Ухвала
Іменем України
17 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 204/3107/19
провадження № 51-755 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року,
встановив:
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2019 року
ОСОБА_5 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобі, без мети збуту, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, через суворість. При цьому посилається на ту обставину, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину у скоєнні злочинів визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, має хронічну тяжку хворобу, (хвороба «Крона»), є переселенцем з Луганської області, має постійне місце проживання, навчався у ДНУ ім. Гончара.
Враховуючи наведене, захисник просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанції та призначити остаточне покарання, не пов?язане з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309 КК України, в касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо ОСОБА_5 загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як випливає з наданих до суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення та дані про його особу.

Судом також враховано обставиною, що пом?якшує покарання, визнання ОСОБА_5 своєї вини. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд врахував обставини вчинення злочину та кількість вилученого наркотичного засобу, спосіб його фасування та зберігання.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через його суворість, а також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що захисник зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
В свою чергу, при розгляді апеляційної скарги засудженого, у якій порушувалось питання про невідповідність призначеного покарання положенням ст. 65 КК України через наявність ряду пом`якшуючих обставин, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, врахував те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину у скоєному визнав повністю, щиро розкаявся, має хронічну тяжку хворобу, є переселенцем з Луганської області, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв?язки, та належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_5 та його захисника залишив без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3