Справа №350/394/18
Провадження № 1-кп/345/66/2020
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2020 м. Калуш

Колегія суддів Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора: ОСОБА_5 , обвинуваченого: ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , її представника адвоката ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000116 по обвинуваченню: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, не працюючого, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА :

19.04.2019 до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з Івано-Франківського апеляційного суду надійшли матеріали кримінальноого провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України.

З обвинувального акту вбачається, що кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин:

12.06.2016 близько 00 год. 50 хв. ОСОБА_6 , знаходячись по вул. Грушевського в с. Петранка Рожнятівського району Івано-Франківської області, поблизу Народного дому, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, під час конфлікту із ОСОБА_10 , усвідомлюючи значення своїх дій, з метою позбавлення його життя, наніс останньому один цілеспрямований удар ножем в життєво важливу ділянку тіла грудну клітку в області серця, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді ножового проникаючого поранення грудної клітки, з ушкодженням лівого шлуночка серця.

Після вчинення протиправних дій ОСОБА_6 із місця вчинення злочину скрився, а потерпілого ОСОБА_10 було госпіталізовано до лікувального закладу.

23.06.2016 потерпілий ОСОБА_10 , перебуваючи у реанімаційному відділенні Івано-Франківської ОКЛ від отриманих тілесних ушкоджень помер.

В результаті суспільно-небезпечних дій ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи №277 від 01.08.2016, тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани в ділянці грудної клітки спереду зліва, з переломом 5-го ребра зліва, ушкодженням навколосерцевої сумки, лівого шлуночка серця, ускладненою масивною внутрішньою кровотечею, лівобічним гемопневмотораксом, після травматичним фіброзним перикардитом, двобічною абсцедуючою пневмонією, набряком та стисненням головного мозку, гострою серцевою недостатністю.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України - протиправне заподіяння смерті іншій людині умисне вбивство ОСОБА_10 .

Суд розглядає дане кримінальне провадження у відповідності до вимог ст.337 КПК України, відповідно до якої, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненному кримінальному правопорушенні не визнав. Пояснив суду, що молоді хлопці неодноразово 4 рази, здійснювали напад на нього. Однак, з даного приводу у правоохоронні органи він не звертався, так як не знав хто саме це робив. Зі слів обвинуваченого, він 12.06.2016 після обіду вгощав у магазині алкогольними напоями (250 гр. коньяку та бутилка пива) свідка ОСОБА_11 , але сам не пив. Цього ж дня вночі біля будинку культури на ОСОБА_6 напали хлопці (двоє, троє), але він встиг втекти. При цьому, в ході бійки в нього пропали 40 000 грн. Із ОСОБА_10 особисто не мав конфліктів, тілесні ушкодження йому не спричиняв, жодного ножа при собі не мав. Водночас, заяву із зізнавальними показами обвинувачений написав під тиском працівників поліції. Обвинувачений вважає, що свідки його оговорюють, в той день він змушений був себе захищати. Просить суд його виправдати.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просив колегію суддів закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в силу п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості його підзахисного в суді і вичерпаними можливостями їх отримати, а також повністю відмовити у задоволенні цивільного позову, заявленого потерпілою стороною.

Також, адвокатом було заявлено ряд клопотань в порядку ст. 89 КПК України про визнання письмових та речових доказів недопустимими (а.с. 34-36, 37-41, 42-50, 51-58, 59-62, 89-92, 96-103, 210-211, 213-216, том №4). Доводи адвоката оцінюються судом при дослідженні зазначених документів та речових доказів.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив визнати ОСОБА_6 виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у вигляді 14 років позбавлення волі, врахувавши при цьому негативну характеристику за місцем проживання, а також обтяжуючу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

На підтвердження пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення у протиправному заподіянні смерті іншій людині умисному вбивстві, прокурор в судовому засіданні посилається на покази свідків, письмові документи та речові докази.

Будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_8 , яка являється матір`ю померлого ОСОБА_10 , вказала суду, що 12.06.2016 в ніч з суботи на неділю її син ОСОБА_12 пішов в будинок культури, що в м. Петранка Рожнятівського району. Опівночі їй подзвонив син сестри та повідомив, що ОСОБА_13 знаходиться в Рожнятівській ЦРЛ на операції. Прибувши до лікувального закладу потерпіла дізналась, що її син в комі та до свідомості не приходив. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер. Від сімейного лікаря ОСОБА_14 потерпіла дізналась, що в сина є поранення з лівої сторони серця, яке спричинив ОСОБА_6 , що являється їхнім односельчанином. Зазначила, що свідком зазначеної події був її молодший син ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . ОСОБА_8 також вказала, що померлий не вживав алкогольні напої, а з обвинуваченим у нього неприязних стосунків не було.

