ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/584/20 Справа № 202/5421/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання : ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 лютого 2020 року, включно, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю учасників судового розгляду:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_6 в режимі відеоконференції.
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.
В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що прокурор лише перерахував наявність ризиків, не надавши суду підтвердження їх наявності. В ході судового слідства сторона обвинувачення не надала підтвердження того, що дане кримінальне правопорушення було скоєне ОСОБА_7 . Стороною обвинувачення не надано суду підтвердження, що ОСОБА_7 планував або планує здійснити будь-яке правопорушення або переховуватися від суду.
Також, захисник зазначає, що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання, має реєстрацію, постійне місце проживання, одружений та має малолітню дитину.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 20 лютого 2020 року, включно.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд зазначив, що ризики, передбачені ст.177 КПК України на даний час розгляду кримінального провадження не зменшилися, а також, обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, оскільки не працевлаштований, постійного доходу не має, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, обвинувачується у вчиненні злочину, який відносяться до категорії тяжкого і за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, та існують ризики, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою перешкоджання розгляду кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Вирішуючи питання про дотримання строку апеляційного оскарження адвокатом ОСОБА_6 , апеляційний суд виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена 23 грудня 2019 року, а останнім днем подачі апеляційної скарги є 30 грудня 2019 року, який був неробочим днем, адвокат ОСОБА_6 звернулася до суду зі скаргою 02 січня 2020 року, тобто перший робочий день після свят, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про пропущення адвокатом строку апеляційного оскарження та необхідність розгляду і вирішення питання про його поновлення.
Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання осіб під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та доводи обвинуваченого і його захисника щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
При цьому, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років,скоїв злочин в період відбування іспитового строку за вироком суду, дані про особу обвинуваченого, який не працевлаштований, постійного доходу не має, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, а також, наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, у зв`язку з чим, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .
Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд також дійшов висновку, що вони є обґрунтованими.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке є тяжким, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, а отже, усвідомлюючи відповідальність, яка загрожує йому у разі доведеності вини, може переховуватися від суду.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, раніше неодноразово судимий, в тому числі, за аналогічне кримінальне правопорушення, вчинив злочин в період відбування іспитового строку покарання, а отже, може вчинити нове кримінальне правопорушення.

З урахуванням зазначеного, доводи захисника про недоведеність існування ризиків є необґрунтованими.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд, також, приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, апеляційним судом враховується характер кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому та практику Європейського суду з прав людини п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.
Посилання захисника на те, що прокурором лише перераховані ризики та не надано суду підтвердження їх наявності, є безпідставними, оскільки у своєму клопотанні прокурором зазначені доводи на підтвердження заявлених ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про що він зазначав і у судовому засіданні.

Твердження захисника про те, що стороною обвинувачення не надано підтвердження того, що дане кримінальне правопорушення було скоєне ОСОБА_7 , колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки оцінка доказів та встановлення наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення судом надається при ухваленні вироку.

Доводи в апеляції захисника про те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, сім`ю та позитивну характеристику за місцем проживання, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для зміни щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою та самі по собі не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування такого виду запобіжного заходу.

Всі інші, викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, були об`єктом дослідження судом при продовженні запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 і їм надана належна оцінка.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, не встановлено.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 лютого 2020 року включно, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.
Судді Дніпровського
апеляційного суду:

_______________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4