Справа № 631/681/20
Провадження № 1-кп/631/105/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

потерпілої ОСОБА_3

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 вересня 2019 року під № 0000367, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця села Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, розлученого,

який має на утриманні неповнолітню дитину сина
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого,

який зареєстрований та проживає за адресом:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, -

в с т а н о в и в:

30 серпня 2019 року приблизно о 19 години 00 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку вулиці Свободи по проїжджій частині вулиці Григорія Сковороди в селищі міського типу Нова Водолага Харківської області, поблизу домоволодіння № 3, розташованого на ній, виїхав на узбіччя, проявив неуважність та грубо порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Отже, ОСОБА_4 , не переконавшись у безпеці маневру та подачі попереджувальних сигналів іншими учасниками руху, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, здійснив виїзд праворуч по ходу свого руху на узбіччя та наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка знаходилась на узбіччі вказаної дороги неподалік домоволодіння АДРЕСА_2 , спричинивши останній: травму лівого колінного суглобу у вигляді закритого імпресійного перелому зовнішнього виростку лівої великогомілкової кістки, розрив медіального меніску та пошкодження колатеральної зв`язки, що відповідно до висновків судово-медичної експертизи відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я згідно з пунктами 2.2.1. «в», 2.2.2. та 4.11 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995 року. Такі дії ОСОБА_4 за висновком судової автотехнічної експертизи не відповідають вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, так як він мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання вимог зазначеного пункту задля чого у нього як у водія транспортного засобу не було будь-яких перешкод технічного характеру.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно 30.08.2019 року після вживання алкоголю близько 19-ої години керував автомобілем марки «ВАЗ 2106», номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності його батькові, а він зазначений у технічному паспорті на автомобіль як особа, яка має право ним керувати. Під час руху із дозволеним швидкісним режимом по вулиці Григорія Сковороди в напрямку вулиці Свободи селища міського типу Нова Водолага він не впорався з керуванням, з`їхав з дороги поблизу домоволодіння АДРЕСА_2 , та зачепив потерпілу ОСОБА_3 , яка перед хвірткою проводила вуличні роботи, заливаючи доріжку бетоном. Від удару та впала на коліно й отримала тілесні ушкодження, перелік яких він дізнався з матеріалів справи. Зазначив, що кількість та тяжкість отриманих потерпілою тілесних ушкоджень не оскаржує, дуже шкодує про те, що сталось, однак час неможна повернути назад. Вказав, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся, заподіяну шкоду ще не відшкодував, однак має намір це робити.

У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним його фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд за згодою учасників судового провадження, а також визнавши покази обвинуваченого послідовними, логічними, а також такими, що не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції у цьому, ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, потерпілої, висновками судово-медичної та судової автотехнічної експертиз, медичною документацією щодо стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого, а також документами, що характеризують особу ОСОБА_4 .

Так, потерпіла ОСОБА_3 у судовому засіданні показала, що 30.08.2019 року десь о 18 - 19 годині з сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , цементувала доріжку попереду домоволодіння, розташованого за адресом: АДРЕСА_2 . Під час рівняння покрову бетону, стоячи спиною до забору, почула, що огорожу, яку вони зробили для цементу, збиває машина. Від швидкості подій, вона не встигла відскочити, й була у сидячому положенні, коли обвинувачений її збив машиною. Під час намагання сина поспілкуватись із ОСОБА_4 з`ясувалось, що той п`яний. Син розгубився, побіг до сусідів звати на допомогу, так як впавши на коліно, вона сама не мала змогла встати, хоча й намагалась це зробити. Сусіди, які прийшли їй по допомогу, викликали поліцію та швидку, допомогли їй вилізти з-під вишні. Від отриманих ушкоджень в неї розпухле коліно, стало синього кольору, підвищився тиск. Через два дня після дорожньо-транспортної пригоди, тобто на вихідних, вони зробили МРТ, яке показало і перелом, і розрив, і пошкодження меніска. В обвинувальному акті пошкодження співпадають з тими, що були встановлені медиками. За наслідками утриманих тілесних ушкоджень майже п`ять місяців вона перебувала на лікування, вартість якого обвинувачений їй не відшкодовував, хоча звертався задля вирішення цього питання.

Таким чином, потерпіла, безпосередньо допитана у судовому засіданні, надала логічні, послідовні та такі, що узгоджуються між собою та ґрунтуються на фактичних обставинах справи й матеріалах кримінального провадження показання, в тому числі щодо події кримінального правопорушення, а саме: часу, місця, способу вчинення та мотивів. Доказів їх недостовірності не надано, а тому суд вважає за можливе покласти їх в основу судового рішення, що ухвалюється.

Відповідно до довідки, наданої лікарем КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ РАЙОННОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 30.08.2019 року о 20 годині 45 хвилин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , доставлений у лікарню працівником поліції, у стані алкогольного сп`яніння (а. с. 80).

З висновку експерта № 12-14/11-ОКБ/2020 вбачається, що лікар-судово-медичний експерт кабінету судово-медичної експертизи КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи на базі КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА ХОР «ОКЛ» ОСОБА_8 , попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, у період часу з 22 лютого по 18 березня 2020 року в приміщенні кабінету судово-медичної експертизи ХОБСМЕ на базі КНП ХОР «ОКЛ» провів судово-медичну експертизу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та встановив, що за даними наданої медичної документації у неї мала місце травма лівого колінного суглобу у вигляді закритого імпресійного перелому зовнішнього виростку лівої великогомілкової кістки, розриву медіального меніску та пошкодження колатеральної зв`язки,- яка могла утворитись в час, вказаний в постанові про призначення експертизи, від ударної дії тупого твердого предмету, чи від удару о такий, індивідуальні властивості котрого не відобразились в ушкодженнях, та відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я (згідно з пунктами 2.2.1. «в», 2.2.2. та 4.11 Правил судового медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995 року). Вказана травма лівого колінного суглобу у своєму перебігу ускладнилась розвитком сіновіту, порушенням функції опори та акту ходи, з вираженим больовим синдромом, що потребувало проведення оперативного втручання в умовах стаціонару (артроскопія правого колінного суглоба), та має прямий причинний зв`язок між отриманими ушкодженнями і наслідками, що настали. Відповідно до пункту 2.1.3. Правил судового медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, встановлені у ОСОБА_3 тілесні ушкодження не є небезпечними для життя (а. с. 96 98).

Отже, за допомогою спеціальних медичних знань доведено факт заподіяння потерпілій ОСОБА_3 внаслідок неправомірних дій обвинуваченого тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які не є небезпечними для життя.

Відповідно до висновку експерта № 7/1078СЕ-20 від 21.07.2020 року старший судовий експерт відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Харківського Науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру Міністерства Внутрішніх Справ України ОСОБА_9 , попереджений під особистий короткий розпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, провів експертне дослідження, за результатами якого встановив, що у даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «ВАЗ 21063» ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху та у його діях вбачаються невідповідності приписам цього пункту, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. Оцінка дій пішохода ОСОБА_3 не потребує застосування спеціальних знань і виконання розрахунків, а тому може бути дана судом самостійно відповідно до розділу 4 Правил дорожнього руху (а. с. 110 112).

Також, за допомогою спеціальних автотехнічних знань доведено наявність в діях водія автомобіля марки «ВАЗ 21063» ОСОБА_4 порушень вимог Правил дорожнього руху України, що знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням його суспільно-небезпечних наслідків.

Оцінюючи ці висновки експертів з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у їх сукупності із іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірним, послідовними, мотивованим достатньо переконливо та такими, що не суперечать обставинам справи та іншим дослідженим у судовому засіданні доказам, а тому суд вважає їх належними та достовірними й покладає в основу судового рішення, що ухвалюється.

Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх в ході судового розгляду справи у повному обсязі, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи доведеними.

Таким чином, вказаними висновками судових експертиз, показаннями потерпілої та іншими наведеними вище письмовими доказами підтверджується факт керування обвинуваченим ОСОБА_4 технічно справним транспортним засобом, порушення ним під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди законодавчо встановлених правил безпеки дорожнього руху, що знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення потерпілій ОСОБА_3 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями), відповідальність за статтею 286 Кримінального кодексу України настає незалежно від місця, де були допущені порушення правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, правил водіння або експлуатації машини (на магістралі, шосе, вулиці, залізничному переїзді, полі, території підприємства, у дворі, тощо).

Також, згідно з приписом примітки до статті 286 Кримінального кодексу України під транспортними засобами в цій статті слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.

Окрім того, на підставі частин 2 і 3 статті 4 цього ж кодифікованого закону України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Як на час вчинення, так і на час розгляду справи в суді, диспозиція частини 1 статті 286 Кримінального кодексу України, що інкримінується ОСОБА_4 в провину, є однаковою.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку щодо доведеності вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 30.08.2019 року злочину проти безпеки руху транспорту, оскільки він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Також, суд застосовує й припис статті 58 Основного закону нашої держави, який роз`яснює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Крім того, відповідно до вказівки пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями), суд ще й при призначенні покарання враховує наслідки, які настали від дій ОСОБА_4 , характер та мотиви допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень, поведінку після вчинення злочину, відсутність вини інших причетних до цього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, осіб/працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх тощо), зокрема, потерпілої ОСОБА_3 як пішохода.

Зі змісту частин 1 - 4 статті 5 Кримінального кодексу України, вбачається, що:

1) закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість;

2) закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі;

3) закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи;

4) якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 , тобто 30.08.2019 року, частина 1 статті 286 Кримінального кодексу України перебувала в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 24.09.2008 року № 586-VІ (зі змінами та доповненнями) та передбачала таке: «порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, карається штрафом до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Натомість ця ж норма кримінального закону на час розгляду справи судом перебуває в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року № 2617-VІІІ (зі змінами та доповненнями), що набрав чинності з 01.07.2020 року, та передбачає таке: «порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

З огляду на вище наведене, ураховуючи приписи статті 58 Конституції України, а також положення статей 4 і 5 Кримінального кодексу України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, вчиненого 30.08.2019 року ОСОБА_4 , визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, суд виходить з класифікації злочинів, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим вчинено злочин невеликої тяжкості.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння не судимий (а. с. 120 зворот), офіційно не працевлаштований, розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с 135), на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ РАЙОННОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ не перебуває (а. с. 115 - 117), має постійне місце реєстрації (а. с. 114 зворот), данні, що характеризують ОСОБА_4 , стороною обвинувачення не надані, проходив строкову військову службу в Збройних силах з 26.05.1991 року по 09.06.1992 року (а. с. 118), у вчиненому щиро розкаявся.