Вказані показання потерпілої суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Також, потерпіла ОСОБА_8 просила суд визначити ОСОБА_6 найсуворішу міру покарання 15 років позбавлення волі. Цивільний позов підтримала в повному обсязі. Зазначила, що зі сторони обвинуваченого не було вжито жодних заходів для відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні просив суд визнати ОСОБА_6 виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а також звернути увагу на обтяжуючу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується показами свідка. Цивільний позов просив задоволити повністю, так як обвинувачений не відшкодував потерпілій стороні завдані матеріальні збитки витрати на медикаменти, захоронення, а також моральну шкоду. Крім того, так як кримінальне провадження триває 4 роки, то із обвинуваченого слід стягнути і витрати за надання правової допомоги ОСОБА_8 .

Ст. 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Оцінюючи докази, надані сторонами кримінального провадження, суд виходить з того, що допустимість доказів - це властивість, яка визначає здатність фактичних даних бути використаними у розгляді судової справи. Ця властивість забезпечується дотриманням таких правил: доказ повинен бути отриманий належним суб`єктом; із належного джерела; із додержанням належної правової процедури; доказ не повинен бути отриманий на підставі неприпустимого джерела та не повинен засновуватись на чутках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20.10.2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

В ході судового розгляду за клопотанням сторін обвинувачення та захисту в судовому засіданні допитані свідки, досліджені надані суду документи та речові докази, з яких встановлені такі обставини:

Допитані у судовому засіданні у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань і завідомо неправдиві показання, свідки дали наступні покази.

Свідок ОСОБА_15 , який являється братом померлого ОСОБА_10 та знає обвинуваченого ОСОБА_6 як односельчанина, пояснив суду, що разом із ОСОБА_16 та братом 12.06.2016 близько опівночі знаходився всередині будинку культури, що в с. Петранка Рожнятівського району. Вийшовши із клубу покурити, почув крики та побачив свого брата на відстані приблизно 15 метрів, який тримався рукою за ліву сторону в ділянці серця. Підбігши ближче, побачив ОСОБА_6 та ще одного чоловіка, прізвище якого він не пам`ятає. При цьому ОСОБА_6 , тримаючи в руках ніж, розмахував ним в сторону свідка і поводив себе агресивно. Із зовнішнього вигляду вбачалось, що ОСОБА_6 перебуває у нетверезому стані, а саме не міг контролювати свої рухи. ОСОБА_10 показав на свою рану та сказав, що його вдарив « ОСОБА_17 » (сільська кличка ОСОБА_6 ), про конфлікт з останнім нічого не повідомив. Підтримуючи брата, він довів його до автомобіля марки «Опель», та відправив до сімейного лікаря ОСОБА_14 . За цей час ОСОБА_6 втік.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні зазначив, що знає як обвинуваченого ОСОБА_6 , так і померлого ОСОБА_10 , неприязних відносин між ними не було. 12.06.2016 приблизно о 00.00 год. він разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_15 прийшли до приміщення Народного дому с. Петранка Рожнятівського району. Він та ОСОБА_10 вийшли із даного закладу на вулицю покурити. Почувши на центральній дорозі крик, останній направився в ту сторону. Хоча територія і була освітлена, від Народного дому не було чітко видно, що відбувається на дорозі. В цей час на вулицю вийшов ОСОБА_15 і вони разом побігли в сторону дороги. ОСОБА_15 біг перший, однак наблизившись до ОСОБА_6 , повернувся та закричав, що в його руці ніж. В цей час ОСОБА_10 відходив від ОСОБА_6 , а біля них стояв ще один чоловік, також житель с. Петранка Рожнятівського району, прізвище якого не пам`ятає, так як той старший за віком, який в подальшому втік. Самого конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , свідок не бачив. Він з ОСОБА_15 побігли назад в сторону Народного дому, а коли повернулись, ОСОБА_6 вже не було. ОСОБА_10 підняв футболку і на його тілі було видно кров. Пораненого відправили на автомобілі до лікаря. Також вказав суду, що не бачив як були спричинені тілесні ушкодження, вся зазначена подія тривала приблизно 5-10 хвилин, однак він чітко бачив у руці обвинуваченого ніж, який у судовому засіданні описати не зміг.

Свідок ОСОБА_14 , який працює сімейним лікарем амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Петранка Рожнятівського району, вказав суду, що у 12 червня 2016 року приблизно о 12 годині ночі знаходився за місцем свого проживання в с. Петранка Рожнятівського району. В цей час до нього прийшла сусідка ОСОБА_18 та повідомила, що привезла пораненого із тілесними ушкодженнями. Вийшовши з будинку до автомобіля свідок побачив ОСОБА_19 , з грудної клітки якого текла кров, однак він подавав ознаки життя. Викликавши швидку допомогу, свідок разом із пасажирами автомобіля водієм, сусідкою ОСОБА_20 та пораненим, поїхали до Рожнятівської ЦРЛ. Дорогою він міряв ОСОБА_10 тиск, який був низьким. Між с. Рівнею та смт. Рожнятів останнього перемістили в карету швидкої допомоги, де зробили штучне дихання та непрямий масаж серця. Знаходячись уже в Рожнятівській ЦРЛ, ОСОБА_10 зробили закритий масаж серця та відправили в реанімаційне відділення для проведення операції. Він залишався в комі. Зі слів односельчан, які прибули до лікарні, ОСОБА_14 стало відомо, що ножем чи викруткою ОСОБА_10 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 , однак про суть конфлікту між ними йому нічого невідомо. Свідок також вказав, що ОСОБА_6 не страждав на психічні захворювання, а ОСОБА_10 не зловживав алкогольними напоями.

Свідок ОСОБА_21 надав суду покази, що 12.06.2016 він разом із своєю майбутньою дружиною ОСОБА_22 (дівоче прізвище ОСОБА_23 ) перебували у будинку культури, що в с. Петранка Рожнятівського району. Приблизно між 23.00-00.00 год., знаходячись в своєму автомобілі (яким керував на підставі довіреності), до нього підійшов ОСОБА_15 та повідомив, що його брата ОСОБА_19 підрізали. Останній був у поганому стані, не міг стояти, підняв футболку і свідок побачив кров. Поранений повідомив, що це зробив «Заєць». ОСОБА_21 разом із дівчиною відвіз його до лікаря додому, а потім вони разом направились в лікарню. Свідок зазначив, що з обвинуваченим не знайомий, а ОСОБА_24 знав із вигляду, так як проживає в м. Городенка, а в с. Петранка Рожнітявського району приїжджав в гості до дівчини.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що перебуває із ОСОБА_6 у добрих стосунках. Приблизно три роки тому обвинувачений запропонував йому випити коньяку. Зустрівшись в с. Петранка Рожнятівському районі у барі «Берізка», ОСОБА_6 замовив та приніс пляшку коньяку місткістю 0, 25 л., пляшку пива та помідори. Яким саме предметом обвинувачений відкривав пляшку пива, свідок не бачив. Розпивши алкогольні напої, вони направились до іншого закладу, що знаходився біля будинку культури с. Петранка. Перебуваючи на дорозі, що навпроти зазначеного закладу, ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_11 піти в даний «клуб», однак останній відмовився. В цей час до них підійшов ОСОБА_10 та сказав свідку йти додому. Свідок не чув про що розмовляв ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , так як одразу ж пішов геть, а вони залишились самі. Також, не бачив між ними ніякого конфлікту. Наступного ранку, коли до нього приїхали працівники міліції, дізнався, що ОСОБА_10 вбили.

Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України сторонами відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, суду надано не було.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне:

Сторона захисту вважає, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженими особами, тому докази, отримані під час досудового розслідування, є недопустимими, а засуджений не набув статусу підозрюваного і обвинуваченого. Так, повідомлення про початок досудового розслідування винесено слідчим СУ ГУНП в Івано-Франківській області 13.06.2016 (а.с. 203, том №1). Також, письмова постанова про призначення групи прокурорів винесена 13.06.2016 (а.с. 1-2, том №2).

Однак, КПК України не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.

Відповідно до частини 5 статті 110 КПК, обов`язковими елементами постанови слідчого або прокурора є мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. У випадку визначення конкретного слідчого та/або прокурора для проведення розслідування рішення приймається, виходячи здебільшого з організаційних міркувань. Ці міркування не можуть бути обгрунтовані вимогами КПК, але в певних випадках їх розголошення може бути шкідливим як для розслідування, так і для функціонування відповідного органу.

Як вбачається із руху по кримінальному провадженні (а.с. 4, том №4), кримінальне провадження зареєстровано 12.06.2016 о 07.05 год. В цей же день о 12.40 год. керівником органу прокуратури призначено групу прокурорів.

Сторона захисту не наводить будь-яких інших підстав неповноважності слідчих чи прокурорів, крім відсутності постанов про їх визначення для цього кримінального провадження. Тому суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що розслідування у справі здійснювалося неуповноваженими слідчими та прокурорами, а, відповідно, й щодо недопустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові №490/10025/17 від 19.05.2020.

Згідно рапорту інспектора-чергового Рожнятівського ВП, 12.06.2016 о 03.10 год. до чергової частини надійшло повідомлення від чергової медсестри Рожнятівської ЦРЛ про те, що на приймальний покій Рожнятівської ЦРЛ каретою ШМД з діагнозом: колото різана рана грудної клітки доставлений ОСОБА_10 (а.с. 204, том №1).

Відповідно до довідки, виданої головним лікарем Рожнятівської ЦРЛ, хворий ОСОБА_10 , 1993 р.н., поступив у хірургію Рожнятівської ЦРЛ 12.06.2016 о 01.45 год. Діагноз ножове проникаюче поранення серця (лівого шлуночка) (а.с. 205, том №1).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 209, 212, том №1).

У висновку експерта №277 від 01.08.2016 зазначено, що смерть ОСОБА_10 настала від проникаючої колото-різаної рани в ділянці грудної клітки спереду зліва, з переломом 5-го ребра зліва, ушкодженням навколосерцевої сумки, лівого шлуночка серця, ускладненої масивною внутрішньої кровотечею, лівобічним гемо пневмотораксом, після травматичний фібринозним перикардитом, двобічною абсцедуючою пневмонією, набряком та стисненням головного мозку, гострою серцево-легеневою недостатністю (а.с. 40-43, том №2).

Згідно підсумків судово-медичного експерта-гістолога, який здійснював огляд трупа, в останнього виявлено фібринозний перикардит, крововилив у епікард, вогнищеву гнійну абсцедуючу пневмонію, дистелектаз, набряк, вогнищеві крововиливи в легенях, набряк м`якої оболонки та речовини головного мозку, нерівномірне кровонаповнення, паренхіматозну дистрофію внутрішніх органів (а.с. 44, том №2).

Відповідно до висновку експерта №168 від 21.07.2016, на шматку шкіри передньої поверхні грудної клітки зліва ОСОБА_10 , є колото-різана рана, яка заподіяна плоским колючо-ріжучим предметом, що має обушок і лезо. На краях і стінках рани визначаються накладення заліза (а.с. 45-46, том №2).

Кров з трупа ОСОБА_10 відноситься до групи АВ за ізосерологічною системою АВО (а.с. 48, 59, том №2).

12.06.2016 під час огляду місця події ОСОБА_8 добровільно видано одяг сина ОСОБА_10 (а.с. 3-4). Твердження адвоката про недопустимість даного доказу, суд не бере до уваги, так як під місцем події розуміється приміщення або місцевість, де вчинено злочин або де є матеріальні сліди, пов`язані з подією злочину. Метою огляду є: а) виявлення слідів злочину і речових доказів; б) з`ясування обставин події; в) висунення версій про подію злочину і його учасників; г) отримання даних про осіб, які могли бачити вчинення злочину, з метою організації оперативно-розшукових заходів і наступних слідчих дій. Огляд місця події здійснюється негайно після отримання повідомлення про подію злочину, у будь-який час доби. Непроведення огляду місця події у порядок та спосіб, який зазначений адвокатом, є його суб`єктивним твердженням та не може свідчити про недопустимість доказу протоколу огляду місця події.

У висновку експерта №169 від 21.09.2016 вказано, що на передній поверхні зліва куртки потерпілого виявлено 5 колото-різаних пошкоджень (2 на лицьовому шарі тканини клапана застібки та 3 на його звороті), які при утворенні складки тканини зіставляються між собою і утворюють одне колото-різане пошкодження; вказані пошкодження за розташуванням відповідають одне одному та ділянці колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітки зліва потерпілого, та заподіяні плоским колючо-ріжучим предметом, що має обушок і лезо, яким міг бути клинок ножа, в тому числі і розкладного. В момент слідоутворення потерпілий перебував у вертикальному положенні і при спричиненні колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітки зліва міг бути обернений до нападаючого передньою чи переднє лівою поверхнею тіла (а.с. 62-66, том №2).

12.06.2016 було проведено огляд місця події проїзної частини вул. Грушевського в с. Петранка Рожнятівського району. Огляд проводився за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_16 та його представника ОСОБА_25 . При огляді свідок пояснив обставини, які мали місце 12.06.2016 (а.с. 5-14, том №2). В даному випадку колегія суддів погоджується із твердження захисника та визнає даний доказ разом із додатками недопустимим, оскільки слідчим фактично проведено слідчий експеримент із свідком, при цьому останній не був допитаний.

Згідно протоколу огляду місця події від 12.06.2016, об`єктом якого являється приміщення будинку культури в АДРЕСА_2 , в якому знаходився персональний комп`ютер. Під час перегляду відеозапису встановлено, що камера відеозапису освітлює сходову площадку будинку та сходову клітку. Час від часу з приміщення виходили та заходили особи. О 00.52.20 год. двоє осіб направились в кінець сходової та зупинились на сходах, спостерігаючи в сторону вул. Грушевського. Вказану вулицю не видно. О 00.53.40 один з невідомих швидкою ходою направився в сторону вул. Грушевського. О 00.54.18 на сходовій клітці знаходились троє осіб, один з яких жестами показував собі на живіт (а.с. 15-20, том №2). Даний огляд проводився на підставі заяви директора народного дому с. Петранка ОСОБА_26 (а.с. 206, том №1).

Підстав для визнання даних доказів недопустимими суд не знаходить.

Відповідно до висновку експерта №121 від 21.07.2016, при судово-цитологічному дослідженні піднігтьового вмісту рук підозрюваного ОСОБА_6 знайдено безядерні епітеліальні клітини, походження яких за рахунок власного нігтьового ложе вважається найбільш імовірним (а.с. 50-51, том №2).

У помарках на відрізках марлі зі змивами рук підозрюваного ОСОБА_6 крові не виявлено (а.с. 53, том №2). Також, крові не виявлено у плямах на футболці, джинсах з ременем та куртці (а.с. 55-56, том №2).

Колегія суддів визнає дані докази допустимими та належними, так як ч.2 ст.93 КПК України передбачено, що одним зі способів збирання доказів стороною обвинувачення є отримання від підприємств та фізичних осіб документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок тощо. Також, згідно ч. 5 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

На підставі наведених норм, колегія суддів не бере до уваги доводи адвоката ОСОБА_7 про недопустимість доказів у зв`язку з відсутністю на документах резолюцій начальника відділу поліції та їхню реєстрацію у відділі.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 754/14281/17, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

До такого висновку прийшов і Верховний суд у своїй постанові по справі № 345/4401/18 від 21.05.2020.

Водночас, суд не бере до уваги заяву ОСОБА_6 від 12.06.2016 (а.с. 207-208, том №1), визнає її недопустимим та неналежним доказом.

Право обвинуваченого захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, обраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя є невід`ємною складовою закріпленого у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Крім того, Міжнародний пакт про громадянські та політичні права 1966 року передбачає, що кожний має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому обвинувачення на ряд гарантій на основі повної рівності й, зокрема, бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за допомогою обраного ним захисника.

Згідно ст. 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Статтею 59 Конституції України передбачено що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно ч. 2 ст. 20 КПК, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Дотримання вказаних приписів забезпечує належну реалізацію права підозрюваного, обвинуваченого на захист.

В даному випадку суд погоджується із твердженням захисника, в заяві відсутні дані про процесуальне становище особи, роз`яснення їй вимог ст. 63 Конституції України, а також відсутність при її написанні захисника. Тобто, вбачається порушення права особи на захист, а тому суд не може посилатись на вказану заяву при винесенні вироку, як на доказ вини обвинуваченого.

У відповідності до ст. 357 КПК України, судом було оглянуто речові докази паперовий конверт із рукописними написами у якому знаходяться зрізи нігтьових пластин у окремих паперових згортках із написами «Ліва», «Права»; паперовий конверт із рукописними написами, у якому знаходяться два марлевих тампони із нашаруванням помарок сірого кольору, які поміщені у окремі два паперових згортки; поліетиленовий пакет зав`язаний та прошитий ниткою білого кольору із біркою з рукописними написами, в середині якого присутній одяг, а саме футболка бавовняна білого кольору у смуги сірого кольору, штани типу джинс синього кольору, куртка синтетична блідо-сірого кольору із вставками чорного кольору із білим та ремінь із матеріалу типу шкіра; поліетиленовий пакет чорного кольору, кінці якого обв`язані ниткою, із біркою з рукописними написами, в середині якого присутній одяг, а саме куртка синтетична темно і світлокоричневого кольорів, джемпер синтетично-трикотажний сірого кольору, штани із джинсової тканини темно-синього кольору.

Як вбачається з ч. 5 ст. 237 КПК України, при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду.

На підставі даної норми, суд визнає зазначені речові докази належними і допустимими, відхиляючи при цьому доводи захисника про неможливість взяття їх до уваги, так як на них відсутні підписи певних осіб.

Судом також у судовому засіданні був досліджений відеофайл, що знаходиться на CD-диску (а.с. 82, том №2). На даному відеозаписі під час огляду місця події, ОСОБА_6 пояснює працівникам поліції обставини вчинення ним злочину.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 99 КПК, сам законодавець фактично виокремив 2 підвиди джерел доказів, якими може слугувати відеозапис: п. 1 власне відеозапис як окреме джерело доказу та п. 3 технічні носії інформації, на які за допомогою технічних засобів (відео зйомки в нашому випадку) зафіксовано процесуальні дії, які є складовою протоколів процесуальних дій.

Тобто, на даному відео файлі зафіксовано процесуальну дію огляд місця події. Основним способом фіксації результатів огляду місця події є складання протоколу.

Докази визнаються такими, що одержані незаконним шляхом, коли їх збирання й закріплення відбулося з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Однак, стороною обвинувачення не долучено до матеріалів справи такого протоколу, а тому вищенаведений відеозапис суд визнає неналежним та недопустимим доказом.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, невизнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_6 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд розцінює, як намагання уникнути покарання за скоєне кримінальне правопорушення, оскільки його вина доведена сукупністю досліджених судом доказів.

Тож колегія суддів, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, а його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він вчинив умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині вбивство.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (форму вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків), яке, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий (а.с. 79, том №2), за місцем проживання характеризується негативно, вів аморальний спосіб сімейного життя, зловживав алкогольними напоями (а.с. 76, том №2), міцних соціальних з`язків не має, під наглядом у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.с. 83, 84, том №2).

Колегією суддів також враховано стан здоров`я обвинуваченого.

Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта №206/2016 від 29.06.2016 (комісійна амбулаторна судово-психіатрична експертиза), ОСОБА_6 психічними розладами не страждав в минулому. До психіатрів за медичною допомогою не звертався. На обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінетах не числиться. ЧМТ, судомні напади, сноходіння, сноговоріння в анамнезі відсутні. При огляді СПЕ виявляє ознаки упередженої поведінки, з приводу чого потребує обстеження в умовах стаціонарної судово-психіатричної експертизи (а.с. 69-71, том №2).

У висновку судово-психіатричного експерта №130 від 07.09.2016 (комісійна стаціонарна судово-психіатрична експертиза), зазначено: « ОСОБА_6 у період інкримінованих йому дій хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В даний час ОСОБА_6 виявляє ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у виді дисоціативного розладу, псевдодементного синдрому. За психічним станом в даний час він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними» (а.с. 73-75, том №2).

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26.12.2016 було застосовано примусові заходи медичного характеру (а.с. 89-92, том№2), які ухвалою цього ж суду від 28.12.2017, припинено (а.с. 230-231, том №1).

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру №1275 від 24.11.2017, на той час у ОСОБА_6 ознак дисоціативного розладу, псевдодементного синдрому не виявлено (а.с. 232-235, том №1).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №42/2018 від 14.02.2018, під експертний ОСОБА_6 у період інкримінованих йому дій хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час проведення слідчих дій ОСОБА_6 захворів психічно та виявляв ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у вигляді дисоціативного розладу, псевдодементного синдрому. За психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після проведеного лікування ОСОБА_6 ознак псевдодементного синдрому не виявляє. Здатний до цілеспрямованої поведінки, розуміння причинно-наслідкових зв`язків і ситуації, що склалася. На підставі вищевикладеного експерт приходить до висновку, що підекспертний ОСОБА_6 психічними розладами не страждає, здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 242-248, том №1).

Допитана у судовому засіданні судово-психіатричний експерт ОСОБА_27 , яка проводила вищевказану експертизу, вказала суду, що досліджувала психічний стан обвинуваченого саме на час проведення експертизи, а не на час проведення слідчих дій.

У зв`язку із даними показами експерта, колегія суддів відхиляє доводи адвоката ОСОБА_7 про неналежність і недопустимість доказів, отриманих з моменту затримання ОСОБА_6 до його психічного виздоровлення.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , у відповідності до ст.66 КК України, немає.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , у відповідності до ст.67 КК України, колегія суддів визнає - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Так, Верховний Суд у своїй постанові у справі №643/20474/15-к від 11.02.2020 наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.

Також, відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові по справі №484/3291/16-к від 29.05.2018, перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не бере уваги посилання адвоката ОСОБА_7 на довідку №154 Рожнятівської ЦРЛ (а.с. 228, том 1) про те, що у ОСОБА_6 12.06.2016 о 08.20 год. проміле алкоголю в крові не виявлено, адже факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння підтверджується показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , які їх давали, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а підстав сумніватися в правдивості й достовірності цих показань у суду не має. Крім того, з моменту вчинення кримінального правопорушення 00.50 год. 12.06.2016 до проведення медичного огляду 08.20 год. 12.06.2016 пройшов певний проміжок часу.

На підставі наведеного, колегія суддів, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк, передбачений санкцією статті кримінального закону. Суд, вважає, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Обвинувачений ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню 12 червня 2016 року о 07.30 год. був затриманий в порядку ст.208 КПК України, а на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року стосовно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід - тримання під вартою (а.с. 30, 31-32, том №2).

30.09.2016 ОСОБА_6 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку (а.с. 30-31, том №3).

26.12.2016 Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області до ОСОБА_6 застосовано примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом (а.с. 89-92, том №2).

28.12.2017 ухвалою цього ж суду припинено застосовування відносно ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру (а.с. 230-231, том №1).

04.01.2018 слідчим суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 236-238, том №1), який неодноразово продовжувався судами та діє станом на даний час.

26 листопада 2015 року було прийнято Закон України № 838-VIII, яким змінено ч. 5 ст. 72 КК України і визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

21 червня 2017 року набрав чинності Закон № 2046-VІІІ, яким знову змінено ч.5 ст.72 КК України. Цю норму викладено в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Згідно п. п. 103, 106, 107 постанови Великої Палати Верховного Суду України від 29.08.2018 року, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону №838-VIII). Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону №2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив інкримінований йому злочин в період дії ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року), колегія суддів вважає, що в строк відбуття покарання ОСОБА_6 необхідно зарахувати строк його попереднього ув`язнення, а саме з дати затримання 12 червня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Щодо цивільного позову, заявленого позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ОСОБА_8 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про відшкодування збитків, заподіяних вбивством сина (а.с. 62, том №1). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що після нанесення смертельного поранення ОСОБА_10 , він з 12.06.2016 по 21.06.2016 знаходився на стаціонарному лікуванні у ВАІТ Рожнятівської ЦРЛ, і позивач змушена була понести витрати на медикаменти у сумі 19 474,45 грн., що підтверджується довідкою лікаря.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у реанімаційному відділенні Івано-Франківської ОКЛ ОСОБА_10 помер, а тому в силу вимог ст. 1201 ЦПК України, ОСОБА_6 , на думку позивача, повинен відшкодувати їй витрати на лікування, поховання та на спорудження надгробного пам`ятника на могилі сина, що в сумі становлять 101 201,43 грн.

Також, у зв`язку із смертю сина, ОСОБА_8 була спричинена моральна шкода, так як вона тепер відчуває постійний біль, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт. Позивач стверджує, що в неї часто проявляються емоційні спалахи, виникає дратівливість, збудливість, а тому внаслідок смерті сина, страждає не лише вона, а й її близькі люди. Виходячи із характеру скоєного злочину, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей, моральну шкоду ОСОБА_8 оцінила у розмірі 1 000 000 грн.

Крім того, витрати до розгляду справи по суті на правничу допомогу адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_28 склали 6 000 грн., тобто по 3 000 грн. на кожного. Правова допомога полягала у консультуванні потерпілої на досудовому слідстві, участі у процесуальних слідчих діях, підготовці та складанні позовної заяви, участь у судових засіданнях з розгляду клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 . Також, витрати на правничу допомогу адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_28 за їх прогнозовану участь у судових засіданнях склали 6 000 грн., тобто по 3 000 грн. на кожного.

