УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/16986/19

Провадження №: 1-кс/755/9097/19

"05" грудня 2019 р.

м. Київ

слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк, у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 за № 0008802 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, установила:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_3 звернувся із даною скаргою до слідчого судді цього місцевого суду в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність слідчого, у рамках вказаного кримінального провадження, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним кодексом України строк, оскільки після отримання суб`єктом оскарження заяви ОСОБА_3 від 25.10.2019 (зареєстровано канцелярією Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві за вх. № Б-5531 від 25.10.2019) про здійснення процесуальних дій у рамках кримінального провадження унесеного до ЄРДР 23.10.2019 за № 0008802, остання не розглянута відповідно до вимог ст. 220 КПК України.

Скаргу умотивовано тим, що у вказаному кримінальному провадженні Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідувнаня за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

25.10.2019 до Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_3 було подано заяву від тієї ж дати про залучення його до кримінального провадження як потерпілого, з передумов регламентвоаних ст. 55 КПК.

24.11.2019 ОСОБА_3 отримано відповідь Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, по суті якої, на думку особи, яка звернулася зі скаргою, подана заява залишена без належного процесуального реагування, що суперечить вимогам ст. 220 КПК України.

З огляду на зазначене, ОСОБА_3 просить слідчу суддю зобов`язати уповноваженого слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008802, розглянути його заяву та залучити його до провадження як потерпілого.

Позиція сторін

Сторони у судове засідання, будучи повідомленими про нього згідно ст. 135 КПК України, не з`явилися. Разом з цим, особа, яка звернулася зі скаргою, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, скаргу підтримала, просила задовольнити. У зв`язку з чим, слідча суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 вказаного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність вказаних сторін.

Встановлені обставини у провадженні

Відповідно до витягу з ЄРДР, який сформований реєстратором ОСОБА_4 від 25.10.2019, Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві розслідується кримінальне провадження унесене до ЄРДР 23.10.2019 за № 0008802 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, за фактом того, що 22.10.2019 до Територіального сервісного центру № 8045 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві звернувся гр. ОСОБА_3 з метою реєстрації автомобіля PEUGEOT PARTNER, номер кузова НОМЕР_1 . Під час огляду транспортного засобу фахівцями експертно-криміналістичної служби МВС було встановлено, що номер двигуна знищений механічним способом. В подальшому вказаний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію ТЗ було вилучено ( НОМЕР_2 від 22.10.2019).

До Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_3 було подано заяву від 25.10.2019 про залучення його до кримінального провадження як потерпілого, з передумов регламентвоаних ст. 55 КПК, яка зареєстрована канцелярією Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві за вх. № Б-5531 від 25.10.2019.

Листом Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 21.11.2019 №Б-5491/125/50-2019, копія якого долучена ОСОБА_3 і яку він сприймає як відповідь за наслідками розгляду вищевказаної заяви від 25.10.2019, повідомлено, що на даний час за кримінальним провадженням №0008802 від 23.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, проводяться усі необхідні слідчі (розшукові) дії.

Будь-яких інших даних про результати розгляду цього звернення Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві, на час розгляду скарги, слідчою суддею не установлено.

Мотиви, з яких виходила слідча суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким вона керувалася

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст. 8 КПК України).

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Разом з тим, ч. 5 ст. 55 КПК, регламентує, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Згідно положень ст. 110 КПК України, процесуальним рішенням є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого. Згідно ч. 3 цієї статті, рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Таким чином, випадок, коли прокурор, слідчий приймають рішення про відмову у визнанні потерпілим у порядку ст. 55 КПК, з огляду на можливість оскарження такого рішення до слідчого судді у порядку ч. 1 ст. 303 того ж Кодексу є випадком для якого прийняття постанови у порядку ст. 110 Кодексу, є прямо передбаченим цим Кодексом.

Коли прокурор, слідчий задовольняє заяву у порядку ст. 55 КПК, потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою.

Тобто, КПК містить у собі визначений порядок, як має діяти прокурор, слідчий при розгляді звернень, у порядку ст. 55 КПК України.

З урахуванням того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі №671/463/15-к).
Що указує на дійсність спору між цими сторонами, який підлягає урегулюванню, так як сам порядок встановлений КПК щодо власне самої процедури порядку, форми, у питанні послідовності (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій дотриманий не був, адже звернення заявника з дотриманням вимог ч. 5 ст. 55, ст. 110 указаного Кодексу розглянуті не були.
У статті ж 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
При цьому, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).
Офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі положень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
Стаття 124 Конституції України ключовим при визначенні судової юрисдикції визначає наявність «спору». Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини, який, зокрема, дійшов таких висновків.
Терміну «спір» (французькою мовою «contestation») необхідно надавати основного, а не формального значення (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium (Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії), § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Gorou v. Greece (no. 2) [GC] (Гору проти Греції №2) [ВП], § 29; і Boulois v. Luxembourg (Boulois проти Люксембургу) [ВП], § 92).
«Спір» повинен бути справжнього і серйозного характеру (Sporrong and Lцnnroth v. Sweden (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), § 81). Спір може стосуватися не лише існування права, а також сфери застосування чи порядку, у якому воно має бути використано (Benthem v. The Netherlands (Бентем проти Нідерландів), § 32). Він також може стосуватися фактичних обставин справи.
У цій справі, з урахуванням фактичних обставин справи, змісту скарги і дій учинених уповноваженими особами Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, можливістю спростування яких суб`єкт оскарження, на час розгляду скарги, не скористався, слідча суддя доходить висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами, який полягає у сфері та порядку застосування конкретних правових норм через призму фактичних обставин цієї справи.
У світлі того, що на рівні конкретних кримінальних процедур захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку держави, її правоохоронних органів реалізується через механізми контролю за рішеннями прокурора, слідчого, з боку слідчого судді.
Так, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
У п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Класс та інші проти Німеччини» (06.09.1978 року) Суд наголосив, що із принципу верховенста права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада.
Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Суд вважає, що у сфері, яка надає, в окремих справах, такі великі можливості для зловживань, котрі можуть призводити до шкідливих наслідків для демократичного суспільства загалом, у принципі функцію наглядового контролю доцільно доручати судді (п. 56 абз. 2 рішення). Ця ж теза приведена і у рішенні у справі «Волохи проти України». У справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» і «Алтай проти Туреччини» Суд зазначив, що згідно з принципом Верховенства права судовий контроль за діяльністю влади є одним з основоположних принципів демократичного суспільства.
Вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, слідча суддя виходить з практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» відповідно до статті 6 § 1 (Beaumartin v. France (Бомартен проти Франції), § 38). Стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (Obermeier v. Austria (Обермайєр проти Австрії), § 70). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Chevrol v. France (Шевроль проти Франції), § 63). «Суд» повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство (Terra Woningen B.V. v. the Netherlands (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів), § 52).
При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі «Ечюс проти Латвії» Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією і принципом Верховенства права.
Так, в цьому випадку, слідча суддя вважає, що в порушення вимог ст. 55 КПК, у визначений законодавством строк заяву розглянуто не було (належне процесуальне рішення не прийнято, чим порушено права заявника). Хоча, цього від суб`єкта владних повноважень вимагає порядок встановлений КПК, бо, вся структура кримінального процесуального законодавства України лежить на загальному припущенні (ст.ст. 8, 9 КПК України), що державні органи діють сумлінно.
Встановлений у КПК порядок свідчить, що коли у відповідь на заяву заявника, подану у порядку ст. 55 КПК у кримінальному провадженні слідчий, всупереч вимогам процесуального законодавства, надсилав особі лист, а не постанову про відмову її задоволенні, або узагалі не надав відповіді у межах розумних строків, то предметом оскарження є не лише відмова, а й бездіяльність.
