ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/3727/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/1120/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.3 ст.187, ч.1 ст. 263 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участі прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

адвоката: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні матеріали кримінального провадження №0000567 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року, якою відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Горохівське, Снігурівського району, Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 09 листопада 2020 року, включно,

ВСТАНОВИЛА:
В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою вищевказаного суду від 10 вересня 2020 року продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на строк 60 днів, тобто 09 листопада 2020 року, включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року скасувати, змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 із застосуванням електронного засобу контролю.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що обвинувачений утримується під вартою (з урахуванням положень Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року) - 8 років, а тому подальше перебування ОСОБА_7 під вартою буде суперечити п.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Зазначає, що відповідно до ст. 28 КПК України кожен має право на доступ до правосуддя та на справедливий і відкритий розгляд його справи впродовж розумного строку.

На думку захисника, в даній справі «розумність» строку тримання під вартою порушена, жодних нових доказів, які б підтверджували вину за цей час не встановлено, а можливість їх отримати, на переконання захисника вичерпана.

Прокурором до клопотання не додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував обґрунтованість тримання особи під вартою на такий довгий термін.

Заслухавши суддю - доповідача, обвинуваченого, захисника, прокурора, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ч.4-5 ст.199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані та належним чином обґрунтовано висновки щодо наявності підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, санкція більш тяжкого з яких передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна.

Характер інкримінованих кримінальних правопорушень, пов`язаних із нападом з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, поєднаного із проникнення у житло, а також придбання та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, вказують на підвищену суспільну небезпеку скоєного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При цьому, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

При вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу судом першої інстанції враховано характер інкримінованих обвинуваченому злочинів, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також на дані про особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжких злочинів проти власності, нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, в тому числі і за вчинення злочинів проти власності та проти життя та здоров`я особи, інкриміновані кримінальні правопорушення мали місце під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком (а.п.17-18).

Також судом першої інстанції обґрунтовано враховано відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, які б стримували його від ухилення від суду, оскільки останній неодружений, утриманців не має, офіційно непрацевлаштований, не має постійного або зареєстрованого місця проживання в м.Херсоні, що у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який могло б забезпечити контроль за поведінкою останнього з боку органів поліції.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на свободі, він може незаконно переховуватися від суду, впливати на потерпілу, свідків у кримінальному провадженні з метою зміни ними показів, з огляду на те, що на даному етапі судового розгляду в суді першої інстанції вказані особи не допитані, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються необґрунтованими.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, зокрема у виді домашнього арешту, як про те просить в апеляційній скарзі захисник, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків.

Доказів того, що на час постановлення оскаржуваної ухвали сталися суттєві зміни у соціальних зв`язках обвинуваченого чи виникли інші обставини, які б доводили те, що заявлені раніше ризики зменшилися, апелянтом не надано.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що прокурором до клопотання не додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував обґрунтованість тримання обвинуваченого під вартою, являються безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.

Посилання захисника на те, що за час тримання обвинуваченого під вартою не було отримано нових доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 позбавлені правових підстав, оскільки при вирішені питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду не може бути надана наперед оцінка доказам з точки зору допустимості та достатності доказів для доведення винуватості обвинуваченого у вчинені інкримінованих злочинів з огляду на те, що вказані питання вирішуються судом за результатами судового розгляду.

Тривалість перебування обвинуваченого під вартою, сама по собі, не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, а доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4