України судом першої інстанції були виконані під час відкриття судового засідання, зокрема обвинуваченим були вручені пам`ятки про права та обов`язки, склад суду з того моменту змінено не було, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції вважає зазначені доводи захисника ОСОБА_7 безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що в порушення вимог ст.ст.184, 199 КПК України, клопотання прокурором подано не в письмовому вигляді, клопотання не містило, додатків, передбачених п.п.1,3 ч.3 ст.184 КПК України та не вручалося обвинуваченим за три години до його розгляду то вони на думку суду апеляційної інстанції, не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Вимога про вручення копії клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час судового розгляду, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Посилання захисників на те, що суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинувачених, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки місцевим судом у відповідності до положень ст.178 КПК України здійснено оцінку вказаних даних, проте з огляду на виключну підвищену суспільну небезпечність інкримінованих злочинів вчинених організованою групою, вказані факти не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами для обрання обвинуваченим більш м`якого виду запобіжного заходу.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також колегія суддів враховує, що судовий розгляд триває та не допитані всі свідки.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків.

Посилання апелянтів про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зводяться до іншої оцінки захисниками обставин, встановлених судом.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційних скарг захисників, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисників - адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.05.2020року, якою обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, терміном до 27.07.2020 року, включно- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Ухвала набрала законної сили 19 серпня 2020 року
Копія ухвали оформлена 20 серпня 2020 року

Секретар судового засідання ОСОБА_5