Справа № 750/5086/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/668/20
Категорія - ч.2 ст.345 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0010911 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка м. Чернігова, мешканка АДРЕСА_1 , не заміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей, освіта вища, не працює, раніше не судима,

засуджена за ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнена від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, та на неї покладено обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Питання щодо речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 19 листопада 2016 року, у період часу з 04.52 год. по 04.56 год., ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході доставляння її працівниками поліції до медичного закладу для огляду, знаходячись на задньому сидінні автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , батальйону управління патрульної поліції в м. Чернігові, який рухався по просп. Миру в м. Чернігові, у напрямку від буд. 231 по просп. Миру до перехрестя просп. Миру та вул. І. Мазепи в м. Чернігові, під час виконання поліцейською роти №2 батальйону УПП в м. Чернігові лейтенантом поліції ОСОБА_7 своїх службових обов`язків по охороні громадського порядку, діючи умисно, достовірно знаючи, що лейтенант поліції ОСОБА_7 знаходиться при виконанні своїх службових обов`язків, перебуває у форменому одязі та є працівником правоохоронного органу, з метою заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків, нанесла один удар долонею правої руки в область правої повіки та два удари правою ногою, взутою в чоботи з підборами, в область голови ОСОБА_7 , чим спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді синця, саден, забиття м`яких тканин обличчя, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1175 від 16.12.2016 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно його підзахисної. В обґрунтування скарги вказав на відсутність умислу у ОСОБА_9 на завдання потерпілій тілесних ушкоджень. Зазначив, що перебування ОСОБА_9 у службовому поліцейському автомобілі було незаконним, як і саме її затримання. Так, дії його підзахисної носили спонтанний та ситуативний характер, оскільки на вимогу зупинити автомобіль та висадити її, працівники поліції цього не зробили. Послався на незаконні дії поліцейських, які носили ознаки суспільно-небезпечного посягання на особу ОСОБА_9 . Також зазначив, що місцевим судом не було надано належної оцінки письмовим доказам, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення, протоколу про адміністративне затримання, а також показанням свідка ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді; обвинувачену ОСОБА_9 та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; прокурора та потерпілу, котрі просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_9 свою вину у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала, та показала, що 19.11.2016 року, вночі, працівники поліції її незаконно затримали, забрали у неї сумку з особистими речами та повезли на обстеження до медичного закладу. Коли вона стала заперечувати проти цього та намагалась повернути свою сумку, то ОСОБА_7 нанесла їй два удари в обличчя, а потім удвох з іншим інспектором витягли з автомобіля, де продовжили нанесення ударів та закували у кайданки. Жодних ударів потерпілій ОСОБА_7 вона не наносила, навпаки, саме до неї було застосовано протиправне насильство з боку поліцейських.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченою у вчиненні кримінального правопорушення, її вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпіла ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції показала, що 19.11.2016 року, близько 5 години ранку, разом з поліцейським ОСОБА_13 на службовому автомобілі здійснювали патрулювання м. Чернігова. Коли проїздили мимо АЗС «WOG» по проспекту Миру, то побачили автомобіль, біля якого стояло кілька осіб та про щось сперечалися, тому вони вирішили перевірити обстановку. На місці з`ясували, що у громадянки ОСОБА_9 , водій таксі забрав сумку. В їх присутності обвинувачена перевірила наявність та цілісність своїх речей, а також повідомила, що таксист її вкусив та наполягала на огляді її лікарем, при цьому кидалась на водія таксі. У зв`язку з цим працівники поліції запропонували ОСОБА_9 поїхати з ними до лікарні й остання погодилась та добровільно сіла до патрульного автомобіля. Її зовнішній вигляд та поведінка, різка зміна характеру свідчили, що вона перебувала у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння. Під час руху ОСОБА_9 раптом заявила, що не бажає їхати до лікарні, і стала наполягати, щоб її негайно випустили з автомобіля. З огляду на незвичну поведінку ОСОБА_9 , вони вирішили доставити її до психоневрологічної лікарні для медичного освідування на предмет визначення перебування її у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, про що повідомили ОСОБА_9 . Після цього остання стала ще агресивнішою, голосно кричала, висловлювала в їх адресу образи, плакала, при цьому схопила її за головний убір, подряпала обличчя та порвала форменну куртку. Щоб припинити опір, автомобіль був зупинений та удвох з ОСОБА_13 вони вдягли на обвинувачену кайданки. Після цього вона сіла за кермо автомобіля, а напарник на задньому сидінні ліворуч біля ОСОБА_9 , яка не припинила своїх активних дій та стала плюватися, істерично кричати, а потім ззаду нанесла удар взутою ногою їй по голові, подряпавши їй обличчя. Внаслідок таких агресивних дій обвинуваченої, було прийнято рішення доставити останню до відділення поліції, а вже потім її доставили до медичного закладу.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні місцевого суду дав аналогічні показання, що і потерпіла. При цьому пояснив, що з АЗС ОСОБА_14 добровільно поїхала з ними до медичного закладу для отримання медичної допомоги, так як сама стверджувала, що її вкусив за палець водій таксі. Вони не зупинялись по дорозі на вимогу обвинуваченої з міркувань безпеки останньої, так як її агресивна поведінка та постійна зміна настрою викликали хвилювання і залишати її в такому стані на дорозі серед ночі вони не могли. У цій ситуації вони проявили так зване «поліцейське піклування», оскільки в іншому випадку, якби з ОСОБА_15 щось трапилось, уся провина лягла б на них. Після проведення медичного огляду обвинувачена була доставлена до відділу поліції, де ОСОБА_11 склав протокол про адміністративне затримання ОСОБА_9 та протокол щодо неї за ст.173 КУпАП про дрібне хуліганство, викликав адвоката.

Окрім показань потерпілої та свідка, вина ОСОБА_9 підтверджується:

- рапортом інспектора роти № 2 БУПП в м. Чернігові ОСОБА_7 про нанесення їй тілесних ушкоджень особою, яку у патрульному автомобілі доставляли до наркологічного диспансеру;

- рапортом інспектора роти № 2 БУПП в м. Чернігові ОСОБА_11 про нанесення ОСОБА_9 ударів лейтенанту поліції ОСОБА_7 під час прямування до наркологічного диспансеру;

- протоколом огляду місця події від 25.11.2016 року, згідно якого ОСОБА_7 , в приміщенні Чернігівського відділу поліції, добровільно видала свій формений бушлат, в якому вона була вдягнена 19 листопада 2016 року та при виконанні нею службових обов`язків даний бушлат, лівий рукав, було пошкоджено ОСОБА_9 , яка наносила тілесні ушкодження потерпілій;

- переглянутим в судовому засіданні апеляційної інстанції відеозаписом з нагрудного відеореєстратора № 00281 інспектора роти № 2 БУПП у м. Чернігові, з якого вбачається, що під час бесіди з працівниками поліції ОСОБА_9 повідомила, що її вкусили за палець, а перед цим вона вживала спиртні напої. На пропозицію пройти освідування у медичному закладі обвинувачена погодилася та добровільно сіла у патрульний автомобіль. Під час руху в автомобілі ОСОБА_9 почала підвищувати голос, кричати на поліцейських, вимагала зупинити транспортний засіб. Після цього ОСОБА_7 попросила напарника зупинити автомобіль, бо відбувається напад на неї та просить допомогти застосувати до ОСОБА_9 спецзасіб кайданки. Після продовження руху автомобіля з боку ОСОБА_9 продовжується нецензурна лайка, крики та шурхіт. Агресивна поведінка обвинуваченої спостерігається також і в приміщеннях Чернігівського обласного наркологічного диспансеру та Чернігівського міського відділу поліції;

- випискою із медичної карти амбулаторного хворого № 3558, відповідно до якої у ОСОБА_9 виявлені психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Гостра інтоксикація неускладнена;

- висновком експерта № 1175 від 16.12.2016 року, згідно якого у ОСОБА_7 маються тілесні ушкодження у вигляді синця, саден, забиття м`яких тканин обличчя, котрі виникли від дії тупих предметів, індивідуальні ознаки яких не визначилися, у тому числі і в результаті нанесення ударів руками, ногами з боку сторонніх осіб і як усі в сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності, та по давності утворення може відповідати даті 19.11.2016 року. Виходячи з кількості зовнішніх ушкоджень, їх характеру та розташування, експерт припускає, що потерпіла могла піддаватися впливу не менше 3-х травмуючих дій;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 13.04.2017 року, за участю потерпілої ОСОБА_7 , в ході якого остання розповіла та показала як обвинувачена ОСОБА_9 агресивно вела себе під час доставлення до медичного закладу, хапала її за формений одяг, повідомила механізм нанесення їй ударів долонею руки та ногами.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_9 за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту з приводу відсутності в обвинуваченої умислу на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , не заслуговують на увагу.

Так, вина ОСОБА_9 підтверджується показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_11 , покази яких узгоджуються між собою та з іншими матеріалами кримінального провадження, якими беззаперечно встановлено спричинення обвинуваченою легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .

Не заслуговує на увагу і твердження апелянта про перебування ОСОБА_9 в стані необхідної оборони.

Так, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили про перебування обвинуваченої ОСОБА_9 у стані необхідної оборони, зокрема, не встановлено наявності дійсного суспільно небезпечного посягання на її життя чи здоров`я з боку інших осіб.

Колегія суддів, ретельно перевіривши версію сторони захисту щодо заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень при перебуванні ОСОБА_9 у стані необхідної оборони, вважає її непереконливою, оскільки в ситуації, яка виникла між ОСОБА_7 та обвинуваченою, не було реальної загрози для останньої, не відбулося такого посягання, яке б викликало у неї невідкладну необхідність заподіяти потерпілій шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення посягання.

До того ж, факт умисного заподіяння обвинуваченою легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , як працівнику правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням нею службових обов`язків, беззаперечно підтверджується аудіо-відеозаписом з нагрудної камери патрульного поліцейського, який свідчить, що 19.11.2016 року, на вимогу ОСОБА_9 , потерпіла пред`явила посвідчення інспектора патрульної поліції, а з голосу іншого поліцейського ( ОСОБА_11 ) убачається, що причиною перевірки вмісту речей у сумці ОСОБА_9 була необхідність пересвідчитися у наявності всіх предметів та відсутності подальших претензій власника сумки. Обвинувачена вела себе спокійно та власноруч перевірила вміст сумки. Потім ОСОБА_9 раптово змінила тон розмови, перейшла на агресивність та заявила, що працівники поліції мають негайно відвезти її туди, куди вона вкаже, а також висловила невдоволення з приводу того, що поліція начебто не надала їй медичну допомогу. На пропозицію патрульних проїхати до медичного закладу обвинувачена добровільно погодилась, однак уже в патрульному автомобілі стала в агресивній формі висловлювати невдоволення діями поліції та наполягала, щоб її випустили з салону автомобіля, на що ОСОБА_7 повідомила, що її везуть до лікарні за її ж згодою. З подальшого аудіо запису в салоні автомобіля чути продовжувану агресію ОСОБА_9 , шурхіт та слова потерпілої, що вона змушена застосувати кайданки до обвинуваченої по причині нападу на поліцейського. Подальші дії відбуваються з метою припинення агресії ОСОБА_9 як в автомобілі, так і поза ним. У ході руху автомобіля обвинувачена продовжує погрожувати поліцейським, наполягає, щоб її везли не на освідування, а безпосередньо до відділу поліції, що і було зроблено.

Характер і локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 повністю підтверджують, коли і яким способом вони були їй заподіяні, що і зазначено у висновку судово-медичної експертизи.

За таких підстав, у колегії суддів не викликає сумнівів у правильності кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.345 КК України.

Відтак, позицію сторони захисту, колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення ОСОБА_9 відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_9 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченої до скоєного; дані про її особу, яка раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується формально позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; з урахуванням висновку органу пробації; та дійшов правильного висновку про можливість призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.75 КК України, що буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки її перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_9 заявила клопотання про застосування щодо неї Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до змісту пункту «в» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили - не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Враховуючи, що обвинувачена вчинила дане кримінальне правопорушення до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» та має двох неповнолітніх дітей, щодо яких не позбавлена батьківських прав, колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_9 від призначеного покарання, на підставі п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році».

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_9 без змін.

На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4