Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
номер справа № 215/5636/19
номер провадження 1-в/215/139/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Тернівський районний суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника засудженого ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Жовте П`ятихатського району, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більше м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк або звільнення від відбування покарання умовно-достроково,

в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу надійшло клопотання ОСОБА_5 , в якому він просить суд замінити невідбуту частину покарання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000р., у виді довічного позбавлення волі на більше м`яке покарання у виді позбавлення на певний строк або звільнити від відбування покарання умовно-достроково.

В обґрунтування клопотання вказав, що покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність). Також вказує, що на момент звернення до суду, відбув 21 рік ув`язнення і за весь цей час, він не допускав жодного порушення режиму утримання, має сім`ю, яка потребує допомоги, однак перебуваючи у тюрмі, він позбавлений її надати.

Засуджений у судовому засіданні підтримав подане клопотання, з підстав та доводів наведених в ньому, в останньому судовому засіданні уточнив його прохальну частину та просив суд замінити йому призначене покарання у виді довічного позбавлення волі, на більш м`яке покарання, а саме на певний строк, замінивши невідбутий строк на три роки позбавлення волі.

Захисник засудженого у судовому засіданні підтримав вказане клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував.

Вивчивши клопотання, вислухавши прокурора, захисника засудженого, засудженого, суд приходить до наступного висновку.

У своєму клопотанні засуджений вказав, що воно подано до суду на підставі ч. 1 ст. 537, ч. 2 ст. 539 КПК України, тобто відповідно до порядку, передбаченого розділом VІІІ КПК України, який регламентує виконання судових рішень, а не в порядку розділу V цього Кодексу, яким передбачені судові провадження з перегляду судових рішень, у тому числі тих, які набрали законної сили.

Системний аналіз зазначених вище норм кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про те, що в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть за собою погіршення становища засудженого.

В зазначеному порядку не можуть розглядатись питання, які стосуються суті вироку, в тому числі прогалин чи недоліків вироку в частині призначеного засудженому покарання, оскільки відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 533 КПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000р., визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «б», «г», «з», ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «б», «г», «з», ст. 145 ч. 1 КК України і призначено йому покарання: по ст. 93 п.п. «б», «г», «з» КК України довічне позбавлення волі; по ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «б», «г», «з» КК України позбавлення волі на чотирнадцять років; по ст. 145 ч. 1 КК України позбавлення волі на три роки. На підставі ст. 42 КК України остаточно ОСОБА_5 визначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму. Строк відбуття покарання ОСОБА_5 визначено з 22.11.1999р. (а.с.25-34).

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного суду України від 16.01.2001р., вирок судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000р. щодо ОСОБА_5 залишено без змін, а його та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 касаційні скарги без змін (а.с.36).

Зазначені факти свідчать про те, що ОСОБА_5 був засуджений до довічного позбавлення волі і саме таке покарання він відбуває на теперішній час.

У відповідності до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч.1 ст.81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Частиною 1 ст. 82 КК України передбачена лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Згідно змісту ст. 64 та ст. 87 КК України, засуджені до довічного позбавлення волі не підлягають зміні покарання, інакше як на підставі Акта помилування Президента України. Так, покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

У клопотанні засудженого ОСОБА_5 мова йде фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного йому покарання, а тому клопотання засудженого не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року). Вказаний принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду.

Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Так, відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вирок судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000р. щодо ОСОБА_5 переглядався Верховним судом України та був залишений без змін, а тому суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за ст. 93 п.п. «б», «г», «з», ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «б», «г», «з», ст. 145 ч. 1 КК України у вигляді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, які діяли на момент вчинення ним злочину.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки ч. 1 ст. 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином Кримінальним Кодексом України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 звертався з клопотання про його помилування до Президента України, яке було розглянуто, і ураховуючи ступінь тяжкості та обставин вчинених ОСОБА_5 злочинів, а також беручи до уваги те, що адміністрація установи виконання покарання висловилася проти його помилування, клопотання залишено без задоволення (10.08.2020р. №21-197/20).

Посилання засудженого ОСОБА_5 на те, що підставою його звернення до суду є рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому призначене покарання у виді довічного позбавлення волі має бути замінене на більш м`яке покарання, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

На даний час ч. 1 ст.64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Так, ч.2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.07.2020р . розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява №41216/13) у справі «Петухов проти України №2» враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. Ураховуючи викладене, у справі «Петухов проти України №2» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відбув більше 20 років призначеного покарання, тобто на даний час він не позбавлений можливості повторно подати клопотання про помилування.

Слід зауважити і про те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Розділу I Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В ухвалі щодо прийнятності заяви № 32671/02 Європейського суду з прав людини у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Суд нагадує, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

За таких обставин в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись 537, 539 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Жовте П`ятихатського району, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більше м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк або звільнення від відбування покарання умовно-достроково, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу.

Повний текст ухвали було проголошено о 16 год. 00 хв., 24 вересня 2020 року.

Суддя: