Єдиний унікальний номер 242/677/20
Номер провадження 11-кп/804/1059/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження: 11-кп/804/1059 /20 Доповідач: Савкова С.В.
Єдиний унікальний номер: 242/677/20 Головуючий у 1-ій інстанції: Черков В.Г.

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті в складі:

Головуючого судді Савкової С.В.,

суддів Смірнової В.В.,

Залізняк Р.М.,

секретаря судового засідання Ямчук О.М.,

прокурора Фролова Ф.В.,

потерпілого ОСОБА_1 ,

представника потерпілого Старика А.О.,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_2 ,

захисника Герасимця М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 0000051 від 12.01.2019 року стосовно ОСОБА_2 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України, за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_1 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 18 червня 2020 року, в якому ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30 червня 2020 року виправлено описку, в якій ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року виправлено описку, яким:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Селидове Донецької області, громадянина України, який є військовослужбовцем за контрактом військової частини А2772, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік та покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.

Частково задоволено цивільний позов: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 894 (чотирнадцять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн. 90 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 (тридцять тисяч) грн.-,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду встановлено, що 12 січня 2019 року о 02 годині 30 хвилин ОСОБА_1 перебував біля магазину «Лікер» за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Карла Маркса, 33-а, де в цей же час знаходилися раніше йому знайомі ОСОБА_2 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження. В цей час між особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та ОСОБА_1 з невстановлених причин виник словесний конфлікт, під час якого останній для уникнення конфлікту відійшов поза припарковані біля магазину «Лікер» автомобілі. Але особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи на зупинці громадського транспорту біля магазину «Лікер» за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Карла Маркса, 33-а, в результаті словесного конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, підійшла до потерпілого ОСОБА_1 , схопила його за обидві ноги, від чого останній впав на землю обличчям вверх. Після цього особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, почала наносити удари (не менше чотирьох) ногами та кулаком руки в область голови та обличчя, верхню частину щелепи ОСОБА_1 , який під час нанесення ударів перевернувся обличчям вниз до землі.

Під час побиття ОСОБА_1 особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, покликала ОСОБА_2 та останній підбіг на зупинку громадського транспорту біля магазину «Лікер» за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Карла Маркса, 33-а, та одразу маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, почав умисно наносити потерпілому ОСОБА_1 удари (не менше трьох) ногами в голову, плече; удари рукою в область обличчя (три чотири) удари), а саме: в нижню частину щелепи, ніс, чоло. В подальшому бійку зупинив свідок.

В результаті протиправних дій ОСОБА_2 потерпілому ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження: забій м`яких тканей обличчя з гематомами та саднами, забійна рана верхньої губи справа, травматичний підвивих 31, 11, 12 зубів, що супроводжувалися струсом головного мозку, а також перелом кісток носа, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я; перелом суглобного відростку нижньої щелепи зліва, перелом латеральної стінки лівої верхньощелепної пазухи, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; травматичні відлами коронок 13, 31, 41, 42, 43 зубів, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що викликали стійку втрату працездатності менш ніж на третину (від 10% до 33%).

Із зазначеним рішенням не погодились прокурор та потерпілий ОСОБА_1 , які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_2 скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд при призначенні покарання, застосовуючи правила ст. 75 КК України, врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та сприяння у розкритті злочину. Однак наявність зазначених обставин не свідчить, на думку прокурора, про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства. Судом формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для призначення законного та справедливого покарання, яке б відповідало вимогам ст. 65 КК України.

На переконання сторони обвинувачення, застосовуючи ст. 75 КК України, суд першої інстанції належним чином не врахував такі обставини злочину, як кількість та спрямованість ударів, які обвинувачений наніс потерпілому з невстановлених причин, а саме нанесення ударів в область голови та обличчя потерплого. Не взято до уваги у повному обсязі той факт, що потерпілий поніс матеріальні витрати, а також переніс фізичні та душевні страждання.

На думку прокурора, наведені в мотивувальній частині вироку правові підстави звільнення від відбування покарання ОСОБА_2 не є такими, які б доводили можливість застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбуття покарання з випробуванням.

Прокурор звертає увагу, що обвинувачений раніше судимий за злочин проти життя та здоров`я особи, при цьому за попереднім вироком ОСОБА_2 призначено реальне покарання, не пов`язане з позбавленням волі, однак останній вчинив новий злочин, що свідчить про небажання ОСОБА_2 ставати на шлях виправлення. На думку прокурора, суд вказані обставини не проаналізував та не взяв до уваги обставину, що обтяжує покарання у виді рецидиву злочину. Вказані обставини свідчать про те, що виправлення обвинуваченого неможливе без призначення реальної міри покарання.

