ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3303/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/966/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 369-2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 17 грудня 2019 року про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000018 від 18 січня 2019 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, повернуто прокурору Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.
В обґрунтування свого висновку суд вказав, що, в формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті прокурор зазначає, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, тобто прийняття пропозиції, обіцянки та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, або пропозиція чи обіцянка здійснити вплив за надання вигоди.
Отже, невизначено в чому конкретно обвинувачується ОСОБА_8 .
Крім того суд вказав, що в обвинувальному акті прокурор у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які він вважав встановленими вказує на те, що ОСОБА_8 , реалізував свій злочинний намір, направлений на прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднаний з вимаганням.
Однак, диспозиція ч.2 ст.369-2 КК України не передбачає такої кваліфікуючої ознаки як поєднання з вимаганням, або вимагання як зазначено у обвинувальному акті.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Вважає, що висновок суду про неконкретність пред`явленого обвинувачення є передчасним та не є підставою для повернення обвинувального акту.
При цьому ознака вимагання взагалі відсутня.
Отже, суд фактично вдався до оцінки доказів, що можливо зробити лише під час судового розгляду.
Таким чином прокурор вважає, що ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які вважали ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

При цьому обвинувачення, згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Вичерпні вимоги до обвинувального акта викладені в ст. 291 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акту відносно ОСОБА_8 вимогам ст. 291 КПК України колегія суддів вважає обґрунтованим.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, а згідно ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.
При цьому, в формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті прокурор зазначає, що ОСОБА_8 обвинувачується у прийнятті пропозиції, обіцянки та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, або пропозиції чи обіцянки здійснити вплив за надання вигоди.
З вказаного формулювання не зрозуміло та не визначеного в якій саме частині об`єктивної сторони вказаного складу злочину прокурор висуває обвинувачення, оскільки законодавець передбачив альтернативу, тобто, особа вчиняє лише одну із двох вказаних у диспозиції дій і жодним чином не може вчинити їх одночасно.
Крім того, в обвинувальному акті прокурор у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які він вважав встановленими вказує на те, що ОСОБА_8 , реалізував свій злочинний намір, направлений на прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднаний з вимаганням.
При цьому така кваліфікуюча ознака як вимагання не передбачена диспозицією ч. 2 ст. 369-2 КК України, а міститься у диспозиції ч.3 ст. 369-2 КК України.
Проте за ч.3 ст. 369-2 КК України ОСОБА_8 не обвинувачується.
Таким чином, виклад фактичних обставин справи в обвинувальному акті суперечить правовій кваліфікації дій обвинуваченого.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України з наведених в оскаржуваній ухвалі та даному рішенні підстав. Такі порушення перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Саме тому обвинувальний акт з доданими до нього документами підлягає поверненню прокуророві, який направив його до суду, для приведення у відповідність до вимог КПК України.
Відсутність конкретного викладення формулювання обвинувачення в обвинувальному акті може істотно вплинути на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд та порушення права на захист обвинуваченого. В подальшому це позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України є необґрунтованими. Обвинувачення має бути викладено в чіткій, категоричній формі, не повинно допускати двоякого трактування. І саме такий принцип при складанні процесуального рішення та викладенні обвинувачення має належним чином забезпечити виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст. 2 КПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі повноважень при підготовчому судовому засіданні є необгрунтованим, адже суд не вдавався до оцінки доказів по справі, а лише перевірив обвинувальний акт на наявність у ньому відомостей, передбачених ч. 2 ст. 291 КПК України.

Апеляційний довід прокурора про те, що державний обвинувач може змінити обвинувачення в суді та виправити таким чином недоліки обвинувального акту також є неприйнятним, оскільки це є правом прокурора, яким він може й не скористатися, а недоліки обвинувального акта, які встановлені судом є суттєвими.
Крім того, такий обвинувальний акт, який містить недоліки та суперечності, суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави предявленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).
Також слід врахувати, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).
До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47)
У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про повернення прокурору обвинувального акту для усунення зазначених в ухвалі недоліків прийнято за результатами повного, об`єктивного судового розгляду із додержанням вимог кримінального процесуального закону, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали суду немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 17 грудня 2019 року про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -