ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1204/20 Справа № 320/3486/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні № 0000006,

за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
встановила:
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні наступного.
06 січня 2019 року, приблизно о 16 годині 20 хвилин, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Audi A4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь, з боку м. Харкова в напрямку м. Сімферополя, на території Мелітопольського району Запорізької області. В салоні його автомобіля на передньому пасажирському сидінні в якості пасажира знаходився ОСОБА_11 .
В цей час, у зустрічному напрямку, рухався автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , в салоні у якого на передньому пасажирському сидінні в якості пасажира знаходилась ОСОБА_12 , а на задньому сидінні, в дитячих кріслах, малолітні ОСОБА_13 , 2016 року народження та ОСОБА_14 , 2018 року народження.

В районі 386 км.+700 м. автодороги Харків-Сімферополь, водій ОСОБА_6 , не врахував дорожню обстановку (засніжена дорога, наявність колії) та не обрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, допустив занос керованого ним автомобіля та виїхав на зустрічну смугу руху.

Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями. Невідповідність у діях водія ОСОБА_6 вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку із подією дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок порушення вказаного пункту Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_6 допустив занос керованого ним автомобіля та виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався у зустрічному йому напрямку.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля «Chevrolet Lacetti» ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень, у виді поєднаної тупої травма голови, тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів та множинними переломами кісток скелета загинула на місці пригоди, а водій вказаного автомобіля ОСОБА_9 та пасажири малолітні ОСОБА_13 , 2016 р.н. та ОСОБА_14 , 2018 р.н. отримали тілесні ушкодження різної тяжкості, з якими були госпіталізовані до медичного закладу.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5років, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.

Строк покарання засудженому ухвалено обчислювати з моменту його затримання, в порядку виконання вироку суду.

Запобіжний захід, до набрання вироком законної сили у вигляді домашнього арешту залишено без змін.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цивільні позови ОСОБА_13 , ОСОБА_14 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 350 000 грн. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_14 моральну шкоду в розмірі 328 000 грн. А всього стягнути з обвинуваченого 678 000 гривень.

У задоволенні цивільного позову на користь ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди відмовлено у зв`язку з добровільним відшкодуванням моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 не погодився з даним рішеннями суду. В апеляційній скарзі просить вирок змінити та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Посилається на те, що в судовому засіданні він повністю визнав свою вину, у вчиненому розкаявся.

Вказує, що об`єктивно виявити небезпеку він не мав можливості через погодні умови, що і призвели до зіткнення з зустрічним автомобілем. Захисником у судовому засіданні було заявлено клопотання про призначення та проведення інженерно-транспортної експертизи з метою встановлення, чи мало місце не відповідність ГОСТу дорожнє полотно у місці дорожньо-транспортної пригоди, чи мав я об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху, щоб прийняти міри для виконання пункту 12.3 ПДР.

Вважає, що відмова суду у задоволенні даного клопотання позбавила його можливості здійснити належним чином право на захист та з`ясувати усі обставини та причини дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначає, що призначене судом першої інстанції покарання, є занадто суворим, оскільки відбуваючи покарання він не зможе в короткий термін відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду.

Просить врахувати, що він визнав свою вину, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності прийняв міри до добровільного відшкодування шкоди, його вік 60 років, те, що він є пенсіонером, на його утриманні перебуває пристаріла мати, яка потребує постійного нагляду та турботи.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити, вирок змінити в частині призначення покарання та застосувати до ОСОБА_15 вимоги ст. 75 КК України. Обвинувачений пояснив, що ним оскаржується лише вид та міра призначеного покарання, свою вину у вчиненні злочину визнає в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Потерпілий та його представник підтримали думку прокурора.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Матеріалами справи встановлено, що судове слідство по ній проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про обставини вчиненні кримінального правопорушення, доведеність винність ОСОБА_6 , правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 286 КК України - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Аналізуючи апеляційні вимоги обвинуваченого про необґрунтованість призначення йому занадто суворого міри покарання, колегія суддів зазначає, що відповідно з вимогами ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язанні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).

Вказані вимоги Закону судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Приймаючи рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції послався на тяжкість вчиненого злочину, який відносяться до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, скоїв злочин з необережності, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Суд послався і на те, що по справі встановлено обставини, що пом`якшують вину ОСОБА_6 - щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Тому, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 , слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому занадто суворого покарання та необхідності призначення покарання з врахуванням вимог ст. 75 КК України, є необґрунтованими. Дані, на які посилається апелянт, були оцінені судом в сукупності з іншими обставинами по справі.

Таким чином, сукупність досліджених даних привели колегію суддів до висновку про безпідставність доводів, викладених в апеляції, тому підстав для для зміни вироку і призначення ОСОБА_6 менш суворого покарання із застосуванням ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та для зміни вироку щодо ОСОБА_6 , не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року щодо ОСОБА_16 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4