Справа № 372/4151/20
Провадження 1-кс-1289/20
ухвала
Іменем України

03 грудня 2020 року Слідчий суддя Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області клопотання слідчого слідчого відділення Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

02.12.2020 року слідчий СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, лейтенант поліції ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001579 від 18.11.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, яке обґрунтовує тим, що 15.08.2017 року ОСОБА_4 , особисто передав ОСОБА_5 40 000 доларів США, як оплату за земельну ділянку площею 0,2467 га, з кадастровим номером :03:038:0091, що знаходиться в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Між ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , був укладений договір купівлі продажу вище вказаної земельної ділянки.

Після чого, 13.09.2017 року було укладено договір дарування вище вказаної земельної ділянки, де ОСОБА_6 передає (дарує) у власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:038:0091 ОСОБА_4 .

17 лютого 2020 року із Рішення по судовій справі № 22-ц/824/1762/2020, що ухвалене суддями судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду, ОСОБА_4 , стало відомо, що об`єктом купівлі-продажу за вказаним договором є земельна ділянка яку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули в результаті злочинного діяння.

Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_4 , пояснив, що його мати ОСОБА_6 , 15.08.2017 року уклала договір купівлі продажу земельної ділянки кадастровим номером :03:038:0091, площею 0,2467 га., яка належала ОСОБА_5 . Придбавши земельну ділянку в подальшому 13.09.2017 року було укладено договір дарування вище вказаної земельної ділянки, де ОСОБА_6 передає (дарує) у власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:038:0091, своєму сину ОСОБА_4 . Після чого 17 лютого 2020 року із Рішення по судовій справі № 22-ц/824/1762/2020, що ухвалене суддями судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду, ОСОБА_4 , стало відомо, що об`єктом купівлі-продажу за вказаним договором є земельна ділянка яку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули в результаті злочинного діяння. А саме, що ОСОБА_9 , на праві власності належала вище вказана земельна ділянка. 12.08.2015 року ОСОБА_9 , видав довіреність ОСОБА_7 ,посвідчену приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, відповідно до якої останній може від імені позивача продати на власний розсуд та укласти договір купівлі- продажу, земельної ділянки, що знаходиться на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району, Київської області, кадастровий номер :03:038:0091.

11.11.2015 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки відповідно до якого ОСОБА_9 , від імені якого діяв на підставі довіреності ОСОБА_10 ,продав, а ОСОБА_8 ,купила земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради, загальною площею 0,2467 га., і заплатила за неї грошову суму у порядку та на умовах передбачених вище вказаним договором. Після чого на підставі договору дарування від 28.04.2017 року дана земельна ділянка належала ОСОБА_5

15.08.2017 року був укладеною 0,2467й договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_5 , продав дану земельну ділянку площею 0,2467, ОСОБА_6

13.09.2017 року був укладений договір дарування земельної ділянки до якого ОСОБА_6 , подарувала своєму сину ОСОБА_4 , вище вказану земельну ділянку.

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , за участю ОСОБА_5 приховали, що джерело права власності ОСОБА_11 на земельну ділянку має кримінальне походження. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 усвідомлювали, що довіреністю було надано повноваження представляти інтереси ОСОБА_9 лише перед третіми особами, а не поміж собою. Як встановлено судовим Рішенням, що набуло законної сили: «здійснюючи продаж, належної на праві власності ОСОБА_12 спірної земельної ділянки, ОСОБА_13 мав на меті набуття у власність останньої в інтересах своєї сім`ї, оскільки покупцем була його дружина, з якою він перебував у шлюбі та якій надавав нотаріально завірену згоду на придбання саме спірної земельної ділянки , а тому переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя»

За таких обставин суд кваліфікував Договір купівлі-продажу від 11.11.2015 року як фіктивний, який не створює правових наслідків.

Згідно офіційних заяв ОСОБА_9 , що містять матеріали справи № 22-ц/824/1762/2020, його представник ОСОБА_7 приховав інформацію від нього про укладення Договору купівлі-продажу від 11.11.2015 року. Також його представник ОСОБА_7 , а також покупець ОСОБА_8 не сплатили йому 145 000 грн., що були обмовлені Договору купівлі-продажу від 11.11.2015 року як ціна продажу та його представник ОСОБА_7 під час укладення договору купівлі-продажу діяв проти його волі.

Отже, дії подружжя ОСОБА_14 під час укладення договору купівлі-продажу були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а на фіктивний перехід права власності.

Також, згідно офіційних заяв ОСОБА_9 , що містять матеріали справи № 22-ц/824/1762/2020, коли він випадково дізнався, що проти його віолі ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 позбавили його права власності на Земельну ділянку то він подав заяву про злочин до Національної поліції. Будучи потерпілим від злочинного діяння та маючи право вимагати відшкодування завданої шкоди з боку правопорушника у цивільному чи кримінальному суді, він звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_7 ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання Договору купівлі-продажу від 11.11.2015 року недійсним, з тих підстав, що договір укладено проти його волі.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розуміючи, що Договір купівлі-продажу від 11.11.2015 року є фіктивним (укладений проти волі власника) вирішили позбутись від викраденої Земельної ділянки, шляхом її продажу.

Одночасно, щоб позбавити можливості потенційного покупця досліджувати джерело права власності (таким джерелом є укладений проти волі власника Договір) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вирішили розпочати процес зміни джерела походження права власності, який полягав у наступному:

Мокроусови домовились із ОСОБА_5 на укладення цивільно-правової угоди направленої не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором Дарування, а на фіктивний перехід права власності з метою приховання кримінального походження права власності на земельну ділянку.

28.04.2017 року ОСОБА_8 подарувала, тобто безоплатно передала ОСОБА_5 дану Земельну ділянку. Такий договір був направлений виключно на створення нового, легального, джерела права на Земельну ділянку.

Далі, коли Земельну ділянку було легалізовано, ОСОБА_5 , в червні 2017 року, запропонував ОСОБА_4 , як власнику суміжної земельної ділянки, придбати її за 40 тисяч доларів США.

15.08.2017 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_5 продав Земельну ділянку - ОСОБА_15 . Під час складання та погодження проекту договору, ОСОБА_16 пояснив, що така суттєва умова договору як ціна продажу в договорі буде визначена сумою - 51 тисяча гривень. Він це розтлумачив так, що ціна продажу для нотаріуса розраховується на підставі оцінки державного реєстратора нерухомості. Ціна продажу для Покупця гуртувалася на оцінці приватного експерта.

Під час продажу Земельної ділянки ОСОБА_5 приховав від ОСОБА_4 , та від ОСОБА_6 , певні обставини, які зобов`язаний був повідомити, а саме, що Земельна ділянка яку він продає є викраденою у ОСОБА_9 , а потім легалізованою за його участю. Це суттєво, бо така інформація має значний вплив на процес прийняття рішення потенційними покупцями.

Так як Суд встановив, що ОСОБА_4 , придбав Земельну ділянку, що була отримана від ОСОБА_9 поза його волею, то суд позбавив ОСОБА_4 , добросовісного набувача, права власності на неї.

За таких обставин ОСОБА_7 , ОСОБА_11 і ОСОБА_5 завдали ОСОБА_4 , матеріальну шкоду, в сумі 40 000 доларів США.

Так, в ході досудового розслідування, постановою слідчого від 23.11.2020 року земельну ділянку з кадастровим номером :03:038:0091 яка знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради, загальною площею 0,2467 га., визнані речовим доказом у кримінальному провадженні, адже вказана земельна ділянка, є матеріальними об`єктами та такими, на підставі підроблених документів незаконно вибули у приватну власність, що спричинило шкоду потерілому ОСОБА_4 , і стала об`єктом злочинних дій.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
З огляду на викладене чинним КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
-збереження речових доказів;
-конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;відшкодування шкоди,
-завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», державна реєстрація здійснюється за принципом екстериторіальності в межах України. Державною реєстрацією юридичних осіб - є офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Державним реєстратором є особа, яка перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації, нотаріус. Оскільки саме державна реєстрація на право власності на земельні ділянки є моментом переходу права власності від однієї особи до іншої вбачається необхідним також застосування заборони державним реєстраторам у проведенні реєстраційних дій щодо внесення змін на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:038:0091.

Незастосування засобу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на вище зазначені земельні ділянки та заборони державним реєстраторам у проведенні реєстраційних дій щодо внесення змін щодо права власності на них, може призвести до їх відчуження (зникнення), втрати або настання інших наслідків.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передача майна.
У зв`язку з чим повідомляю, що подальше користування та розпорядження земельною ділянкою №:03:038:0091 призведе до її псування.
Отже, арешт майна є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.
Так, застосування арешту на вказане майно дозволить припинити кримінальне правопорушення та унеможливить подальше його відчуження на користь інших осіб, а заборона на проведення подальшого будівництва унеможливить надасть можливість органу досудового розслідування провести об`єктивне та неупереджене розслідування кримінального провадження для встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, винних осіб, що відповідає завданням та меті його проведення.
Ураховуючи вищевикладене, а також те, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на земельну ділянку перешкодить всебічному, повному та об`єктивному досудовому розслідуванню.
Слідчий Обухівського ВП ГУ НП в Київській області в судове засідання не з`явився, просив розглядати клопотання без участі слідчого та прокурора, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив не здійснювати фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів, в тому числі не здійснювати аудіо запис та відео запис за допомогою технічних засобів.
Згідно норми ч. 1 ст. 107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Дослідивши матеріали справи приходжу до наступного.

Судом встановлено, що СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0001579 від 18.11.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.

Згідно ст. 170 ч.1 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно вимог ч.5 ст.173 КПК України в ухвалі про арешт майна має бути зазначено: а) перелік майна, яке підлягає арешту; б) підстави застосування арешту; в) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі; г) заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно; д) порядок виконання ухвали.

Внесене клопотання відповідає вимогам ст.171 КПК України, матеріалам клопотання, доведено достатність даних про здійснення досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення, тому з метою запобігання можливим фактам приховування, зникнення, втрати, використання, пересування, передачі, відчуження майна, а його арешт передбачає заборону особам, у володінні яких перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його, є підстави для задоволення клопотання, оскільки у судовому засіданні встановлено усі, передбачені ст.132, 173 КПК України, підстави до задоволення внесеного слідчим клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171-173, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про арешт майна, задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером №:03:038:0091.

Заборонити будь-яким фізичним та юридичним особами здійснювати будь-яку господарську діяльність на земельній ділянці з кадастровим номером №:03:038:0091

Заборонити державним реєстраторам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів (посадовим особам Мінюсту, нотаріусам) здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо набуття або припинення права власності та користування, зміни власників та користувачів, зміни форми власності та порядку користування на земельною ділянкою №:03:038:0091.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1