Єд. унік. № 243/5078/20
Провадження № 1-кп/243/705/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів в залі № 3 Слов`янського міськрайонного суду кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська, Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Слов`янського міськрайонного суду знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України.

Під час судового засідання прокурором було заявлено клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 заперечував щодо продовження ОСОБА_4 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою просив відмовити.

Зазначив суду, що прокурор під час судового засідання загалом та у своєму клопотанні про продовдження строку дії запобіжного заходу зокрема, не навела жодного належного обгрунтованого доказу, як наявності провини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення так і жодного доказу на підтвердження заявлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та обґрунтованості заявленого клопотання. Вважає, що обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_4 є повністю необґрунтованим. Вказав, що прокурор не довела, що ОСОБА_4 бажає переховуватися від суду чи вчинити тиск на свідків та потерпілих по справі. Також зазначив, що прокурор не навела жодного доказу того, що ОСОБА_4 демонстував потерпілим фільми саме порнографічного характеру. Також вказав, що стороною обвинувачення не були відкриті ОСОБА_4 матеріали кримінального провадження та електронні документи, зі складенням відповідного протоколу. Тому, оскільки відсутні

докази наявності провини ОСОБА_4 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, то відсутні і ризики за яких ОСОБА_4 може впливати на потерпілих та свідків, або вчинити інші дії направлені на уникнення покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, підтримав свого захисника, адвоката ОСОБА_5 . Зазначив, що у сторони обвинувачення немає доказів на підтвердження скоєння ним інкримінованого кримінального правопорушення.

Вислухавши клопотання, пояснення та доводи учасників судового розгляду, суд прийшов до наступного.

Главою 28 (& 3) КПК України передбачена процедура судового розгляду кримінального провадження. По даному кримінальному провадженню щодо обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст.156 КК України у відповідності до ст.ст. 317-349 КПК України розпочатий судовий розгляд, оголошено обвинувальний акт та визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження (докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту в другу).

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Запобіжні заходи є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, вони мають застосовуватися з метою досягнення дієвості цього провадження (стаття 131 КПК України).

Так згідно вимог ч. 1,2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Так під час судового засідання прокурор зазначила, та вбачається з її клопотання, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду, враховуючи те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , передбачене ч. 2 ст. 156 КК України, передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, є тяжким злочином, тому наслідки та ризик втечі для підозрюваного ОСОБА_4 у цьому випадку можуть бути визнані, як менш небезпечні, ніж покарання та процедура його відбування.

Також, за словами прокурора, слід враховувати, що факт вчинення розбещення малолітніх осіб ОСОБА_4 у м. Слов`янську спричинив загальносуспільне обурення, що в свою чергу також може побудити обвинуваченого на вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду.

Прокурор вказує, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 опинившись на волі має реальну можливість незаконно впливати на потерпілих, оскільки по перше, вони є неповнолітніми особами, які легко піддаються впливу, по друге, як встановлено під час досудового розслідування, ОСОБА_4 мав певний вплив на потерпілих, у зв`язку з чим, ОСОБА_4 має реальну можливість вплинути на них будь-яким чином з метою зміни вже даних ними показань чи схилити до дачі завідомо неправдивих показань, з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Під час судового засідання прокурор зазначила, що у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, неможливо буде запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії, вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне, об`єктивне та всебічне встановлення істини у кримінальному провадженні.

У зв`язку з вище встановленим суд зазначає, що згідно ч.1,2 ст. 177 КПК України - метою продовження запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Однак, приймаючи до уваги, що положення чинного кримінального процесуального законодавства не розкривають поняття «обґрунтованості підозри», в оцінці цього питання су користується практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так у своїх рішеннях, зокрема «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Суд, при розгляді вказаного клопотання прокурора про продовження заходів забезпечення кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , не роблячи передчасних висновків, щодо вини обвинуваченого ОСОБА_4 , не даючи оцінки зібраним доказам, крім іншого приймає до уваги, що слідчим суддею на досудовому слідстві при обрані ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було задоволено клопотання прокурора і йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та слідчим суддею досліджувалися докази, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчинені ОСОБА_4 вказаного кримінального правопорушення та наявність достатніх підстав щодо існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на теперішній час не зменшилися.

Суд враховуючи загальні відомості про сукупність обставин пред`явленого обвинувачення, що інкримінується ОСОБА_4 та обсяг відомостей, які були повідомленні в судовому засіданні безпосередньо прокурором в його клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу, приходить до переконання, що висновки викладені в клопотанні прокурора та які були покладені в основу обвинувачення - не є явно необґрунтованими чи очевидно недопустимими.

Згідно ст. 5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

При цьому дія застосованого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні

вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину.

З огляду на вищевказане суд зазначає, що проголошуючи «право на свободу», стаття 5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» передбачає фізичну свободу людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена свободи.

