Дата документу 27.01.2021 Справа № 331/3935/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/296/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/3935/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Керч АР Крим, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21 серпня 2019 року приблизно о 19 годині 43 хвилин, будучи особою, раніше засудженою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись у торговому залі магазину «АЛЛО», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, пр.Соборний, 83/85, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зі столу зазначеного магазину таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_9 , сховавши до кишені своїх брюк, а саме - мобільний телефон вартістю 1 000 грн., після чого зник з місця вчинення злочину разом з викраденим майном, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 3 місяців арешту.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок змінити, призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або у виді виправних робіт в межах, передбачених ст.57 КК зі звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік на підставі ст.75 КК, або у виді обмеження чи позбавлення волі на строк один рік зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік на підставі ст.75 КК. Свої вимоги захисник мотивувала тим, що суд безпідставно не визнав в якості пом`якшуючих покарання обставин добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Крім того, суд не врахував, що звільнившись з місць позбавлення волі 10.03.2016 року не за місцем свого постійного проживання після окупації Криму обвинувачений не зміг з об`єктивних причин виїхати до місця свого проживання у м.Керч та саме за вказаних обставин втратив родинні та стійкі соціальні зв`язки. Також після вчинення кримінального правопорушення і до ухвалення вироку впродовж 13 місяців обвинувачений не вчинив ні злочинів, ні інших правопорушень. Перебуваючи на особистому зобов`язанні обвинувачений жодного разу його не порушив, працевлаштувався, заробляє гроші, знайшов житло, проживає з цивільною дружиною, тобто має соціальні зв`язки у місці свого перебування. А тому призначення обвинуваченому покарання у виді реальної ізоляції від суспільства позбавить його можливості продовжити розпочате правослухняне життя. Також за наявності кількох пом`якшуючих покарання обставин суд мав також підстави для застосування ст.69 КК. Крім того, обвинуваченому можливо призначити покарання у виді штрафу з урахуванням його матеріального становища, або у виді виправних робіт, оскільки він не належить до жодної з перелічених в ч.2 ст.57 КК категорії осіб та дана стаття не передбачає заборону призначення покарання у виді виправних робіт не працевлаштованим офіційно особам. Призначивши обвинуваченому покарання у виді виправних робіт суд мав би законні підстави для застосування ст.75 КК, а встановлення іспитового строку сприяло би виправленню обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди керуються принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним. Справедливість покарання визначається і з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до нетяжких злочинів, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

При цьому суд також обґрунтовано врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше 2 рази притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, в тому числі і тяжких, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Будучи звільненим з місць позбавлення волі 31.05.2019 року обвинувачений ОСОБА_7 вже 21.08.2019 року, тобто через незначний проміжок часу знову вчинив умисний корисливий злочин.

Така стала поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, а також про відсутність у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

В своїй апеляційній скарзі захисник просила призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу або у виді виправних робіт.

Разом з тим, санкцією ч.2 ст.185 КК не передбачено таких видів покарання як штраф та виправні роботи.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Проте колегія суддів не вбачає достатніх підстав для застосування ч.1 ст.69 КК та призначення обвинуваченому більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.185 КК. Адже вказана норма закону передбачає можливість призначення більш м`якого покарання за наявності не будь-яких кількох обставин, що пом`якшують покарання, а лише тих, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Проте таких обставини у справі не встановлено. Крім того, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність у ОСОБА_7 двох непогашених судимостей і вчинення ним нового кримінального правопорушення однозначно свідчать про неможливість призначення більш м`якого виду покарання.

Не можуть бути задоволенні і вимоги захисника про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування, оскільки з огляду на ст.51 КК ці види покарання є більш суворими, ніж арешт. Відтак, призначення обвинуваченому таких видів покарання як обмеження волі чи позбавлення волі фактично означало би погіршення його становища, що є неприпустимим за апеляційною скаргою захисника.

Доводи захисника про активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, які не містять в собі даних про те, що обвинувачений ОСОБА_7 активно та ініціативно надавав органам досудового розслідування будь-яку допомогу в установленні невідомих їм обставин справи.

Повне визнання обвинуваченим своєї вини та його щире каяття були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому ОСОБА_7 найменш суворий вид покарання, із числа передбачених ч.2 ст.185 КК.

Інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та з огляду на встановлені у даному провадженні обставини не можуть істотно вплинути на вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому.

Отже, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є пропорційним та співмірним вчиненому і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4