КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 20 травня 2020 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року,

за участю: прокурора адвоката ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року, скасувати її, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.
Щодо строку апеляційного оскарження зазначають, що клопотання слідчого про арешт майна 19 лютого 2020 року розглянуто слідчим суддею без виклику та повідомлення ОСОБА_6 , копію ухвали йому не направлено, про її існування стало відомо 12 березня 2020 року після ознайомлення з матеріалами провадження, апеляційну скаргу подано 16 березня 2020 року.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначають, що орган досудового розслідування та слідчий суддя помилкового прийшли до висновку з приводу того, що частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_9 , шахрайським шляхом відчужена невстановленими особами шляхом реєстрації права власності на ОСОБА_6 .
Вказує, що почеркознавча експертиза на предмет підписання ОСОБА_9 договору дарування підтвердила підписання такого документа саме матір`ю, після чого з боку сестри почали здійснюватися спроби встановити наявність у матері психічних захворювань, з метою подальшого використання такої інформації для скасування договору дарування в судовому порядку з таких підстав.
Окрім того, апелянти зазначають, що частина квартири належала ОСОБА_6 на праві власності ще з 2000 року на підставі виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва Свідоцтва про право власності на житло від 28.01.2000р., відповідно до змісту якого квартира належала йому та матері ОСОБА_9 у рівних частинах, відтак, в цій частині квартира не могла бути визнана речовим доказом.
Слідчим суддею не отримано від слідчого належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_9 , яка померла, не обізнана з укладанням 17 березня 2017 року договору дарування або того, що під час укладання зазначеного правочину порушені її права.
Звертають увагу апелянти на підслідність кримінального провадження № 0002484, розслідування якого з незрозумілих причин здійснює Деснянське УП ГУ НП в м. Києві, незважаючи на те, що місце знаходження нерухомого майна у Солом`янському районі, а місце посвідчення договору дарування приватним нотаріусом у Голосіївському районі міста Києва.
Окрім того, відображений в ухвалі номер кримінального провадження не збігається з номером, що вказаний у Витягу з ЄРДР та судом зазначено про арешт майна по кримінальному провадженню № 0002784 від 08.04.2019р., хоча у витягу з ЄРДР зазначено кримінальне провадження № 0002484 від 08.04.2019р.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Відповідно до положень ч. 1. ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
Оскільки клопотання слідчого про арешт майна 19 лютого 2020 року розглянуто слідчим суддею без виклику та повідомлення ОСОБА_6 , копію ухвали йому не направлено, про її існування стало відомо 12 березня 2020 року після ознайомлення з матеріалами провадження, апеляційну скаргу подано 16 березня 2020 року, у зв`язку з чим, строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.
Як убачається з матеріалів судового провадження, Деснянським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 08 квітня 2019 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під № 0002484, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , 17 березня 2017 року посвідчено договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належала ОСОБА_9 . Під час допиту потерпіла вказала, що частка вказаної квартири належала їй на праві власності частка квартири, однак, на початку квітня 2019 року їй стало відомо, що її частка квартири вже не належить, а належить сину - ОСОБА_6 відповідно до договору дарування. Вона жодних договорів з приводу дарування, продажу своєї частки квартири не укладала і нікого на це не уповноважувала.

17 лютого 2020 року старший слідчий Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_11 , звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва вказане клопотання задоволено.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Задовольняючи клопотання слідчого, внесеного в межах кримінального провадження № 0002484, про накладення арешту на майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, що слідчим в клопотанні доведено необхідність накладення арешту на вказану квартиру, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94,132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні, слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону слідчий та слідчий суддя не дотрималися.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема збереження речових доказів і накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із наданих прокурором до клопотання матеріалів, а саме з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження здійснюється за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яке внесено в ЄРДР 08 квітня 2019 року під №№ 0002484, за фактом заволодіння невстановленою особою шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 . Однак, незрозуміло з наданого витягу, які незаконні дії вчинив ОСОБА_6 та на підставі яких відомостей відкрито вказане кримінальне провадження.
Окрім того, відповідно до матеріалів доданих до апеляційної скарги, частина вказаної квартири належала ОСОБА_6 на праві власності ще з 2000 року на підставі виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва Свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2000 року, відповідно до змісту якого квартира належала ОСОБА_6 та його матері ОСОБА_9 у рівних частинах.

17 березня 2017 року ОСОБА_9 подарувала своєї частки синові ОСОБА_6 , що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 . Зазначений договір у судовому порядку недійсним не визнано. ОСОБА_9 , яка була заявницею щодо внесення до ЄРДР відомостей про вчинення злочину померла і на даний час в порядку цивільного судочинства вирішити питання щодо незаконності укладення договору дарування є неможливим.

Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 набута кримінально-протиправним шляхом або отримана внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України, що свідчить про формальність винесеної постанови слідчого відділу Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києва ОСОБА_7 від 08 квітня 2019 року про визнання вказаної квартири речовим доказам.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ні слідчий в клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення відповідно ст.ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для ОСОБА_6 .
Також, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення підслідності звернення з відповідним клопотання органу досудового розслідування про арешт майна, однак це не є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 , підлягає скасуванню як незаконна, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Поновити адвокату ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , строк на апеляційне оскарження хвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року, та задовольнити апеляційну скаргу.
Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , - відмовити.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11сс/824/2037/2020 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_13
Категорія ст.170 КПК Доповідач ОСОБА_12