Справа №588/1007/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/457/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 588/1007/19 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 29 січня 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любеч, Любецького району, Чернігівської області та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 18 травня 1979 року Охтирським міським судом Сумської області за ст. 17, ч. 1 ст. 117 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

2) 27 грудня 1982 року Тростянецьким районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 142 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

3) 24 травня 1990 року Тростянецьким районним судом Сумської області за ст. 17, ч. 2 ст. 117 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

4) 19 квітня 1991 року Миколаївським обласним судом за ст. ст. 17, 42, 43, ч. 3 ст. 81, п. п. «а», «ж», «е» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років;

5) 18 січня 2007 року Тростянецьким районним судом Сумської області за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

6) 10 квітня 2015 року Тростянецьким районним судом Сумської області за ст. 69, ст. 395 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин;

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого - ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого зі ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 121 КК України і призначити покарання за цим законом;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, у зв?язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з 05 квітня 2019 року.

Задоволено цивільний позов прокурора та ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави 34591 грн 47 коп.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави 2512 грн 16 коп., в рахунок відшкодування процесуальних витрат.

Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_6 , до вступу вироку в законну силу, запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В обґрунтування поданих апеляційних скарг:

- захисник ОСОБА_7 зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні вину визнав частково, при цьому не заперечив нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , який є його родичом, і повідомив, що не мав умислу на позбавлення життя останнього, а тому з урахуванням правових позицій ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» та ПП ВСУ від 02 лютого 2003 року № 2 є всі підстави для кваліфікацій дій обвинуваченого, саме за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 121 КК України;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 не оскаржує вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 3 ст. 115 КК України, разом з тим вважає, що вирок суду підлягає скасування через безпідставне визнання судом першої інстанції недопустими доказів, зокрема, отриманих в результаті огляду місця події. З точки зору прокурора, суд першої інстанції не надав правильної оцінки як письмовій заяві ОСОБА_12 про дозвіл на проведення слідчих дій в його помешканні так і його показанням наданих в суді, коли свідок не повідомив про порушення його прав із за проведення таких слідчих дій працівниками поліції. Прокурор вважає, що оскільки свідок не оспорив законність наданого ним дозволу, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави сумніватися у законності слідчих дій проведених у будівлі свідка, на підставі письмового дозволу свідка ОСОБА_12 . Також, судом першої інстанції не було враховано, що під час огляду місця події було виявлено та вилучено як знаряддя вчинення злочину ніж та сліди злочину (кров).

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 05 квітня 2019 року, близько 16 год. 00 хв., будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, знаходячись в стані алкогольного сп?яніння на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , з метою умисного вбивства наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар ножем в область серця, однак з незалежних від його волі причин, смерть потерпілого не настала, оскільки ОСОБА_13 була надана медична допомога.

Вислухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої захисником апеляційної скарги, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України, слідчий, прокурору, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону, судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню дотримано.

Так, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КПК України правильно кваліфіковані, як вчинення закінченого замаху на умисне вбивство, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення умисного вбивства особою, яка раніше вчиняла вбивство.

Обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав частково і пояснив, що в той день вживав алкогольні напої з потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , і ОСОБА_14 (братом обвинуваченого), ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . За столом не було конфліктів. Оскільки наведені події погано пам`ятає (з його слів) внаслідок шокового стану та сп`яніння, не знає як сталось заподіяння удару ножем. Оскільки його брат ОСОБА_14 безпосередньо після заподіяння поранення потерпілому повідомив обвинуваченому, що це саме він вдарив ножем ОСОБА_10 , тому припускає, що це могло статись з огляду на нанесену йому потерпілим словесну образу. Цивільний позов прокурора визнав повністю.

Не зважаючи на позицію обвинуваченого, його винуватість підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 пояснив суду, що в день, за наведених обставин, з вказаними особами в обвинувальному акті, вони дійсно на вулиці в зазначеному домоволодінні вживали спиртні напої. Коли сиділи за столом, то поруч з ним (зліва від потерпілого) сидів лише обвинувачений. Раптово потерпілий відчув, що «запекло» в грудях, а оговтався він вже в реанімації в лікарні. Як було спричинено йому поранення пояснити не зміг. Хтось із присутніх в подальшому сказав йому, що ножем його вдарив саме ОСОБА_6 .

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , підтвердили в суді спільне вживання алкоголю в наведеному місці та в зазначений час разом з вказаними особами, пояснили, що в момент заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому вони спали, що також в своїх показах підтвердили і інші учасники події.

Свідок ОСОБА_16 показав суду, що дійсно за наведених обставин він разом з зазначеними особами у вказаному домоволодінні вживали спиртні напої. В певний момент, коли вони перебували на вулиці за столом лише з потерпілим ОСОБА_10 , обвинуваченим ОСОБА_6 , його братом ОСОБА_14 , а в безпосередній близькості від потерпілого перебував лише обвинувачений, свідок помітив взмах рукою ОСОБА_6 , після чого потерпілий схопився за груди. В цей же момент свідок помітив кров у потерпілого та побачив у обвинуваченого в руці ніж. В подальшому викликали швидку.

В ході слідчого експерименту з відеофіксацією, проведеного за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , який продемонстрував як саме ним наносився удар ножем потерпілому.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 52 від 23 травня 2019 року, проведеної як за отриманою під час тимчасового доступу медичною документацією потерпілого так і за наслідками вказаного слідчого експерименту, підтверджено характер, ступінь тяжкості, механізм заподіяння та локалізацію отриманих потерпілим при наведених в обвинуваченні обставинах тілесних ушкоджень, зокрема, підтверджено заподіяння ОСОБА_10 колото - різаної рани ножем та при механізмі продемонстрованому обвинуваченим при проведенні слідчого експерименту.

Оскільки вище наведені усні та письмові докази, досліджені судом першої інстанції, підтвердили, що саме ОСОБА_6 завдав в область життєво важливих органів потерпілого (в область серця) удар ножем, який має значні травмуючи властивості та здатен при незначних зусиллях спричинити смерть, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції що в даному випадку у обвинуваченого ОСОБА_6 був умисел саме на позбавлення потерпілого життя.

Зокрема, за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Отже визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження та вирок суду, колегія суддів приходить до висновку, що суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах кримінального провадження та зробивши висновки, за результатами дослідження таких доказів, вірно встановив, що характер ушкоджень, обставини (привід), локалізація удару, сила удару свідчить саме про навмисний та цілеспрямований удар в життєво важливі органи з метою умисного вбивства, особою, яка раніше вучинила умисне вбивство, і лише своєчасно надана медична допомога лікарів не призвела до летальних наслідків. Таки чином, вище наведе повністю спростовує доводи апеляційної скарги захисника з приводу необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 121 КК України,

Отже, з доводами апеляційної скарги захисника про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 на ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 121 КК України погодитися не можна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні закінченого замаху на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 , вчиненого особою, яка вчинила умисне вбивство, при цьому злочин не було закінчено з причин, що не залежали від волі ОСОБА_6 , оскільки потерпілому була надана своєчасна медична допомога, та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора з приводу безпідставного визнання судом першої інстанції не допустимими доказів, зокрема, отриманих в результаті огляду місця події, то вказані обставини судом апеляційної інстанції перевірені бути не можуть в силу прямої заборони закону.

Так, частиною 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а частиною 3 вище зазначеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Оскільки зміст доказів, які були визнані судом першої інстанції недопустимими вказують про можливе погіршення правового становища обвинуваченого, а тому їх повторне передослідження в апеляційній інстанції можливе виключно за наявності обґрунтованого клопотання про це, однак апеляційна скарга прокурора такого клопотання не містить.

Також, що стосується вимог апеляційної скарги прокурора про призначення нового розгляду в суді першої інстанції, то їх також обґрунтованими вважати не можна, оскільки підстав, передбачених ст. 415 КПК України апеляційна скарга прокурора не містить, як їх і не змогла вказати в судовому засіданні і прокурор, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений законної можливості призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що перевірити такі вимоги апеляційної скарги прокурора в даному випадку можливо лише у разі дослідження апеляційним судом відповідних доказів, і таке дослідження має здійснюватися безпосередньо, відповідно до правил судового розгляду, іншого способу дослідження доказів КПК України не передбачає.

Оскільки сторона захисту та прокурор під час апеляційного розгляду клопотань про дослідження доказів судом апеляційної інстанції не подавала, і таких клопотань не заявляли, тому суд апеляційної інстанції не вбачає законних підстав досліджувати докази під час апеляційного розгляду.

Така позиція колегії суддів апеляційного суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 19.03.2019 року (справа № 382/1058/15-к, провадження № 51-2599км18).

Таким чином, з огляду на те, що прокурор оскаржував вирок з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, не вказуючи при цьому в апеляційній скарзі про будь-яке конкретне істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (у тому числі із посиланням на частину першу статті 415, частину другу статті 412 КПК України), враховуючи можливість виходу суду апеляційної інстанції за межі апеляційної скарги лише у разі, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, враховуючи факт відсутності клопотання про дослідження доказів судом апеляційної інстанції, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості скасувавши вирок призначити новий судовий розгляд.

За таких обставин, враховуючи наведене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Що стосується призначеного покарання, то колегія суддів вважає його справедливим.

Так, відповідно до ст. 50 і 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04 квітня 2011 року у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК України, згідно яких, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов?язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З кримінального провадження убачається, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який тяжким злочином, предмет злочинного посягання, наслідки злочину, особу винного, позицію сина потерпілого.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на характеризуючи дані на обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання саме у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 і 69 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а будь - яких законних підстав для посилення цього покарання не встановлено.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного судом обґрунтовано не було застосовано положення ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування відсутні, а тому апеляційні вимоги необхідно залишити без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419, КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми м. Суми від 29 січня 2020 року відносно ОСОБА_6 , залишити - без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4