Провадження № 1-м/537/1/2020
Справа № 537/1601/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2020 р.Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Крюківського районного суду м.Кременчука клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-
В С Т А Н О В И В:
До суду звернувся представник Міністерства юстиції України із вказаним клопотанням, посилаючись на те, що 13 квітня 2020 року наказом Міністерства юстиції України № 379/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженої вироком російського суду громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із ст. 606 КПК України, ст. 3 Конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 року, пунктів 7, 8, 12 Розділу XII Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції), передачі (прийняття) засуджених осіб, виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.08.2019 № 2599/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.08.2019 за № 956/33927, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 20.01.2020 за № 06-3647/20.
ОСОБА_4 засуджено вироком Заволжського районного суду міста Твері від 14.03.2019 р. до покарання у вигляді 10 років 6 місяців позбавлення волі (копія вироку додається) за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 30, пунктами "а", "г" частини четвертої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі "Інтернет", організованою групою, у великому розмірі), частиною третьою статті 30, частини п`ятої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі "Інтернет", організованою групою, у великому та особливо великому розмірі - два епізоди) КК РФції (текст статей додається), що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.
Останнє відоме місце проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 (копія паспорту громадянина України додається).
ОСОБА_4 відбуває покарання в ФКУ «СІЗО-1 УФСВП Росії по Тверській області; кінець відбуття строку покарання - 16.08.2028.
Вироком Заволжського районного суду міста Твері від 14.03.2019 та постановою цього ж суду від 14.03.2019 року ОСОБА_4 призначена додаткова міра покарання у виді штрафу розміром 70000,00 рублів, а також процесуальні витрати в сумі 980 рублів та 11970 рублів. Згідно з довідкою ФКУ "СІЗО-1 УФСВП Росії по Тверській області" залишок боргу ОСОБА_4 по штрафу складає 67619,91 рублів та по процесуальним витратам - 12950 рублів.
При визначенні строку покарання, який підлягатиме відбуванню у разі передачі ОСОБА_4 в Україну, прохали суд враховувати вимоги частини першої статті 10 та частини першої статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року щодо максимального врахування покарання, визначеного вироком російського суду, з метою створення належних підстав для реалізації засудженою ОСОБА_4 права бути переданою в Україну як державу свого громадянства для подальшого відбування покарання.
Представник заявника просив провести розгляд справи без участі представника Міністерства юстиції України.
Розгляд поданого клопотання відбувся також за відсутності ОСОБА_4 відповідно до ч. 2 ст. 603 КПК України, оскільки засуджена відбуває покарання на території РФ.
Вислухавши думку прокурора відносно клопотання про приведення вироку РФ у відповідність із законодавством України, який вважає, що клопотання Міністерства юстиції України слід задовольнити частково та прохав визнати ОСОБА_4 засуджену за ч.3 ст.15 ,ч.2,3 ст. 307,ч.1 ст. 70 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі.
За ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
На підставі ч. 3 ст. 603 КПК України при розгляді клопотання Міністерства юстиції України про виконання вироку суду іноземної держави суд встановлює, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою. Однак суд не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 603 КПК України за результатами судового розгляду суд постановляє ухвалу про виконання вироку суду іноземної держави повністю або частково. При цьому суд визначає, яка частина покарання може бути виконана в Україні, керуючись положеннями Кримінального кодексу України, що передбачають кримінальну відповідальність за злочин, у зв`язку з яким ухвалено вирок, та вирішує питання про застосування запобіжного заходу до набрання ухвалою законної сили.
Згідно із ст. 606 КПК України засудженого іноземним судом громадянина України може бути прийнято для відбування покарання в Україні тільки за умов:
1) якщо ця особа є громадянином держави виконання вироку;
2) якщо вирок набрав законної сили;
3) якщо на час отримання запиту про передачу засуджений має відбувати покарання упродовж якнайменш шести місяців або якщо йому ухвалено вирок до ув`язнення на невизначений строк;
4) якщо на передачу згоден засуджений або з урахуванням його віку або фізичного чи психічного стану на це згоден законний представник засудженого;
5) якщо кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або було б злочином у разі вчинення на її території, за вчинення якого може бути призначено покарання у виді позбавлення волі;
6) якщо відшкодовано майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, а в разі наявності - також процесуальні витрати;
7) якщо держава ухвалення вироку і держава виконання вироку згодні на передачу засудженого.
