Ухвала

Іменем України
29 грудня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-5254 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 травня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 травня 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргорода, Полтавської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 22.12.2004 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ст. 70, ст.104, ст.76 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки;
- 29.04.2006 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за ч.3 ст. 185, ч. 3 ст.186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі;
- 2.08.2006 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі;
- 25.07.2011 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ст. 395, ч. 1 ст.70, ст. 72 КК України до покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі;
- 25.05.2016 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі;
- 5.04.2019 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 2 роки,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки 6 місяців.
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 травня 2020 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він, в ніч з 28 на 29 грудня 2018 року прибув до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом пошкодження вікна проник до житлового будинку, звідки викрав майно потерпілого ОСОБА_6 , а саме: м`ясорубку марки «Белвар», магнітофон марки «Маяк» з двома комплектуючими до нього колонками, коврову доріжку розміром 80х120, електричний обігрівач марки «Liberton», вентилятор на тринозі марки «Scarlett», телевізор марки «Самсунг», мікрохвильову піч марки «Самсунг», електричний обігрівач марки «Etalon».
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 прибув до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , через незачинені вхідні двері, незаконно проник до житлового будинку, звідки викрав раніше виявлене ним майно, а саме: 12 горілок до газових плит, 2 каністри машинного мастила марки MobilSuper, об`ємом 4л кожна, електричний склопідйомник, 2 електромотори до холодильників марки «Донбас», дерев`яний механічний годинник, 2 картини розміром 80х60 в дерев`яній рамці, комплект задніх амортизаторів до автомобіля ВАЗ 2115, масляний фільтр до автомобіля ВАЗ 2115 марки «Fіnwhale», чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 10 436, 87 грн.
Крім того, 11 січня 2019 року близько 22 години ОСОБА_4 , шляхом віджиму металопластикового вікна незаконно проник до житлового будинку АДРЕСА_3 , звідки викрав обігрівач марки «EnstoElectric», чим завдав потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1 815, 80 грн.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Просить на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового строку. Зазначає, що суд, призначаючи покарання, не врахував всіх обставини, що пом`якшують покарання, а також усіх даних про особу винного, що призвело до призначення надто суворого покарання.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію його дій. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину), відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховано дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, у свої тридцять років ніде не працював, вчинив злочини протягом незначного періоду часу з моменту відбуття покарання за вчинення крадіжки, за місцем проживання характеризується посередньо, а також враховано висновки досудової доповіді, згідно з якими орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 без ізоляції може становити високу небезпеку для суспільства, а тому призначив покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду та вказав, що судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_4 покарання.
Що стосується позиції сторони захисту про звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то слід зазначити наступне.
Судами першої та апеляційної інстанції враховано, що ОСОБА_4 вчинив злочин, за який засуджений даним вироком, в період до постановлення відносно нього вироку Миргородським міськрайонний судом від 5 квітня 2019 року, відповідно до якого йому призначено остаточне покарання у виді 3 роки позбавлення волі та звільнено від відбуття покарання, на підставі ст. 75 КК України, та призначено остаточне покарання з урахуванням абзацу 2 пункту 23 Постанови пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в якому визначено, що коли особа, щодо якої було застосоване рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
Суд першої інстанції, постановляючи вирок, в повній мірі звернув увагу на точні положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначених питань має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави. Таких умов і підстав судом не було встановлено.
Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 про необхідність пом`якшення покарання, оскільки твердження про повне відшкодування потерпілим заподіяної майнової шкоди не підтверджуються жодними доказами.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду, досліджуючи дані, що характеризують особу ОСОБА_4 , врахувала те, що він вже неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та, маючи непогашені та незняті в установленому законом порядку судимості, повторно вчинив злочин проти власності.
Така поведінка засудженого свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Із вказаним погоджується й колегія суддів касаційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні рішень.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та оскаржувані судові рішення, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 травня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3