Ухвала
14 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 185/3086/16-к
провадження № 51-1808ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року,

встановив:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 369-2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25000 грн. На підставі ст. 55 КК України призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посадив правоохоронних органах на строк 5 років.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 рок апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок місцевого суду змінено. Зокрема, вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 369-2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25000 грн. На підставі ст. 55 КК України вважити призначеним ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посадив правоохоронних органах на строк 3 роки.

В іншій частині вирок суду залишено без зміни.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (даліКПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 цієї статті.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року і вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішень допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність і просить закрити кримінальне провадження щодо нього, при цьому в обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які встановлені на підставі досліджених судом доказів та приводить їх аналіз, що відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту. Посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ОСОБА_4 не наводить таких порушень, які відповідно до положень ст. 284, 440 КПК у їх взаємозв`язку, є безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень і закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням кримінального процесуального закону з касаційної скарги засудженого неможливо зрозуміти, які порушення допустили суди першої та апеляційної інстанцій, як ці порушення вплинули на законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень та чому їх слід відносити з огляду на положення статей 370, 412-414 КПК до безумовних підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень касаційним судом відповідно до ст. 438 КПК.

Необхідно врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Водночас засуджений не вказує конкретних порушень закону, допущених апеляційним судом при постановленні ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги, зважаючи на приписи статей 404, 409, 419 КПК, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та у своїй ухвалі надає вичерпну відповідь на ті доводи, що наведені в ній.

Таким чином, засудженому необхідно належним чином обґрунтувати свою позицію щодо істотності порушень кримінального процесуального закону, а також, яку норму або норми кримінального закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано, що є підставою для зміни або скасування судового рішення згідно з ч. 1 ст. 438 КПК, та належно систематизувати викладені у касаційній скарзі доводи.

Оскільки касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити її без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків (засудженим має бути підтверджено, що ним не пропущено встановлений ухвалою суду строк при повторному зверненні до суду).

Керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргузасудженого ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишити без руху та надати для усунення виявлених недоліків 10 днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3