З досудової доповіді, складеної представником персоналу органу пробації Нововодолазького районного відділу філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області заступником начальника ОСОБА_10 , вбачається, що орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб). На їх думку виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на правопорушника обов`язків, передбачених пунктами 1 і 2 частини 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а також виконання заходів, передбачених пробаційними програмами (а. с. 43 45).

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , щире каяття.

В силу пункту 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України суд визнає обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також судом при призначенні покарання повинні враховуватись і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Беручи до уваги викладене, ураховуючи санкцію кримінального правопорушення, що інкримінується ОСОБА_4 в провину, а також те, що він не є особою, перелік яких наведений у частині 3 статті 61 Кримінального кодексу України, суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції засудженого від суспільства шляхом тримання в кримінально-виконавчих установах відкритого типу в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці, тобто без відбування покарання, а тому йому необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 286 Кримінального кодексу України (в редакції закону, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), у виді обмеження волі, застосувавши до нього приписи статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Натомість, санкція частини 1 статті 286 Кримінального кодексу України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), окрім основного покарання у виді штрафу до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, передбачає й додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Зміст статті 77 цього кримінального кодифікованого закону України мовить про те, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Проте й пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями) зобов`язує суд у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і 287 Кримінального кодексу України обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Також, абзац 3 цього ж пункту нагадує, що позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Отже, обговорюючи питання щодо доцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, суд, перш за все, бере до відома припис частини 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України, яким обумовлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Окрім того, положення частин 1 і 2 статті 22 кримінального процесуального кодифікованого закону України визначають, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Також, зміст частин 1 та 3 статті 26 цього ж нормативно-правового акту мовить про те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом

Отже, ураховуючи, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження факту наявності у обвинуваченого ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами, або що його цього права позбавлено в адміністративному порядку за вчинення адміністративного правопорушення, а також щодо його ступеня сп`яніння, який повинен перевищує 0,2 проміле алкоголю в крові, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинуваченням не доведено у процесуальний спосіб можливість застосування до нього цього додаткового покарання, а тому позбавлення ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами на певний строк у цьому випадку не буде відповідати вимогам кримінального та кримінального процесуального кодифікованих законів України.

На думку суду саме те покарання, до якого у своїх міркуваннях він дійшов, відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Обговорюючи питання про призначення саме такого покарання, суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, звільнивши його від такого відбування з випробуванням на строк 1 рік, із застосуванням до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а також позицію потерпілої, яка не заперечувала проти цього, й керується принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, необережну форму вини обвинуваченого, факт вчинення кримінально-карного діяння ним вперше, однак у стані алкогольного сп`яніння, наявність постійного місця мешкання та реєстрації, відсутність офіційної роботи та заробітку, зміст висновку органу з питань пробації, не відшкодування ним завданих збитків за наявності намагання це зробити, а також щире каяття винного, а тому вважає, що саме така міра покарання сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Також, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі, та враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, фактичні обставини цієї справи й обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання, а також доходячи висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне і достатнє для його виправлення покласти на нього обов`язки, передбачені частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого висновку, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18),- щодо застосування до особи, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням всіх обов`язків, перелічених у пункту 2 частині 1 статті 76 Кримінального кодексу України, незважаючи на те, що на час ухвалення вироку винна особа ніде офіційно не працює й для можливості повідомити про зміну місця роботи (на що саме й наголошує зазначена норма матеріального права), вона спочатку повинна її отримати.

Ухвалюючи вирок ОСОБА_4 , суд не знаходить підстав для застосування положень статті 69 чи 69-1 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Цивільний позов в рамках цього кримінального провадження поданий не був, речових доказів не має.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження було проведене експертне дослідження саме такою установою, з ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути витрати на залучення експерта при проведенні судової автотехнічної експертизи в сумі 1961,40 гривень (а. с. 113).

В рамках цього кримінального провадження заходи забезпечення застосовані не були.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому кримінальне провадження перебувало на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 58, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 4, 5, 12, 50, 61, 65 - 68, 75 - 77, частиною 1 та приміткою статті 286 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями); постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями); постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18); а також статтями 31, 35 - 37, 84 86, 91, пунктом 5 частини 9 статті 100, статтями 118, 122, 124, 126, 131 132, 349, 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

з а с у д и в:

ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

На підставі частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 (один) рік 6 (шість) місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта при проведенні судової автотехнічної експертизи в сумі 1961,40 гривень (одна тисяча дев`ятсот шістдесят одна гривня 40 копійок).

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілій та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1