Таким чином, апелянт вважає, що суд достатньо не мотивував своє рішення про можливість застосування до ОСОБА_2 правил ст. 75 КК України, тому вирок необхідно скасувати у частині призначеного покарання, ухвалити новий, яким призначити покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 1 року позбавлення волі, яке необхідно ОСОБА_2 відбувати реально.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_2 скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити в цій частині новий вирок, яким обвинуваченому призначити за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Крім того, потерпілий просить у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпілий наводить доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги прокурора.

Також зазначає, що між обвинуваченим та потерпілим раніше виникали конфліктні ситуації. Потерпілий стверджує, що в 2016 році ОСОБА_2 наніс потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості, однак кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 було закрито у зв`язку з примиренням сторін.

Крім того, потерпілий вказує, що суд, визначивши розмір заподіяної матеріальної шкоди, належним чином не врахував, що моральна шкода полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, які позначилися негативними наслідками у житті потерпілого, викликали негативні переживання та спогади, потребу в униканні аналогічних обставин, насторогу, тривоги, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксуванні уваги на проблемі одужання та правової реабілітації. Моральна шкода також полягає у переживанні фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасової відірваності від активного соціального життя, зниження настрою, порушення сну, емоційній напрузі, почутті образи, обурення, приниженій гідності.

Потерпілий зазначає, що в період лікування потребував зовнішньої допомоги з боку батьків, з приводу чого почував себе як джерело клопоту та обмежень для близьких.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які і дотепер вимагають компенсаторних можливостей для їх подолання.

Також потерпілий звертає увагу, що на теперішній час продовжуються його проблеми зі здоров`ям у вигляді періодичних болів, обмеження фізичної активності.

Крім того, потерпілий вказує, що ним надано до суду додатковий доказ на підтвердження моральних страждань, а саме: лікарем психіатром ОСОБА_1 діагностовано астено-депресивний синдром внаслідок ЧМТ від 12.01.2019 року.

Все це, на переконання потерпілого, свідчить про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі, яке слід відбувати реально, а також стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 всієї суми, заявленої у позові на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її; апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 підтримав частково;

- потерпілий ОСОБА_1 та його представник Старик А.О. підтримали доводи апеляційної скарги потерпілого, просили задовольнити її у повному обсязі; апеляційну скаргу прокурора підтримали частково;

- обвинувачений ОСОБА_2 та його захисник Герасимець М.В. заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілого та прокурора, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ніким не оскаржена, тому в порядку ст. 404 КПК України в цій частині висновки суду в апеляційному порядку не перевіряються.

Обговорюючи доводи апеляції прокурора та потерпілого щодо м`якості призначеного ОСОБА_2 покарання, колегія суддів вважає їх слушними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.

Також, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне ї достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Пунктом п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст.12 КК України), а також з його конкретних обставин та наслідків, що настали.

Також, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо однакового і правильного застосування положень статті 75 КК України, які містяться в абз. 2 п.9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Застосовуючи до ОСОБА_2 правила ст. 75 КК України, суд врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, а саме скоєння злочину середньої тяжкості, конкретні обставини провадження, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується задовільно, з 2017 року приймає безпосередню участь у бойових діях в зоні АТО/ООС та має з цього приводу нагороди. Взято до уваги обставини, які пом`якшують ОСОБА_2 покарання, а саме щире каяття та сприяння у розкритті злочину.

Наведені обставини, на переконання суду першої інстанції, свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками та вважає, що обране ОСОБА_2 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є м`яким, оскільки воно не відповідає вимогам закону.

Закон, а саме ст. 75 КК України, передбачає можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, суд не в достатній мірі врахував обставини та спосіб вчиненого кримінального правопорушення, а саме той факт, що потерпілий намагався уникнути конфлікту і на момент, коли обвинувачений підійшов до потерпілого, останній вже лежав на землі у зв`язку з отриманими тілесними пошкодженнями, однак вказане не зупинило ОСОБА_2 і він почав наносити удари ОСОБА_1 по голові та обличчю, тобто життєво важливий орган.

Крім того, звільняючи ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

На думку колегії суддів, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та сприяння у розкритті злочину, в даному випадку не є тими обставинами, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Необхідно також взяти до уваги і думку потерпілого, який наполягає саме на покаранні у виді позбавлення волі, яке ОСОБА_2 слід відбувати реально.

Будь-яких виключних обставин справи, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_2 без відбування покарання, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, з урахуванням викладеного та ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування положень ст.ст.75,76 КК України, а тому доводи прокурора та потерпілого про призначення засудженому несправедливого покарання внаслідок його м`якості є обґрунтованими, у зв`язку з чим вирок міського суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині свого вироку.

Призначаючи покарання, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 , відповідно до ст. 12 КК України (в ред. 22.11.2018 року) вчинив злочин невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується посередньо, за місцем служби характеризується як особа, що відповідає займаній посаді, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, приймає безпосередню участь в антитерористичній операції/ООС з січня 2017 року і по теперішній час, має нагороди за службу. Колегія суддів також враховує той факт, що ОСОБА_2 вчинив злочин проти громадянина, який є представником мирного населення, при цьому сам є військовослужбовцем, тобто за своїм статусом має захищати та обороняти населення від небезпеки, бути взірцем для наслідування.

