Справа №585/2941/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/123/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференцзв`язку),

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №585/2941/19 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк, -

ВСТАНОВИЛА:

02 серпня 2019 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2005 року за ч.1 ст.115, п.13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.358, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавленні волі на визначений строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що на сьогоднішній день в КК України та КПК України відсутній механізму реалізації заміни довічного ув`язнення на строкове, який би міг бути застосований судом.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасували оскаржувану ухвалу суду та направити справу на новий судовий розгляд в той же суд першої інстанції в іншому складі суду.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_8 посилається на рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2», яким довічне позбавлення волі визнано незаконним та таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції через відсутність реальної перспективи звільнення такої особи.

Вказує, що відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.9 КПК України, ч.5 ст.3 КК України, ст.8 Конституції України та ч.ч.1,2 ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України», в Україні діє принцип верховенства права, згідно якого норми міжнародного права мають пріоритет над нормами національного права.

Зауважує, що його клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавленні волі на визначений строк ґрунтувалося не на нормах КК України та КПК України, в яких відсутній механізм реалізації заміни довічного ув`язнення на строкове, а на принципі верховенства права, рішенні ЄСПЛ «Петухов проти України №2» та необоротності виконання Україною міжнародних обов`язків, які випливають з Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.27 Віденської конвенції від 23.05.1969.

При цьому вказує, що суди повинні враховувати рішення ЄСПЛ при розгляді справ як джерело права.

За таких обставин вважає, що рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2» стосується всіх засуджених до довічного позбавлення волі, а не тільки безпосередньо громадянина Петухова, оскільки воно є частиною національного законодавства та джерелом права і має пріоритет над національним законодавством.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора щодо законності ухвали суду, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обгрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавленні волі на визначений строк.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 року ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст. 115, п.13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.358, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі. Вироком визначено, що строк відбування покарання обраховується з 25.04.2004 (а.о.с.7-19 т. 1).

Ухвалою Верховного Суду України від 31.05.2005 вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 року відносно ОСОБА_10 залишено без змін (а.о.с. 20-22 т.1).

Згідно розпорядження Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 року відносно ОСОБА_10 набрав законної сили 31 травня 2005 року (а.о.с. 27 т.1.).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07.06.2018 року зараховано ОСОБА_11 в строк відбуття покарання час попереднього ув`язнення: з 25 квітня 2004 року по 31 травня 2005 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.о.с.29 т.1).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2005 року ОСОБА_11 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 на те, що підставою його звернення до суду є рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України №2», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не вважає переконливими та такими, що дають підстави для визнання ухвали суду незаконною.

Так, Велика Палата Верховного Суду своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Положеннями ч.1 ст.64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Так, ч.2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.1 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обгрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2019 року, якою ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні його клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.