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд не ігнорує, а враховує та приймає до уваги позиції, думки та доводи, як самого обвинуваченого так і його захисника, як сторони захисту на користь обвинуваченого, щодо зміни запобіжного заходу та не визнання клопотання прокурора, однак зазначає, що у даному кримінальному провадженні, в контексті пред`явленого обсягу обвинувачення, зазначені доводи обвинуваченого та його захисника не перевищують саме загального суспільного інтересу у даній кримінальній справі, який з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, його тривалості та тяжкості є наявним в даній справі та полягає у повному, всебічному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

У разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не можливо запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні та не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Суд зазначає, що ризиком у кримінальному провадженню є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд оцінюючи ймовірність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

На думку суду існування ризиків незаконного впливу на не допитаних свідків та потерпілих та можливість переховування від правосуддя у випадку зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на не пов`язаний з триманням під вартою, прокурор в клопотанні обґрунтовує тим, що оскільки обставини та характер кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_4 свідчать про те, що, покарання за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення передбачає позбавлення волі на строк до 8 років, то обвинувачений задля уникнення покарання може, знаходячись поза межами установи виконання покарань, здійснити дії щодо примушування недопитаних свідків та потерпілих до зміни своїх показів на свою користь, або ж перешкоджати судовому розгляду шляхом переховування від правосуддя. Крім того враховуючи тривалість кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_4 , а саме з початку 2018 року, суд вважає доведеним прокурором ризик продовження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 у випадку зміни запобіжного заходу на не пов`язаний з триманням під вартою.

Оцінивши доводи прокурора про існування вищевказаних ризиків, з точки зору достатності та обгрунтованості, суд також вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела, що на теперішній час існують ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду та незаконно впливати на не допитаних потерпілих та свідків.

Крім того суд зазначає, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 є тяжким за вчинення якого можливе покарання у виді

позбавлення волі на строк до 8 років, а тому зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Тому, оскільки можливий як незаконний вплив обвинуваченого на недопитаних свідків та потерпілих для зміни їх показів на свою користь так і ймовірність уникнення покарання з боку обвинуваченого, шляхом переховування від суду - можуть мати негативні наслідки, як для інтересів суспільства так і для відправлення судочинства по даній кримінальній справі в контексті всебічності, обґрунтованості та законності ухваленого кінцевого рішення.

Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).

Суд зазначає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У відповідності до п.п. 61,62 Рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Заслухавши думку всіх учасників кримінального провадження, дослідивши надані сторонами кримінального провадження матеріали, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі: сукупність наявних відомостей про вчинення обвинуваченим тяжкого кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватими у кримінальному правопорушенні, а саме позбавлення волі на строк до 8 років; вік та стан здоров`я обвинуваченого, які не виключають можливості тримання його під вартою, відсутність жодних належних медичних відомостей чи письмових доказів, які б свідчили, що стан здоров`я обвинуваченого не дозволяє, чи взагалі виключає можливість його перебування в установі виконання покарань, а також врахувавши ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були зазначені прокурором у клопотанні та повністю знайшли своє підтвердження під час судового засідання, зокрема ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_4 у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою може переховуватись від суду задля уникнення кримінальної відповідальності, оскільки можливість уникнення покарання може бути для обвинуваченого меншим злом ніж процедура його відбування у разі визнання його винним, а також можливість безпосереднього впливу обвинуваченого на свідків та потерпілих, які є не допитаними в рамках даного судового провадження, та вірогідність вчинення іншого кримінального правопорушення зважаючи на тривалість протиправних дій, які інкримінуються обвинуваченому, суд вважає, що зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про недостатність зміни відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, для запобігання виникненню ризикам передбаченим ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 та сукупність інших

встановлених фактичних обставин у справі, суд вважає доцільним на теперішній час продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Бахмутська установа виконання покарань (№6)».

Суд також у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону розглянув й альтернативні триманню під вартою заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого, передбачені ст. 176 КПК України, однак вважає, що прокурором в судовому засіданні обґрунтовано було доведено, з посиланням на об`єктивні обставини справи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п.2 ч.5 ст.182 КПК України розмір застави щодо особи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частинами 4 та 5 статті 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У зв`язку з чим при продовженні відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд визначає заставу у вигляді п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму на працездатну особу (2197 грн. 00 коп.), що складає 109 850 грн. 00 коп. та з урахуванням матеріального стану обвинуваченого та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення є достатньою сумою для забезпечення виконання обов`язків, встановлених КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 91,177, 182, 183, 331, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№6)» строком на 60 днів а саме: з 01 жовтня 2020 року по 29 листопада 2020 року включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заставу у розмірі п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму на працездатну особу (2197 грн. 00 коп.), що складає 109 850 грн. 00 коп.

У разі внесення застави, яка може бути внесена у будь який момент, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду.

2) не відлучатися з м. Слов`янська, Донецької області без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

4) утриматись від спілкування зі свідками та потерпілими по справі;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Попередити, що у разі невиконання даних обов`язків, згідно зі ст.182 ч.8 КПК України, заставодавцем, а також якщо обвинувачений будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до прокурора чи суду без поважних причин, чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Ухвала суду про продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду про продовження запобіжного заходу подається до Донецького апеляційного суду, через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом семи днів з дня її проголошення.

Копію ухвали вручити обвинуваченому та прокурору негайно, після її проголошення.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1