Справа № 461/8811/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1252/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23.10.2020, по матеріалах кримінального провадження № 0003726 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, якою частково задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,

встановила :

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23.10.2020 було частково задоволено клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0003726 від 12.12.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та накладено арешт на майно, яке належать підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі «POLO», д.н.з. НОМЕР_1 .

У задоволенні решти вимог клопотання відмовлено.

На вказану ухвалу подав апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , який просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 про арешт майна, а саме: грошових коштів в сумі 1500 євро, 450 доларів США та 17000 гривень; а також 1/5 частки власності у квартирі АДРЕСА_1 . Вважає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та суперечить чинному законодавству.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що слідчим суддею не в повній мірі враховані вимоги, передбачені ч.1, 2 ст. 170 КК України, зокрема те, що арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

Так, 14.10.20 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України за яке передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна. Таким чином слідчий прийшов до правильного переконання про необхідність арешту майна підозрюваного, оскільки таке може в майбутньому підлягати конфіскації. Згідно ч.2 ст. 170 КПК України слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Апелянт наголошує, що накладення арешту на частку квартири не може порушити права інших осіб, оскільки слідчий не ставить питання про арешт часток інших співвласників квартири. Щодо грошей, то жодних строків не порушено, бо вони не є тимчасово вилученим майном в розумінні ст. 167-168 КПК України. Чинний КПК не містить строків подання до слідчого судді клопотання про арешт майна з метою конфіскації майна, як виду покарання а тому слідчий і не просив поновлювати такий строк.

Підозрюваний ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак прибути в суд апеляційної інстанції не мав можливості,м оскільки перебуває на самоізоляції у зв`язку з захворювання на коронавірус члена родини, а тому просив слухати дану справу без його участі, за участю його захисника.
Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора який просив задовольнити апеляційні вимоги, думку захисника Трофименка - адвоката ОСОБА_7 про відмову в задоволені апеляційної скарги, обговоривши доводи наведені в клопотанні про накладення арешту на майно, вивчивши матеріали кримінального провадження надані суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 404 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Так ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 171 КПК України встановлено обов`язкові вимоги, яким повинно відповідати клопотання про арешт майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання органом досудового розслідування 12.12.2019 у ЄРДР за № 0003726 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України (а.с.5-6).

07.10.2020 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова було надано дозвіл на проведення обшуку

13.10.2020 був проведений обшук за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у присутності ОСОБА_9 .

У ході обшуку були, зокрема, виявлені та вилучені грошові кошти загальною сумою 1500 євро, 450 доларів США та 17000 гривень. Крім того слідством встановлено право власності ОСОБА_9 на 1/5 частки власності у квартирі АДРЕСА_1 та на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі «POLO», д.н.з. НОМЕР_1 .

Ухвалою слідчого судді від 23.10.2020 було накладено арешт тільки на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі «POLO», д.н.з. НОМЕР_1 . У решті вимог клопотання було відмовлено.

Слідчий суддя в ухвалі від 23.10.2020 підставно вказав, що з клопотанням про арешт майна слідчий звернувся з порушенням строків, зазначених у ч.5 ст. 171 КПК України, а саме 22.10.2020 тоді як обшук в квартирі ОСОБА_9 був проведений 13.10.2020.
До матеріалів клопотання не надано підтвердження про те, що грошові кошти чи документи на право власності на нерухоме майно визнані речовими доказами, як не долучено і ухвали слідчого судді від 07.10.2020 про надання дозволу на обшук, відповідно немає можливості перевірити чи був наданий судом дозвіл на вилучення грошей чи документів.
Крім того у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що вилучені готівкові кошти отримані від реалізації психотропних речовин.
Тобто, як вбачається з оскаржуваної ухвали, на час проведення обшуку дозвіл на вилучення грошових коштів у органу досудового розслідування був відсутній.
Згідно ч.7 ст. 236 КПК України, при обшуку слідчий, прокурор має право, серед іншого, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
У відповідності до ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:
1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;
2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;
3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;
4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 167, 234, 236 КПК України, майно, яке вилучається слідчим, прокурором під час проведення обшуку, повинно мати певний зв`язок з розслідуваним кримінальним правопорушенням. Слідчий, прокурор під час проведення обшуку не мають права вилучити майно, яке безпосередньо не зазначено в ухвалі про дозвіл на обшук та не має жодних ознак зв`язку з розслідуваним кримінальним правопорушенням.
Покликання апелянта про те, що арешт вилученого майно необхідний з метою забезпечення подальшої конфіскації, як виду покарання, є передчасними.
Матеріали клопотання не містять доказів, а слідчий і прокурор у ході його розгляду не навели достатніх обґрунтувань та не надали належних і допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що вказані грошові кошти відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 та ч.2 ст. 167 КПК України.
Таким чином, проаналізувавши вищевикладене та дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів вважає, що слідчим суддею обґрунтовано відмовлено у задоволенні частини клопотання щодо накладення арешту на грошові кошти, вилучені у квартирі за місцем проживання ОСОБА_9 , під час обшуку, та на 1/5 частки власності у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки це порушує право власності інших співвласників квартири, які не є підозрюваними у кримінальному провадженні. Слідчим та прокурором не доведено, що вони відповідають критеріям, визначеним у ст. 98 та ч.2 ст.167 КПК України, а відтак згідно із ч.1 ст. 173 КПК України на них не може бути накладено арешт.
Колегія суддів не вбачає будь-якої невідповідності висновку суду першої інстанції нормам КПК України та фактичним обставинам кримінального провадження, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23.10.2020, по матеріалах кримінального провадження № 0003726 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, якою частково задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_9 залишити без змін .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: