Справа № 700/174/18
Провадження № 1-кп/700/5/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2020 р. смт.Лисянка

Лисянський районний суд Черкаської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження № 1-кп/700/5/20 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, працює охоронцем ТОВ «Агронива Черкаси», не одружений, на утриманні має неповнолітню дитину, не судимого за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України,

УСТАНОВИВ :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період часу з 13.03.2018 по 15.03.2018 у с.Бужанка, Лисянського району, Черкаської області, за місцем спільного проживання, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виникали словесні конфлікти, у ході яких ОСОБА_6 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , умисно наносив удари кулаком правої руки у районі правого та лівого плеча потерпілій, внаслідок чого ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому і правому плечах, на правому передпліччі, які згідно висновку експерта від 20.03.2018 року №05-9-01/70 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, а саме умисне нанесення легких тілесних ушкоджень.

У судовому засідання прокурор підтримав обвинувальний акт та просив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді двохсот годин громадських робіт та просив задовольнити у повному обсязі цивільний позов.
Представник потерпілої та потерпіла при прийнятті судом рішення щодо обрання міри покарання ОСОБА_6 покладалися на розсуд суду та позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі.
Обвинувачений ОСОБА_6 , вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав і суду пояснив, що не наносив ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, просив його виправдати та відмовити у задоволенні цивільного позову у повному обсязі.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 підтримав позицію свого підзахисного.
Потерпіла - ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що з обвинуваченим перебувала у шлюбу, але з грудня 2017 року не проживали разом. З 13 березня 2018 року по 15 березня 2018 року між потерпілою та обвинуваченим за місцем проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 постійно виникали словесні конфлікти, які були спровоковані поведінкою обвинуваченого, його з незрозумілих їй причин охоплювала лють і хапав її за руки, бив руками та ногами по тулубу та по голові. У результаті отриманих побоїв находили запаморочення, було важко пересуватися. Крім того, обвинувачений і раніше безпідставно ображав, принижував, кричав на потерпілу, влаштовував істерики погрожував спалити документи, викидав куплені продукти харчування ОСОБА_4 . Ці сварки часто закінчувалися побоями. Так, 15 березня 2018 року потерпіла звернулася до Лисянської ЦРЛ до травматолога де був наданий висновок. 15 березня 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Лисянського відділення поліції із заявою.

Незважаючи на те, що обвинувачений визнає не визнання своєї винуватості у вчиненні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України доводиться показаннями потерпілої, письмовими доказами, що містяться у матеріалах кримінального провадження.
Згідно із ч. 1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч.2, 3 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Суд бере до уваги, що докази, які просить у клопотаннях адвокат обвинуваченого визнати недопустимими, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів, суд не вбачає та оцінує з дослідженням їх із взаємозв`язку з іншими доказами.
За таких обставин у суду, відсутні дані щодо очевидності недопустимості доказів, на які вказує захисник, у зв`язку з чим його клопотання задоволенню не підлягають.
Крім показань потерпілої, які є джерелами доказів, вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, підтверджується іншими доказами, передбаченими ч. 2 ст. 84 КПК України, які досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 15 березня 2018 року вбачається, що слідчим відділенням Лисянського ВП Звенигородського ВП ГУ НП в Черкаській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

У судовому засіданні захисник обвинуваченого подав клопотання та просив суд, визнати процесуальний документ недопустимим доказом, а саме висновку експерта від 20.03.2018 року №05-9-01/70 судово-медичної експертизи від 15.03.2018 року, оскільки експертне дослідження проведено на підставі постанови, винесеної особою, яка не мала на те необхідних процесуальних повноважень, а також висновок експерти отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України, оскільки здійснені процесуальні дії направлені на надання історії хвороби без отримання попереднього дозволу суду на її отримання. Суд відхиляє доводи захисту, оскільки внесеними змінами передбачено, що судово-медичні експертизи у кримінальному провадженні починаючи з 16 березня 2018 року проводяться виключно за ухвалою слідчого судді (суду). Тобто, до 16.03.2018 року, слідчий чи прокурор призначали експертизу своєю постановою, то з набранням змінами чинності вони повинні звертатися до слідчого судді (суду) з відповідним клопотанням.
Згідно висновку експерта від 20.03.2018 року №05-9-01/70, відповідно наданих медичних документів у ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді вигляді синців на лівому і правому плечах, на правому передпліччі, відносяться до розряду легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Надані суду докази відповідно до вимог ст. 94 КПК України оцінюються з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідно процесуального рішення.

Дослідивши письмові документи та висновки експертизи, судом не виявлено порушень норм КПК України, які відповідно до статей 86, 87 КПК України тягнуть за собою недопустимість доказів.

Призначаючи покарання суд враховує тяжкість вчиненого обвинуваченого кримінального правопорушення, обставини справи та особу винного у їх сукупності.

Суд враховує також майновий та сімейний стан обвинуваченого, обставини при яких стався конфлікт, тривалість неприязних стосунків з потерпілою та причини таких стосунків.

Посилання обвинуваченого про те, що він не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_4 не приймає до уваги, оскільки обвинувачений намагається уникнути кримінальної відповідальності. Ці показання повністю спростовані наведеними вище доказами, які суд відносить до об`єктивних, що співвідносяться між собою, підтверджують один одного та дають підстави суду для ухвалення обвинувального вироку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що своїми діями ОСОБА_6 умисно заподіяв потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та вважає, що у ході судового розгляду справи вина обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, є доведеною.

Призначаючи покарання обвинуваченому, згідно зі ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 (із наступними змінами та доповненнями), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Визначаючи ступінь тяжкості злочину, суд повинен виходити із всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву та мети, способу і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Відповідно до положень ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Обставин, пом`якшуючих чи обтяжуючих покарання обвинуваченого, згідно ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Згідно досудової доповіді, складеної органом пробації, виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить великої небезпеки для суспільства за умови, здійснення нагляду, застосування соціально-виховних заходів спрямованих на протиправність та запобігання вчинення кримінальних правопорушень.

За наведених обставин, беручи до уваги, що загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення індивідуалізації, гуманності і справедливості покарання, з врахуванням вищевикладеного, тяжкість злочину, характер, обставини та наслідки його вчинення, особу винного, суд вважає за правильне призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті обвинувачення, за ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу.

Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд вважає, що покарання у виді штрафу є необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.

Що стосується цивільного позову, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (ч. 1 ст. 1177 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно висновку експерта №05-9-01/70, потерпілій ОСОБА_4 , внаслідок злочину, заподіяно легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

ОСОБА_4 перебувала на лікуванні з 01.10.2018 року по 12.10.2018 р. На придбання ліків остання витратила 1048,80 грн, що підтверджується випискою із медичної карти хворого, копіями товарного чеку з аптеки від 25.05.2018 року (дослідженими під час судового засідання).

Таким чином слід стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_4 1048,80 грн. матеріальної шкоди, заподіяної злочином.

З приводу стягнення моральної шкоди, суд констатує наступне.

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Вирішуючи заявлений потерпілою цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки у судовому засіданні доведено, що саме внаслідок умисних дій останнього потерпіла ОСОБА_4 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В той же час потерпіла не навела жодних підстав, які обґрунтовують задоволення моральної шкоди саме в розмірі 20000 грн, оскільки, суд уважає, що розмір цієї суми, не в повній мірі відповідає характеру і обсягу страждань, які зазнала ОСОБА_4 , оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер, глибину душевних та психічних страждань потерпілої. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості, та суд приходить до висновку, що заявлена потерпілою до відшкодування сума моральної шкоди, завданої ОСОБА_4 є завищеною, оскільки цей розмір не відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості з урахуванням обставин встановлених в судовому засіданні та підтверджених матеріалами справи.

Враховуючи ступінь душевних страждань, які зазнала потерпіла ОСОБА_4 і які виразилися у приниженні її честі і гідності, відчутті фізичного болю та стражданнях у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями згідно висновку експерта від 20.03.2018 року №05-9-01/70 у вигляді синців на лівому і правому плечах, на правому і лівому передпліччі, які спричинені дією тупого твердого предмету (предметів), суд уважає, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_4 моральна шкода в розмірі 2000 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу у сумі 7286 грн, суд дійшов наступного висновку.

За змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Главою 8 КПК України визначено процесуальні витрати у кримінальному провадженні, ст.120 КПК України до них віднесено витрати на правову допомогу, частиною 2 даної статті передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, відповідач.

У разі ухвалення обвинувального вироку, відповідно до ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між потерпілою ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_5 було укладено договір про представництво захисника в кримінальному процесі від 10.09.2018 року. Матеріали справи містять квитанцію від 10.09.2018 року №93 про сплату ОСОБА_4 адвокату ОСОБА_5 5 000 грн за надання правової допомоги (формування документів, складання позовної заяви, заперечень, участь у судовому засіданні) при розгляді кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України.

Відтак, на користь потерпілої ОСОБА_4 повинно бути стягнуто судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп., що підтверджуються документально, а тому підлягають відшкодуванню обвинуваченим.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення в іншій частині позивних вимог потерпілої ОСОБА_4 , оскільки позивачем не доведено під час судового розгляду, відповідно до вимог ст.81ЦПК України.

Речові докази по справі відсутні. Запобіжний захід не обирався.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і призначити покарання: у виді 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян штрафу в дохід держави, тобто 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_4 матеріальну шкоду у сумі 1048 (одна тисяча сорок вісім) гривень 80 копійок моральну шкоду у сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок та судові витрати на правничу допомогу, які були понесені потерпілою у розмірі 5000 гривень 00 копійок.

Вирок може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Лисянський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам, які не були присутні в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1