На підставі наведеного, ОСОБА_8 просить суд стягнути із обвинуваченого ОСОБА_6 відшкодування заподіяної шкоди: 19 474,45 грн. витрат на лікування, 81 726,98 грн. витрат на поховання, 12 000 грн. витрат на правничу допомогу та 1 000 000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно вимог ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодовувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Стаття 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Потерпілою ОСОБА_8 було здійснено витрати у зв`язку із лікуванням та похованням сина ОСОБА_10 , що підтверджується товарними чеками та договором підряду №292 від 20.09.2016 (а.с. 65-69, том №1), тому цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 в частині компенсації завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди слід задовольнити, стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 грошову суму в розмірі 19 474,45 грн. витрат на лікування та 81 726,98 грн. витрат на поховання.

Статтею 23 ЦК встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 статті 23 ЦК передбачена можливість відшкодування моральної шкоди грішми. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, звернути увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Згідно п. 3 даної Постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до пп. 3 п. 10 вказаної Постанови, при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

ЄСПЛ у рішенні від 12.07.2007 у справі «Stankov v. Bulgaria» зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом, поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує кропіткого дослідження в кожному окремому випадку.

Враховуючи вказані обставини в своїй сукупності, характер кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що протиправні дії ОСОБА_6 знаходяться в причинному зв`язку з негативними наслідками, які настали для потерпілої ОСОБА_8 , а тому суд знаходить обґрунтованим часткового задоволення позовної заяви потерпілої в частині розміру компенсації моральної шкоди, заявленої в цивільному позові на суму 500 000 грн.

Щодо вирішення питання по розміру процесуальних витрат понесених потерпілою (позивачем) на правову допомогу, то суд виходить із тих міркувань, що до таких витрат належать витрати на правову допомогу. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Згідно ст.ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно Цивільного процесуального кодексу України, закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу за умови дотримання вимог ст. 137 ЦПК України. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілою та адвокатами ОСОБА_9 і ОСОБА_28 23.06.2016 та 01.03.2018, відповідно, було укладено договір про надання останній правової допомоги ( а.с. 70, 29-30, том №1), та згідно угоди адвокати отримали за свої послуги гонорар, що стверджено документально (а.с.65, 71-72, том №1), що відповідає ст. 124 КПК України та ст. 137 ЦПК України. Наявність наданого стороною позивача доказу, який міститься у матеріалах справи, дає можливість суду визначити відповідність понесених стороною витрат наданій правовій допомозі.

З урахуванням вищевикладеного, складності кримінального провадження та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку про наявність підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 в частині стягнення на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

Питання щодо речових доказів слід вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про особу, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 14 років позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу залишити без змін обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня фактичного затримання 12 червня 2016 року, не включаючи при цьому період часу з 28 грудня 2017 року по 3 січня 2018 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з дати затримання - 12 червня 2016 року до 28 грудня 2017 року та з 4 січня 2018 року по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Речові докази:

оглянуті, паперовий конверт із рукописними написами, у якому знаходяться зрізи нігтьових пластин у окремих паперових згортках із написами «Ліва», «Права», паперовий конверт із рукописними написами, у якому знаходяться два марлевих тампони із нашаруванням помарок сірого кольору, які поміщено у окремі два паперових згортки, поліетиленовий пакет зав`язаний та прошитий ниткою білого кольору із біркою з рукописними написами, в середині якого присутній одяг, а саме: футболка бавовняна білого кольору у смуги сірого кольору, штани типу джинс синього кольору, куртка синтетична блідо-сірого кольору із вставками чорного кольору із білим та ремінь із матеріалу типу шкіра, поліетиленовий пакет чорного кольору кінці якого обв`язані ниткою, із біркою з рукописними написами в середині якого присутній одяг, а саме куртка синтетична темно- і світло-коричневого кольорів,джемпер синтетично-трикотажний сірого кольору, штани із джинсової тканини темно-синього кольору знищити;

СД-Р диск із рукописним написом «відео ОМП», який поміщено у паперовий конверт білого кольору, СД-Р диск із рукописним написом «відео», який поміщено у паперовий конверт білого кольору залишити зберігати при матеріалах судової справи №350/394/18.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування збитків, заподіяних вбивством сина задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 19 474,45 грн. витрат на лікування, 81 726,98 грн. витрат на поховання, 12 000 грн. витрат на правову допомогу та 500 000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти частини позову відмовити.

Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий

Судді