Провадження № 11-кп/824/147/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
законного представника особи щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 10 червня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 , за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, та кримінальне провадження щодо нього закрито,-
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно ухвали суду, слідчий СВ Голосіївського УП ГУ НП України в м.Києві, за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №1, звернувся до суду з клопотанням про застосування примусових заходів медичного характер щодо ОСОБА_9 , у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, посилаючись на те, що останній, 30.04.2018 року приблизно о 17 год. 00 хв. по пр-ту А.Глушкова, 69 в м. Києві підійшов впритул до ОСОБА_10 та умисно протиправно з корисливих мотивів різко дістав з передньої нагрудної кишені останнього мобільний телефон «Huavei» з характерними пошкодженнями екрану та задньої частини корпусу, ідентифікуючою ознакою IMEI НОМЕР_1 та сім-карткою мобільного оператора зв`язку ТОВ «Лайфсел», мобільний номер НОМЕР_2 . ОСОБА_10 з метою повернення викраденого майна почав чинити супротив ОСОБА_9 та вдарив його ногою в живіт, після чого останній з метою утримання викраденого майна та отримання можливості розпорядитися ним в подальшому дістав з лівої кишені свого піджака предмет, схожий на розкладний ніж, після чого почав хаотично розмахувати ним перед обличчям ОСОБА_10 , тим самим застосувавши погрозу застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, яку потерпілий сприйняв реально, у зв`язку з чим відійшов від ОСОБА_9 , який скориставшись можливістю з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на суму 3000 грн.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 348 ОСОБА_9 в період часу, до якого відноситься діяння, в скоєнні якого він на даний час підозрюється, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, ОСОБА_9 відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 КК України під час вчинення інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння перебував в стані неосудності і тому кримінальне провадження здійснюється в порядку, визначеному главою 39 КПК України.
Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 10 червня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, та кримінальне провадження щодо нього закрито.
Свою ухвалу суд першої інстанції обґрунтовує тим, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 187 КК України, тому у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру він відмовив, а кримінальне провадження закрив.
Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор в апеляційні скарзі просить ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 .
В обґрунтування прокурор вказує, що вина ОСОБА_9 підтверджується показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також письмовими доказами сторони обвинувачення.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги немотивовані, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника адвоката ОСОБА_7 та законного представника особи щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 , котрі просили рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 84 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції в повній мірі дотримався приписів вищевказаної статті.
Так, судом було встановлено, що згідно наданого суду протоколу огляду місця події від 30.04.2018 року з 17год. 30хв. по 18год. 05хв. вбачається, що під час огляду місцевості було виявлено громадянина ОСОБА_9 , який добровільно видав з кишені піджака мобільний телефон. Крім того, на відстані одного метра від ОСОБА_9 на асфальтованому покритті було виявлено та вилучено ніж. Також, в протоколів вказано, що під час проведення огляду місцевості були присутні лише двоє понятих та слідчий, який проводив огляд. Згідно протоколу затримання, ОСОБА_9 фактично був затриманий о 18год., під час особистого обшуку нічого не вилучалося.
Однак, допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 показали, що в складі групи швидкого реагування 30.04.2018 року працювали в Голосіївському районі м. Києва. Отримали орієнтування про розбійний напад із застосуванням ножа на громадянина, опис особи, одягу та те, що особа має гіпс на руці. По пр-ту Глушкова помітили схожого за описом чоловіка, якого приблизно о 17год. зупинили та провели поверхневу перевірку. Виявили в кишені штанів ніж, вилучили його та кинули на землю, в кишені піджака виявили телефон, дістали його, оглянули та поклали назад, після чого викликали СОГ. Група приїхала приблизно через 5 хв., за участю понятих вилучили ніж та мобільний телефон з кишені штанів ОСОБА_14 .
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_15 був фактично затриманий приблизно о 17год. уповноваженими службовими особами, які провели його особистий обшук, а не як стверджували свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , поверхневу перевірку. Яка відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про Націоналну поліцію» є здійсненням виключно візуального огляду особи, а не обшукуванням кишень одягу особи. Проте протокол затримання було складено лише о 20год., де зазначено - фактичний час затримання ОСОБА_9 , о 18год., що суперечить показам свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_11 . Крім того, не було складено протоколу особистого обшуку, натомість слідчий по приїзду обмежився лише складанням протоколу огляду місця події, хоча по суті вказана слідча дія не є оглядом в розуміння вимог ст. 237, 238 КПК України. Також, слідчий під час складання протоколу затримання, вказав, що під час особистого обшуку ОСОБА_9 нічого не вилучено, що суперечить викладеному вище.
Таким чином, обставини затримання ОСОБА_9 та його обшук без оформлення своєчасно необхідних документів і відповідно без роз`яснення йому, передбачених в ст. 42 КПК України, прав підозрюваного, статус якого він фактично набув 30.04.2018 року о 17год., є грубим порушенням права на захист, та є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Часина 2 статті 87 КПК України визначає обов`язок суду визнавати істотне порушення прав людини і основоположних свобод, зокрема, в разі порушення права особина захист.
Під час дослідження письмових доказів поданих стороною обвинувачення, судом було встановлено, що у протоколі огляду місця події не було вказано про участь ОСОБА_9 у даній слідчій дії. Останній не підписував документ, крім того, у ньому відсутні відомості про те, що ОСОБА_9 відмовився його підписати, що також суперечить вимогам ч. 4 ст. 237 КПК України. Крім того, в змісті протоколу вказано, що під час проведення слідчої дії було застосовано відеозйомку, проте носій із записом не було долучено до доказів та суду не надано.
Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, суд першої інстанції, керуючись нормами ст. 87 КПК України, зробив вірні висновки та визнав протокол огляду місця події від 30.04.2018 року недопустимим доказом.
Крім того, судом першої інстанції обгрунтовано було визнано недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання, оскільки вказана слідча дія фактично містить в собі показання потерпілого ОСОБА_10 про обставини вчинення відносно нього суспільно небезпечної дії та про особу, яка її вчинила, проте потерпілий перед проведенням даної слідчої дії не був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України, що свідчить про її сумнівність та незаконність, враховуючи і те, що суд був позбавлений можливості допитати потерпілого в суді безпосередньо і всі можливі заходи для цього вичерпані. А також, згідно долученої фототаблиці до протоколу вбачається, що особи, які пред`являлися для впізнання, мають відмінності у зовнішності та одягу із ОСОБА_9 , що є порушенням вимог ч. 2 ст. 228 КПК України і також вказує про недопустимість даного доказу.
Висновки суду першої інстанції щодо того, що суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11 в частині того, що потерпілий розповів їм про причетність до вчинення суспільно небезпечної дії ОСОБА_9 та про спосіб вчинення ним даної дії, а також про те, що ОСОБА_9 підтвердив їм факт вчинення ним суспільно небезпечного діяння, є вірними та обґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 97 КПК України, у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.
Таким чином, органи досудового розслідування доказів на підтвердження обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння не надали, участі потерпілого в судове засідання забезпечено не було, хоча суд першої інстанції з цього приводу неодноразово відкладав розгляд справи.
Статтею 87 КПК України передбачено, що «недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення та має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції України, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.
Частина 3 статті 513 КПК України, передбачає, що встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Враховуючи все вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини справи, всі докази надані стороною обвинувачення та виніс законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції, - залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 10 червня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 , за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, та кримінальне провадження щодо нього закрито без змін.

Судді: