Справа № 459/3227/20
Провадження № 1-кс/459/1120/2020
УХВАЛА
про арешт майна

16 листопада 2020 року слідчий суддя Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді клопотання дізнавача-інспектора СД Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , що погоджене прокурором Червоноградської міської прокуратури Львівської області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000145 від 06.11.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
13.11.2020 року дізнавач звернувся до суду з даним клопотанням, в якому просить накласти арешт на мобільний телефон «МІ А3», вилучений 12.11.2020 під час добровільної видачі, із можливістю повернення мобільного телефону на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В його обґрунтування послався на те, що 29.10.2020 року близько 14:30 год. невідома особа, перебуваючи на території ігрового майданчика «Рошен» в м. Червонограді Львівської області, таємно шляхом вільного доступу викрала мобільний телефон марки «МІ А3» сірого кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 . 12.11.2020 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. за адресою: АДРЕСА_1 , звернулась із заявою про добровільну видачу предмету посягання, а саме: мобільного телефону марки «МІ А3» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 . В кримінальному провадженні 12.11.2020 у приміщенні кабінету №45 Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області проведено огляд місця події під час якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 добровільно видала викрадений мобільний телефон. 12.11.2020 вилучено мобільний телефон марки «МІ А3» та визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні. З метою уникнення ризиків запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, збереження характеристик та властивостей об`єктів, а також враховуючи необхідність проведення перевірок з метою встановлення приналежності майна, його вартості, проведення трасологічної експертизи, просить накласти арешт на таке майно.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, подали клопотанняпро розгляд клопотання у їх відсутності. При цьому, дізнавач просив клопотання задовольнити, а власник майна ОСОБА_5 щодо задоволення клопотання заперечила, просила не накладати арешт на належний їй мобільний телефон.
Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Слідчий суддя, перевіривши матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, дійшов таких висновків.
Відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР 06.11.2020 року за №0000145 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

12.11.2020 р.ОСОБА_6 звернулася із заявою на ім`я дізнавача-інспектора СД Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , в якій зазначила, що добровільно надає працівникам поліції мобільний телефон марки «МІ А3» сірого кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Окрім того, слід звернути увагу на те, що в своєму клопотанні дізнавач посилається на те, що 12.11.2020 у приміщенні кабінету №45 Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області проведено огляд місця події під час якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 добровільно видала викрадений мобільний телефон, та цього ж дня дане майно було вилучено та визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В той же час, в ході перевірки доданих до клопотання копій матеріалів кримінального провадження, відсутні будь-які докази, які б підтверджували проведення дізнавачем вказаної вище слідчої (розшукової) дії та прийняття ним процесуального рішення про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні.

У встановлений КПК України строк двізнавач звернувся з даним клопотанням до слідчого судді.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно ч.1 ст.131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є в тому числі арешт майна.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб .

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи позицію потерпілої, яка заперечила щодо накладення арешту на її майно, відсутність будь-яких доказів в підтвердження проведення дізнавачем слідчої (розшукової) дії передбаченої ст. 237 КПК України та прийняття ним процесуального рішення про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні. Також беручи до уваги те, що безпосереднього на дізнавача, який у відповідності до ст. 40-1 КПК України при здійсненні дізнання наділений повноваженнями слідчого, покладено обов`язок визначення місця зберігання тимчасово вилученого майна, виходячи із приписів п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, вважаю, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а тому у задоволенні клопотання про накладення арешту майна слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 170-171 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 5-ти діб з часу її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1