Справа № 127/7390/20
Провадження №11-кп/801/997/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.07.2020р., якою відмовлено в задоволені клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на певний строк,

за участю прокурора ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням на певний строк.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі та на даний час відбув 23 роки, однак подальше його тримання під вартою є таким, що порушує положення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому просить, керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк та зарахувати відбутий строк покарання до покарання у виді позбавлення волі.

Суд першої інстанції, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, відмовив в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , так як ОСОБА_6 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 30.05.1997 року за ч. ч. 2 ст. 140, ст. 94, п.п. «ж,з» ст.93, 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 12.08.1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 30.05.1997 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27.08.2000 року ОСОБА_6 замінено покарання у вигляді смертної кари, призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 30.05.1997 року, на довічне позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму.
Наразі чинне кримінальне законодавство України, зокрема, статті 81 та 82 КК України, передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким з посиланням на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, а до засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено.
Однак засудженим до довічного позбавлення волі законодавством лише передбачено подання клопотання про їх помилування після відбуття ними не менше двадцяти років призначеного покарання, що не було визнано порушенням міжнародних норм, а тому держава повинна внести відповідні зміни до законодавства для перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу про задоволення клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, так як рішення суду має ґрунтуватись на практиці Європейського Суду та має бути застосована ст. 27 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів», де Україна не може використовувати внутрішнє законодавство для обґрунтування неможливості виконати міжнародний договір.

Засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення застосувавши практику Європейського Суду з прав людини, Конвенцію та Конституцію України як норми права, що мають вищий рівень юридичної сили при колізії національного законодавства з міжнародним правом, та пом`якшити йому покарання, зважаючи також на те, що Верховний Суд України за 2008-2010 роки майже всім особам, які скоїли злочини у період з 29.12.1999 року по 04.04.2020 і відбували покарання у виді довічного позбавлення волі змінив його на покарання у виді 15 років позбавлення волі, так як смертна кара була визнана не конституційною, що свідчить про необхідність приведення вироку у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку, та зменшення строку відбування покарання ОСОБА_6 , що не було предметом розгляду оскаржуваної ухвали суду, однак зазначалось в клопотанні засудженого.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 , які підтримали свої апеляційні скарги з мотивів, зазначених в них та просять їх задовільнити, прокурора, який просить судове рішення залишити без змін, перевіривши матеріали провадження апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

За матеріалами провадження ОСОБА_6 вироком Дніпропетровського обласного суду від 30.05.1997 засуджений за ч. ч. 2 ст. 140, ст. 94, п.п. «ж,з» ст.93, 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу, 12.08.1997 ухвалою Верховного Суду України вирок від 30.05.1997 щодо ОСОБА_6 залишено без змін, а ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27.08.2000 року ОСОБА_6 замінено покарання у вигляді смертної кари, призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 30.05.1997 року, на довічне позбавлення волі.

За змістом поданого ОСОБА_6 клопотання, останній висуває вимоги про те, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки є занадто суворим, а тому він має право на пом`якшення міри покарання.

Згідно з положеннями ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

За положеннями ст. 82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Таким чином, зі змісту положення ст.ст. 81 та 82 КК України вбачається, що законодавством не передбачено застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Після засудження ОСОБА_6 до покарання у виді смертної кари розстрілу та заміни такого виду покарання на покарання у виді довічного позбавлення волі, законами України про кримінальну відповідальність покарання за злочини, вчинені останнім, не пом`якшувалося.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 74 КК України відсутні.

З огляду на посилання апелянтів на порушення права ОСОБА_6 з підстав неврахування практики Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання, яке вимагає визначення підстав і строку за яких можливе умовно-дострокове звільнення чи заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі.

Разом з тим, за нормами діючого законодавства механізму умовно-дострокового звільнення або заміна невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено.

Однак, законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч. 1 ст. 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Таким чином, на даний час КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд приходить до думки про обґрунтованість висновку суду першої інстанції, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі на теперішній час з урахуванням діючого законодавства не може бути застосована.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_6 , що суд першої інстанції на свій розсуд встановив різні правила щодо осіб засуджених на певний строк покарання та до довічного позбавлення волі віддавши перевагу репресивному баченню, то апеляційний суд рахує їх безпідставними, оскільки на даний час кримінальне процесуальне законодавство України не змінене в частині того після якого строку можна вважати, що у засудженого до довічного позбавлення волі виникло право на звільнення чи заміну на строкове покарання, а тому національні суди не можуть на свій розсуд застосовувати дану норму національного законодавства.

Зокрема, якщо громадянину дозволено все, що не заборонено законом, то суб`єкти, наділені владно-розпорядчими повноваженнями мають робити тільки те, що продиктовано законодавством, тобто правомочність має трактуватись обмежувально, що забезпечує верховенство закону у сфері правосуддя.

Також є необґрунтованими доводи засудженого ОСОБА_6 щодо можливості заміни йому покарання з довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, зважаючи на відміну призначеної йому смертної кари та відсутності на той час покарання у виді довічного позбавлення волі, що мало стати наслідком зміни йому покарання з смертної кари на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Відповідно із Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99, положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і втратили чинність із дня його ухвалення.

На виконання цього Рішення Законом України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» з Кримінального кодексу України виключено ст. 24 та доповнено ст. 25-2, якою на заміну смертної кари передбачено більш м`який вид покарання довічне позбавлення волі.

Таким самим покаранням замінено смертну кару й санкції ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), що відповідає ст. 115 нині діючого Кримінального кодексу України.

Таким чином з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 від 22.02.2000 року існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі.

Як вбачається із рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

В частині 4 ст. 5 КК (2001р.) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тобто йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс (1960р.) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Тому, ніяких підстав для зменшення чи пом`якшення даного виду покарання діючим законом не передбачено.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на судові рішення по інших кримінальних справах не можуть бути підставою для задоволення клопотання засудженого, оскільки прецедентне право діючим законодавством не передбачено.

Таким чином ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання засудженого апеляційний суд не вбачає, а тому підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 не має.

На підставі викладеного та керуючись ст. 407, 419, 537, 539 КПК України
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.07.2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4