Аналогічним чином визначені умови передачі засудженої особи у ч. 1 ст. 3 «Конвенції про передачу засуджених осіб» від 21 березня 1983 року, до якої Україна приєдналась 22 вересня 1995 року, а Російська Федерація - 28 серпня 2007 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При цьому за п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання. Однак якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.
За ч. 1 ст. 9 «Конвенції про передачу засуджених осіб» компетентні власті держави виконання вироку: а) продовжують виконання вироку одразу або на основі судової чи адміністративної постанови згідно із положеннями статті 10; b) або визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.
На підставі ч. 2 ст. 10 «Конвенції про передачу засуджених осіб», якщо покарання, призначене державою винесення вироку, за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 «Конвенції про передачу засуджених осіб» у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган: а) повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом; c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; d) і не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.
Суд за наданими Міністерством юстиції України документами встановив, що вироком Заволжського районного суду міста Твері від 14.03.2019 р. ОСОБА_4 засуджено до покарання у вигляді 10 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 30, пунктами "а", "г" частини четвертої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі "Інтернет", організованою групою, у великому розмірі), частиною третьою статті 30, частини п`ятої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі "Інтернет", організованою групою, у великому та особливо великому розмірі - два епізоди) КК РФції ,що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.
Матеріали клопотання Міністерства юстиції України також містять відомості про згоду ОСОБА_4 на її передання до України для подальшого відбування вироку РФ від 14.03.2019року, а також про ознайомлення засудженої із правовими наслідками такого передання.
Крім цього, за медичною довідкою ОСОБА_4 є здоровою та відбуває покарання у виправній установі загального режиму. Вирок набрав чинності 06.04.2019 року. При цьому останнє місце реєстрації ОСОБА_4 , що підтверджується копією паспорту засудженої як громадянина України.
Суд також зазначає, що за ч. 1, 3 ст. 15 Кримінального кодексу України (далі КК України) замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. При цьому замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.
На підставі положень ч.2 ст. 307 КК України передбачена кримінальна відповідальність за незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, за яке санкція визначає покарання у вигляді позбавлення волі від 6 (шести) до 10 (десяти) років з конфіскацією майна.
За положеннями ч.3ст.307 КК України передбачена кримінальна відповідальність за незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, за яке санкція визначає покарання у вигляді позбавлення волі строком від 9 (дев`яти) до 12 (дванадцяти) років з конфіскацією майна.
Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Враховуючи зроблені у вироку суду РФ висновки щодо встановлених судом фактичних обставин,суд дійшов переконання,що діяння,за яке 14.03.2019 року була засуджена на території РФ громадянка України ОСОБА_4 за частиною третьою статті 30, пунктами "а", "г" частини четвертої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі "Інтернет", організованою групою, у великому розмірі), частиною третьою статті 30, частини п`ятої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі "Інтернет", організованою групою, у великому та особливо великому розмірі - два епізоди) КК РФції ,що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність, та є злочинами згідно із законодавством України, за які передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі.
Так фактично суд РФ встановив, що ОСОБА_4 скоїла незакінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, а також незакінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, у особливо великому розмірі, що є кримінально караним діянням за законодавством України та кваліфікується за ст. 15 ч. 3, ст. 307 ч. 2 КК України та за ст.15 ч.3 ст. 307 ч.3 КК України.
На підставі того, що за скоєння злочину, передбаченого ст. 15 ч. 3 307 ч. 2 КК України та ст. 15 ч. 3 307 ч. 3 КК України, максимальний строк позбавлення волі за законодавством України є меншим, ніж призначений ОСОБА_4 вироком суду РФ від 14.03.2019 року, то суд дійшов висновку, що такому засудженому громадянину України необхідно визначити за кожний злочин окремо максимальний строк покарання у вигляді позбавлення волі, який саме передбачений нормами КК України. А саме за ст. 15 ч. 3 307 ч. 2 КК України у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі; за ст. 15 ч. 3 307 ч. 3 КК України, у вигляді 8 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупності злочинів,по аналогії зазначеною вироком суду РФ 14.03.2019 року, шляхом частково складання призначених покарань, остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у вигляді 9 (дев*яти) років позбавлення волі, що відповідає змісту ч. 4 ст. 610 КК України, а також узгоджується із відповідними положеннями ст. 9-11 «Конвенції про передачу засуджених осіб».
Щодо додатково покарання у вигляді штрафу, призначеного ОСОБА_4 вироком РФ від 14 березня 2019 року, суд керується наступним.
За ч.5 ст. 610 КПК України, відповідно до клопотання Міністерства юстиції України суд може також розглянути питання про виконання додаткового покарання, призначеного вироком суду іноземної держави. Невиконане додаткове покарання, призначене вироком суду іноземної держави, підлягає виконанню, якщо таке покарання за вчинення цього кримінального правопорушення передбачено законом України. Воно виконується в межах і в порядку, передбачених законодавством України.
Покарання у вигляді штрафу за вчинення злочинів передбачених ч.2 та ч.3 ст. 307 КК України санкцією відповідних частин статті не передбачено, клопотання Міністерства юстиції України про виконання додаткового покарання у вигляді штрафу призначеного ОСОБА_4 , вироком РФ відсутнє. А тому, з огляду на положення ч.5 ст. 610 КПК України, суд дійшов висновку, що додаткове покарання у вигляді штрафу в розмірі 70 000 руб., призначене ОСОБА_4 вироком РФ від 14 березня 2019 року, виконанню не підлягає.
Суд таким чином встановив, що ОСОБА_4 є громадянкою України, вирок відносно якої від 14 березня 2019 року суду РФ набрав чинності, якій залишилось відбувати покарання у вигляді позбавлення волі більше ніж 6 місяців, яка висловила свою згоду на її передачу до України, а злочини, внаслідок вчинення яких було ухвалено вирок судом РФ 14 березня 2019 року, є злочинами за КК України та за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі. При цьому, за вироком суду РФ від 14 березня 2018 року на ОСОБА_4 були покладені обов`язки щодо відшкодування процесуальних витрат в сумі 980 рос.руб. за участь адвоката в кримінальній справі за призначенням на стадії попереднього розслідування.
Таким чином, суд, при вирішенні поданого Міністерством юстиції України клопотання визначив норми КК України, якими передбачена відповідальність за злочини, вчиненні на території РФ громадянином України ОСОБА_4 , а також визначив строк позбавлення волі на підставі вироку суду РФ від 14 березня 2019 року відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність, враховуючи приписи «Конвенції про передачу засуджених осіб».
На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що вирок суду РФ від 14 березня 2019 року відносно громадянки України ОСОБА_4 підлягає частковому виконанню на території України, а подане Міністерством юстиції України клопотання про приведення такого вироку у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню, шляхом визнання ОСОБА_4 засудженою за ст. 15 ч. 3 307 ч. 2; ст. 15 ч. 3 307 ч. 3 КК України із застосуванням положень ч.1 ст. 70 до покарання у виді 9 років позбавлення волі. Процесуальні витрати в сумі 980 руб. за участь адвоката в кримінальній справі за призначенням на стадії попереднього розслідування слід стягнути з ОСОБА_4 .
Додаткове покарання у вигляді штрафу в розмірі 70 000 руб., призначене ОСОБА_4 вирком РФ від 14 березня 2019 року, виконанню не підлягає, оскільки таке покарання не передбачено санкціями ч.2 та ч.3 ст. 307 КК України.
Керуючись ст. ст. 602-610 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України задовольнити.
Привести у відповідність з законодавством України вирок Російської Федерації від 14 березня 2019 року відносно засудженої вироком Заволжського районного суду міста Твері громадянки України ОСОБА_4 .
Вважати ОСОБА_4 , громадянку України засуджену за ст. 15 ч. 3,ст. 307 ч. 2, ст. 15 ч. 3,ст. 307 ч. 3 КК України, ч.1 ст. 70 КК України до покарання у виді 9 (дев*яти) років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь федерального бюджету Російської Федерації процесуальні витрати, пов`язані з оплатою праці адвоката за призначенням органів попереднього розслідування в сумі 980( дев*ятсот вісімдесят) російських рублів.
Додаткове покарання у вигляді штрафу в розмірі 70 000 руб., призначене ОСОБА_4 вироком Заволжського районного суду міста Твері Російської Федерації від 14 березня 2019 року, виконанню не підлягає.
Ухвала суду протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області.

Суддя ОСОБА_1