Колегія суддів враховує також обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на відсутність обставини, що обтяжує покарання, на яку послався суд першої інстанції - рецидиву злочину, з огляду на таке.

Так, відповідно до інформації, наданої Селидівським міським відділом філії ДУ «Центр пробації» в Донецькій області, ОСОБА_2 відбув покарання у виді виправних робіт, що призначено вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11.01.2017 року за ч. 2 ст. 125 КК України, 9 січня 2018 року.

1.07.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року, яким внесено зміни до ряду статей КК України, в тому числі до ст.ст. 12,89 КК України.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.12 КК кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Хоча стаття 125 ч.2 КК України не піддалася змінам, колегія суддів на підставі ст.5 КК України щодо зворотної дії закону, який поліпшує становище особи, враховує зміни щодо класифікації кримінальних правопорушень, так як ці зміни тягнуть поліпшення становище ОСОБА_3 , зокрема, щодо застосування ст. 89 КК України.

Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.89 КК України, редакція якого не змінилась внаслідок введення в дію Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до основного покарання у виді виправних робіт, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину, що свідчить про погашення судимості ОСОБА_4 за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11.01.2017 року.

Але колегія суддів в даному випадку вважає за необхідне застосувати положення п.2-1 ч.1 ст. 89 КК України в ред. Закону України від 22.11.2018 року, відповідно до якого такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання, як норми закону, що поліпшує становище обвинуваченого.

Як вбачається, ОСОБА_2 вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11.01.2017 року засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до ст. 12 КК України (в ред. 22.11.2018 року), кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, відноситься до кримінального проступку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на теперішній час ОСОБА_2 на підставі п.2-1 ч.1 ст. 89 КК України є особою, що не має судимості, а відтак і рецидиву.

На підставі положень ч.2 ст.404 КПК України колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляцій та виключити з вироку суду першої інстанції посилання на судимість ОСОБА_2 за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11.01.2017 року, а також обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину. Разом з тим, хоча судимість ОСОБА_2 є погашеною, колегія суддів при призначенні покарання враховує як обставини, що характеризують обвинуваченого, минулі факти притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушень саме проти здоров`я особи.

Що стосується апеляційної скарги потерпілого в частині вирішення цивільного позову, то суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Згідно ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на зазначені норми права, враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що стягнута з обвинуваченого на користь потерпілого судом першої інстанції сума моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. не відповідає тому рівню страждань, що переніс потерпілий ОСОБА_1 саме у зв`язку з неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_2 . На думку колегії суддів, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував, що потерпілий переніс душевні страждання, пов`язані з травмами, в тому числі травмою життєво-важливого органу - голови. У повному обсязі суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що потерпілий неодноразово звертався за допомогою до лікаря психіатра і останній поставив діагноз ОСОБА_1 - астено-депресивний синдром внаслідок ЧМТ від 12.01.2019 року (а.с. 70,71,72).

Суд вважає, що факт великого душевного болю, перенесеного ОСОБА_2 , є беззаперечним і вказані обставини дійсно призвели до погіршення емоціонального стану, морального здоров`я потерпілого. Постійна тривога, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими людьми, необхідність тривалий час, більше ніж місяць, а саме з 12.01.2019 р. по 27.02.2019 р. (а.с. 25) перебувати у лікарні, свідчить про обґрунтованість позовних вимог потерпілого.

На думку колегії суддів, справедливим слід визначити розмір моральної шкоди, виходячи з того, що цінність здоров`я та життя людини не можна визначити в грошах, тому будь-яка сума на відшкодування моральної шкоди реально не компенсує моральні страждання.

Апеляційний суд бере до уваги і характер та тяжкість скоєного правопорушення, глибину моральних страждань потерпілого, вимоги розумності та справедливості, матеріальне становище сторін, і вважає за необхідне позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити в повному об`ємі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок Селидівського міського суду Донецької області від 18 червня 2020 року, в якому ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30 червня 2020 року виправлено описку, в якій ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року виправлено описку стосовно ОСОБА_2 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді 1 (одного ) року 6 (шести ) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.2 ст. 404 КПК України вирок Селидівського міського суду Донецької області від 18 червня 2020 року, в якому ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30 червня 2020 року виправлено описку, в якій ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року виправлено описку стосовно ОСОБА_2 змінити:

- в частині вирішення цивільного позову: -стягнути з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень;

- виключити з вступної частини вироку посилання на судимість за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11.01.2017 року за ч. 2 ст. 125 КК України до виправних робіт строком 1 рік з відрахуванням 10% суми заробітку в дохід держави.

- виключити з мотивувальної частини посилання на обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_2 для виконання вироку.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду вступає в законну силу негайно та може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: