Справа №592/2459/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/136/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - домашній арешт
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Застосовано відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6

захисника ? ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання слідчого задовольнити, обравши ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Слідчим суддею не в повній мірі взято до уваги, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тобто у повторному відкритому викраденні чужого майна (грабежу), та згідно ст. 12 КК України віднесеного до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі від 04 до 06 років. Беручи до уваги те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, який було вчинено менш ніж через рік після звільнення з установи відбування покарання, є особою неодноразово судимою, тому є всі підстави вважати обґрунтованими ризики переховування від органів досудового розслідування та суду; незаконного впливу на потерпілого, свідків та інших осіб; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Домашній арешт не зможе забезпечити виконання покладених на підозрюваного процесуальних обов`язків.

До Ковпаківського районного суду м. Суми з клопотанням, погодженим з прокурором Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , звернувся слідчий СВ Сумського ВП ГУНП України в Сумській області ОСОБА_9 , про застосування відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів доходів громадян.

ОСОБА_7 підозрюється в тому, що 19 лютого 2020 року, близько 06 год. 10 хв., перебуваючи поблизу ЗОШ № 9 (м. Суми, вул. Даргомижського, буд. № 3), діючи повторно, шляхом ривку, заволодів сумкою ОСОБА_10 , в якому знаходився гаманець з грошовими коштами в сумі 170 грн.

Цього ж дня, ОСОБА_7 було затримано працівниками поліції, в порядку ст. 208 КПК України та внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000625 відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Слідчий вважає, що є достатні підстави для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки останнього було затримано відразу після вчинення тяжкого злочину проти власності. Також, слідчий зазначає, що ОСОБА_7 ніде не працює, не має постійного джерела прибутку, неодноразово судимий, усвідомлюючи невідворотність призначення покарання за вчинений новий тяжкий злочин, буде переховуватися від органів досудового розслідування та (або) суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , та застосовано до підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, захисника та підозрюваного, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали за клопотанням слідчого, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Із матеріалів провадження вбачається, що 19 лютого 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000625 внесені відомості про вчинення ОСОБА_7 , кримінального правопорушення, за ч. 2 ст. 186 КК України.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, які у своїй сукупності, на даній початковій стадії досудового розслідування є достатніми для такого висновку, а саме: протоколом допиту потерпілої ОСОБА_10 від 19 лютого 2020 року (а. к. п. 11 - 12); протокол огляду місцевості від 19 лютого 2020 року (а. к. п. 13 - 17); протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 лютого 2020 року (а. к. п. 8 - 9); рапортом поліцейського (а. к. п. 6 - 7).

Апеляційний суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Камбел і Харлі проти Об?єднаного Королівства», «Мюррей проти Об?єднаного Королівства», згідно з якими вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об?єктивно зв?язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Слідчий суддя, відмовляючи в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосовуючи щодо підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби зазначив, що саме такий вид запобіжного заходу здатен запобігти доведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що в разі обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний, обвинувачений може ухилитися від слідства або суду, знищити речові докази, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного у цьому ж провадженні, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність.

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Також, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчинення нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в тому числі й у рішенні у справі «Хайредінов проти України», ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто, суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

Стаття 6 частина 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов?язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв?язками та усіма видами зв?язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчий суддя досліджував не лише обґрунтованість підозри та наявність ризиків у даному кримінальному провадженні, а й дієвість конкретного запобіжного заходу для дотриманні підозрюваним процесуальних обов?язків, при цьому, слідчим суддею акцент робився саме на необхідність застосування такого запобіжного заходу який би створював баланс між процесуальними обов`язками підозрюваного та дієвістю самого кримінального провадження.

За вищевказаних обставин слідчий суддя дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням вимог ч. 4 ст. 194 КПК України, до підозрюваного можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні слідчого, оскільки прокурор при розгляді даного клопотання хоч і довів наявність обставин, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 вказаної статті, тобто наявність обґрунтованої підозри та наявність двох ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, однак не довів обставин, передбачених п. 3 ч. 1 вказаної статті, тобто недостатність застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, оскільки клопотання слідчого в цій частині містить лише загальні посилання на неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, без відповідного обґрунтування чому інші запобіжні заходи, крім тримання під варто, не можуть бути застосовані.

Сама лише тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , на що посилається в апеляційній скарзі прокурор, як на підставу для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак, не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Для усунення існування ризику переховування, слідчий суддя застосовуючи до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешт в певний період доби, відповідно до вимог ч. 5 ст. 194 КПК України, поклав на підозрюваного обов`язки:

- заборона залишати житло з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.;

- прибувати за викликом слідчого, прокурора, суду;

- заборона на спілкування зі свідками та потерпілими у цьому кримінальному провадженні.

Обставини, на які вказує прокурор в апеляційній скарзі, були враховані судом при прийнятті рішення, в зв?язку з чим до підозрюваного застосовано запобіжний захід, який, на думку колегії є співмірний з наведеними ризиками і відповідає даним про особу підозрюваного, тяжкості злочину та його наслідкам, і підстав вважати його м?яким не має.

Окрему оцінку слідчим суддею отримали дії підозрюваного під час проведення слідчих дій, зокрема, добровільне надання визнавальних вину показань, демонстрація місць де було викинуте майно потерпілої.

Зазначенні в клопотанні слідчого дані про особу підозрюваного ОСОБА_7 були враховані слідчим суддею при постановленні ухвали про застосування відносно останнього запобіжного заходу, в тому числі і наявність попередніх судимостей.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про можливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту із покладенням на нього певних обов`язків, оскільки стороною обвинувачення до суду апеляційної інстанції не було надано доказів про порушення покладених на підозрюваного процесуальних обов`язків.

За таких обставин, висновок слідчого судді є законним і обґрунтованим, і підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги прокурора немає.

Керуючись ст. ст. 376, 178, 181, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року щодо застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний період доби з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4