ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №623/2555/19 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/872/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів до 05 січня 2020 року включно, розмір застави у сумі 76 840 гривень, визначений ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25.06.2019 року залишено без змін.
Не погодившись з ухвалою суду,обвинувачений ОСОБА_7 через канцелярію ДУ «Харківський слідчий ізолятор» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалуІзюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.Апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, оскільки ухвалена суддею в супереч вимог ч.1 ст.76 КПК України. Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, повністю визнав вину у вчинених злочинах та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, ніколи не оголошувався в розшук, потерпілі в рамках вказаного кримінального провадження відмовилися від цивільних позовів, претензій матеріального характеру не мають, є інвалідом 2 групи, хворіє на туберкульоз, отримує пенсію з інвалідності.

Вислухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.369 КК України серед яких є тяжкий злочин та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні корисливих кримінальних правопорушень, серед яких є тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 6 років, раніше судимий за тяжкі злочини, має не зняту та не погашену судимість, офіційно непрацевлаштований, без джерел доходу.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Доводи щодо стану здоров`я не спростовують правильність рішення суду, оскільки до апеляційної скарги не додано даних про захворювання, які перешкоджають або унеможливлюють перебування обвинуваченого під вартою. Більш того, колегія суддів роз`яснює обвинуваченому про те, що він не позбавлений процесуальної можливості заявити клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності або відсутності хвороби, яка перешкоджає подальшому перебуванню в умовах слідчого ізолятору.
Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалення суддею ОСОБА_1 оскаржуваної ухвали в супереч вимог ч.1 ст.76 КПК України спростовуються довідкою голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_8 № ЕП-78/20-вих від 24.01.2020 року.
Колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2019 рокупро продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4