ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2475/20 Справа № 205/7610/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції -
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кропоткін, Краснодарського краю, Російської федерації, громадянина України, з неповною середньою освітою, маючого на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою на два місяці та продовжено дію раніше застосованого запобіжного заходу до 08 вересня 2020 року, включно.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 є раніше засудженою особою та обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за ч. 3 ст.289 КК України. Таким чином, з огляду на покарання, яке може бути призначене ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, а також враховуючи його схильність до вчинення злочинів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, зокрема того, що він, перебуваючи на волі, зможе переховуватись від суду та вчиняти нові злочини.

В апеляційній скарзі:

- адвокат ОСОБА_7 просить дану ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , звільнивши його з-під варти.
Вважає, що судом необґрунтовано, неодноразово вирішувалось клопотання про продовження строку запобіжного заходу підозрюваному у вигляді тримання під вартою. На думку адвоката, прокурором наводились одна й та ж сама підстава для продовження тримання під вартою, а саме тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , тобто очікуваність тяжкості покарання.

Але при цьому, на думку адвоката, ОСОБА_8 жодного разу він не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику, відсутні. Зазначає, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання у м. Дніпро, характеризується виключно позитивно, має сталі соціальні зв`язки та малолітню доньку.

На думку адвоката, зазначені обставини свідчать, що ОСОБА_8 перебуваючи на волі не буде вчиняти спроб втечі.

Заслухавши доповідь судді, адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які кожен окремо просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката та просив залишити ухвалу без змін, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Судом першої інстанції встановлено, що ризики, які враховувались судом при обранні обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час продовжують існувати. Залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, може переховуватись від суду, перешкоджати розгляду по суті даного кримінального провадження, вчинити новий злочин.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Апеляційний суд вважає, що вказані ризики доведені і продовжують існувати, оскільки ОСОБА_8 раніше судимий, на теперішній час обвинувачуються у вчиненні умисного тяжкого злочину, за який законом у разі доведення вини, обвинуваченому може бути призначено покарання понад п`яти років позбавлення волі. Крім того, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за обвинуваченням тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України.
Продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру скоєного, що інкримінується обвинуваченому, та більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, акцентуючи увагу на тому, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Колегія суддів також вважає, що даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі адвоката, що ОСОБА_8 не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, а також те, що обвинувачений має постійне місце проживання та характеризується виключно позитивно та має малолітню доньку, колегія суддів вважає безпідставними та непереконливими, остільки, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 та його схильність до вчинення злочинів, можна зробити висновок про реальне існування ризиків, зокрема те,що перебуваючи на волі, зможе переховуватись від суду та слідства та вчиняти інші злочини.
Ухвала за своїм змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду, - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.
Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 рокупро продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:
_____________ ____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4