Провадження № 11-кп/824/375/2020 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_6
секретаря судових засідань ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 10 жовтня 2016 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до покарання у виді громадських робіт строком 100 годин,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України,-
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначити йому покарання у виді одного року обмеження волі.
Відповідно до ст. 71, 72 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді одного року і десяти днів обмеження волі.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом іспитового строку 1 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим в ухиленні від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, за наступних обставин.
10 жовтня 2016 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до покарання у виді громадських робіт строком сто годин.
13 грудня 2016 року, після набрання вказаним вироком законної сили, працівниками Шевченківського районного сектору Київського міського відділу з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі служба пробації) обвинуваченого ОСОБА_6 ознайомлено з порядком та умовами відбування громадських робіт, а також попереджено про кримінальну відповідальність у разі ухилення від відбування покарання, при цьому видано направлення до Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва, згідно якого він мав приступити до відбування згаданого покарання з 15 грудня 2016 року, однак останній до вказаної організації для відбування покарання не з`явився.
10 березня 2017 року працівниками служби пробації, на підставі ст. 40 КВК України, обвинуваченого ОСОБА_6 повторно попереджено про кримінальну відповідальність у разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання, однак останній, незважаючи на неодноразові виклики та попередження, до встановленого місця виконання суспільно корисної праці без поважних причин не з`явився.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор Київської місцевої прокуратури №10 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 389 КК України 1 рік обмеження волі. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного цим вироком, приєднати повністю невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року, призначивши остаточне покарання у виді 1 року 25 днів обмеження волі.
В обгрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не в повній мірі врахував суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, у період не знятої та не погашеної судимості, а також не відбувши покарання за попереднім вироком, знову вчинив злочин, внаслідок чого, призначив ОСОБА_6 надто м`яке покарання, що не є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив задовольнити її, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про те, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в ухиленні від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають.
Згідно із ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції враховано дані щодо особи обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, вчинив злочин невеликої тяжкості, обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України судом першої інстанції визнано і враховано щире каяття, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України визнано і враховано рецидив злочину та обґрунтовано призначено покарання, в межах санкції ст. ч. 2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі, а також правильно визначено вид і розмір остаточного покарання за сукупністю вироків, відповідно до вимог ст. 71 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 10 днів.
З урахуванням наведених вище обставини в їх сукупності, а саме даних про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, враховуючи критичне ставлення до вчиненого та усвідомлення власної протиправної поведінки, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого обов`язків відповідно до ст.76 КК України.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_6 не в повній мірі враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, у період не знятої та не погашеної судимості, знову вчинив злочин, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки саме з урахуванням обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочинів, який виникає, коли особа, яка була раніше засуджена за вчинення умисного злочину, вчиняє новий умисний злочин, маючи незняту, непогашену у встановленому законом порядку судимість за попередній злочин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 найбільш суворе покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора, про те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_6 не відбувши покарання за попереднім вироком, знову вчинив злочин, оскільки саме за ухилення від відбування покарання у виді виправних робіт за попереднім вироком і засуджено ОСОБА_6 за ч.2 ст. 389 КК України.
Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 було дотримано вимог кримінального процесуального закону, враховано всі обставини які впливають на його вид та розмір, в тому числі і ті, на які посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор, а наявність у ОСОБА_6 непогашеної судимості не може бути безумовною підставою, яка виключає можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, враховуючи його вірний соціальний напрямок поведінки та принцип індивідуалізації покарання.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з виконанням покладених на ОСОБА_6 обов`язків ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року задоволено подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області про звільнення від покарання ОСОБА_6 та звільнено його від покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року.
Додаткових доводів, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного вироку чи не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про те, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим та його виправлення і перевиховання неможливе без реального відбування покарання прокурором до апеляційного суду не надано.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора з приводу м`якості призначеного судом покарання обвинуваченому.
Керуючись ст. ст. 405, 419 КПК України, колегія суддів, -

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року щодо ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_______________ _______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4