При розгляді звернення по суті, слідчий суддя акцентує увагу на тому, що в силу положень чинного кримінального процесуального законодавства України, а саме, відповідно до ст.ст. 55 (частина 5) 303 КПК, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява про визнання особи потерпілою є безпідставною, прокурор, слідчий виносить вмотивовану постанову про відмову у задоволенні такої заяви, яка може бути оскаржена слідчому судді.
А, згідно ч. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, тобто, у тому числі, зокрема, у порядку ст. 55 вказаного Кодексу.
У цьому випадку, як убачається з матеріалів провадження, суб`єктом оскарження було отримано звернення ОСОБА_3 та таке звернення відхилено листом, що є неприйнятним.
При підході, який застосував суб`єкт оскарження виникає ризик того, що фактично особа позбавляється права на звернення до суду за захистом. Адже є очевидним, що рішення у формі листа не може бути скасоване.
У той час, як згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Тобто, керівник органу досудового розслідування не міг, з точки зору ст.ст. 2, 9 КПК України, діяти інакше, ані ж передбачає цей Кодекс.
У даній справі, права заявника порушені, а тому підлягають захисту.
При цьому, дійсним є строк звернення з даною скаргою до слідчого судді.
Враховуючи зазначене, слідча суддя вважає, що скарга є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню шляхом зобов`язання розглянути заяву, у порядку передбаченому ст. 55 КПК України та з урахуванням положень ст. 110 того ж Кодексу.
Так як є дійсним факт прийняття рішення з порушенням порядку та процедури для його ухвалення.
Згідно п. 17 указаного узагальнення ВССУ судом касаційної інстанції констатується, що неоднаково у судовій практиці вирішується питання формулювання резолютивної частини ухвал слідчих суддів, постановлених за результатами розгляду скарг на рішення прокурора та відмічається, що формулювання резолютивної частини в таких випадках залежить від конкретного предмета розгляду: якщо слідчим чи прокурором не було належним чином розглянуто питання про застосування заходів безпеки, то у такому випадку слідчий суддя може їх зобов`язати відповідне питання розглянути; якщо ж таке питання було розглянуте і особі було необґрунтовано відмовлено в застосуванні заходів безпеки, то у такому випадку слідчий суддя уповноважений зобов`язати відповідальну особу такі заходи застосувати.
У цій ситуації, має місце саме перший випадок (якщо слідчим чи прокурором не було належним чином розглянуто питання, то у такому випадку слідчий суддя може їх зобов`язати відповідне питання розглянути).
Суб`єкт оскарження, будучи вільним у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, правом на надання письмових заперечень до суду, з зазначенням належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 84-86 КПК України, які б в той чи інший спосіб спростовували або ж підтверджували доводи особи, що подала скаргу, не скористався.
За таких обставини, слідча суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, які їй відомі на час розгляду скарги, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає за необхідне зобов`язати слідчого, який здійснює досудове розслідування у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0008802 від 23.10.2019, вчинити одну з дій передбачених ст.ст. 55, 220 КПК України (клопотання задовольнити, визнати особу потерпілою та ознайомити з правами передбаченими КПК України або відмовити у визнанні потерпілою шляхом постановлення умотивованої постанови) за заявою (клопотанням) ОСОБА_3 від 25.10.2019 (зареєстровано канцелярією Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві за вх. № Б-5531 від 25.10.2019), в строки визначені ст. 220 даного Кодексу, та з урахуванням положень ст.ст. 28, 55 КПК України.
З цих підстав слідча суддя, керуючись ст.ст. 1-29, 55, 220, 303-307, 369-372, 376 КПК України, постановила:
скаргу задовольнити.
Зобов`язати слідчого Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, який здійснює досудове розслідування у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 за № 0008802, вчинити одну з дій, передбачених ст.ст. 55, 220 КПК України (клопотання задовольнити, визнати особу потерпілою та ознайомити з правами передбаченими КПК України або відмовити у визнанні потерпілим шляхом постановлення умотивованої постанови) за заявою (клопотанням) ОСОБА_3 від 25.10.2019 (зареєстровано канцелярією Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві за вх. № Б-5531 від 25.10.2019), в строки визначені ст. 220 даного Кодексу, та з урахуванням положень ст.ст. 28, 55 КПК України.
Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Слідча суддя: ОСОБА_5