У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2021року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2020 року, якою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трикрати, Вознесенського району, Миколаївської області, громадянина України

обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України
- продовжено строк тримання під вартою до 25.12.2020 р. включно
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_7
захисник: ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.

Захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 .
У разі залишення рішення без зміни, визначити розмір застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. _______________________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/812/188/21 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_8
категорія:пр. строків тримання під вартою доповідач у апеляц. інстанції: ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою суду продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , який обвинувачується за ч.1 ст.115 КК України до 25.12.2020 р. включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що ухвала суду є незаконною та прийнятою з істотним порушенням вимог КПК України.
Зазначає, що на день розгляду клопотання судом вже було допитано свідків, і ніхто не підтвердив причетність обвинуваченого до вчинення злочину відносно потерпілого за ч.1 ст. 115 КК України та що він намагався впливати на свідків.
Не погоджується з висновками суду відносно наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Зазначає, що суд не обгрунтував у рішенні чому не обрав заставу.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

В провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , який обвинувачується за ч.1 ст. 115 КК України.
Прокурором подано клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, в зв`язку з наявністю існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що дотепер наявні ризики наведені в клопотанні прокурора та інші запобіжні заходи не можуть запобігти вказаним ризикам, а розгляд кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою не завершено.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого і захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд прийшов до наступного.

Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у статті 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість завершення судового розгляду з ухвалення судового рішення по суті у вказаному кримінальному провадженні до закінчення строку дії обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто до 09.11.2020 р.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, визначені при застосуванні ОСОБА_6 даного запобіжного заходу, не зменшились.

Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Також, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків не має, не одружений, утриманців не має, офіційно не працює та не має стабільного джерела доходу, раніше судимий за вчинення ряду тяжких майнових злочинів поєднаних із спричиненням насильства.

Наведені обставини дають можливість припускати, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду та вчиняти інші злочини та свідчать про наявність та не зменшення цих ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення

таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Враховуючи тяжкість злочину, з метою запобігання перешкоджанню кримінальному провадженню, апеляційний суд погоджується із висновком cуду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, оскільки інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти вказаним ризикам.
Зважаючи на наведене, є безпідставними доводи апелянта відносно того, що судом мав бути застосований альтернативний вид запобіжного заходу, так як ризики наведені в клопотанні не наявні.
Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 з тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Щодо доводів захисника відносно можливості визначення розміру застави при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , то згідно п.2 ч.4 ст.183 КПК України суд може не визначати розмір застави у разі коли особа обвинувачуються у скоєнні злочину, який спричинив загибель людини.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового і сімейного стану обвинуваченого, наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає вірним те, що суд першої інстанції не визначив розмір застави обвинуваченого.

За такого, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а від так, і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись статтями 7, 376, 405, 406,407, 418, 419, 424, 532 КПК України

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2020 року, якою щодо ОСОБА_6 , продовжено строк тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: