Справа № 708/1106/20
Номер провадження № 1-кп/708/106/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Чигирин

Чигиринський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чигирині кримінальне провадження за обвинуваченням:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Топилівка Чигиринського району Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня - спеціальна, не одруженого, тимчасово не працюючого, інвалідом, учасником бойових дій не являється, маючого на утриманні малолітнього сина 2016 року народження, раніше не судимого, -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Підсудний (обвинувачений) ОСОБА_4 вчинив умисне кримінальне правопорушення (злочин) за наступних обставин.
ОСОБА_4 в період часу з лютого місяця 2019 року, маючи умисел на заподіяння психологічних страждань на ґрунті неприязних відносин, перебуваючи на превентивних обліках Національної поліції за категорією «сімейний насильник» за заподіяння психологічних страждань своїй колишній співмешканці ОСОБА_5 , з якою ОСОБА_4 , на даний час з лютого місяця 2019 року спільно не проживає, має спільну дитину та не веде з нею спільне господарство, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння по місцю її проживання за адресою: АДРЕСА_2 , систематично вчиняв відносно ОСОБА_5 психологічне насильство, яке виражалось у висловлюванні нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_5 , погрозами їй фізичною розправою, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.
Так, 24.02.2020 ОСОБА_4 , перебуваючи на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_5 насильство в сім`ї, а саме висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим завдав останній психологічних страждань.
Також, ОСОБА_4 08.04.2020, перебуваючи на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно колишньої співмешканки ОСОБА_5 насильство в сім`ї, а саме висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим завдав останній психологічних страждань.
Крім цього, 11.07.2020, 22.08.2020, 24.08.2020, перебуваючи на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_5 насильство в сім`ї, в присутності малолітнього сина ОСОБА_6 , а саме висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, стукав у вікна, внаслідок чого завдав останній психологічних страждань.
Внаслідок вчинення вказаних систематичних дій ОСОБА_4 його колишній співмешканці ОСОБА_5 завдавалися психологічні страждання та погіршення якості життя потерпілої, так як потерпіла побоювалась за власне життя.
В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, від дачі показів відмовився на підставі статті 63 Конституції України.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Зазначив про те, що на даний час він зробив для себе відповідні висновки та змінив форму спілкування з потерпілою ОСОБА_5 , правопорушення більше не вчиняв.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу. Суд, у відповідності до положень Кримінального кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 126-1 КК України, а саме - домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства відносно особи, з якою винний перебував в близьких відносинах, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом визначення обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає щире каяття у вчиненому злочині, що підтверджено в ході судового розгляду матеріалами кримінального провадження, зокрема заявою потерпілої, відповідно до якої остання до обвинуваченого претензій будь-якого характеру не має.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 на спецобліках не перебуває, раніше не судимий, не є інвалідом, тимчасово не працює, має на утриманні малолітню дитину, зазначив, що став на шлях виправлення, спосіб життя, досудову доповідь Центру пробації та позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання.

Також, суд враховує позицію потерпілої, яка при прийнятті рішення поклалась на розсуд суду.

Крім того, суд враховує ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особливості й обставини його вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 126-1 КК України у виді громадських робіт, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи викладене суд вважає призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді громадських робіт пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст.368-374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Чигиринський районний суд Черкаської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1