Номер провадження: 11-кп/813/1009/20
Номер справи місцевого суду: 520/8079/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

перекладача ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 27 грудня 2019 року про продовження їм строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003353 від 26 грудня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 27 грудня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про зміну їм запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою та продовжений їм строк тримання під вартою на 60 днів, до 25 лютого 2020 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачені подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що йому був продовжений запобіжний захід без наявності відповідного клопотання сторони обвинувачення, що є неприпустимим.

Суддя продовжуючи ОСОБА_10 строк тримання під вартою формально підійшов до вирішення цього питання та фактично продублював свої попередні рішення з цього приводу, не приводячи нових доказів, або обставин, які б обґрунтовували необхідність застосування до обвинуваченого саме такого, найбільш суворого запобіжного заходу.

Обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в своїх апеляційних скаргах також просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до них запобіжні заходи не пов`язані з позбавленням волі. Обґрунтовуючи свої вимоги навели доводи повністю аналогічні доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали вимоги відповідних апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти їх задоволення, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч.2 ст.392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, у зв`язку з чим ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2019 року підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді в Київському районному суді м.Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційних скарг обвинувачених на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 27 грудня 2019 року, на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд по суті позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за ч.4 ст.190 КК України.

Оскаржуваною ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 27 грудня 2019 року обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України не зменшились і на сьогоднішній день жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003353 судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.
Разом з тим, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі строком від 5 до 12 років із конфіскацією майна. Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим продовжує існувати ризик, що вони можуть переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Разом з тим Європейський суд з прав людини в рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Окрім тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченим апеляційний суд бере до уваги і інші обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 .
Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 є громадянином Російської Федерації, прибув до України 12 липня 2018 року, при цьому у нього відсутні будь-які документи на право постійного проживання на території України. Відповідно до пояснень ОСОБА_10 , до затримання він винаймав житло в ЖК «Радужний», що розташований в Овідіопольському районі Одеської області, але на теперішній час строк договору оренди житлового приміщення сплив, а новий договір укладений не був. Крім того, ОСОБА_10 не одружений, не має сім`ї та утриманців, до затриманні він ніде не працював. Викладені обставини беззаперечно свідчать про відсутність на території України у ОСОБА_10 міцних соціальних зв`язків.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_11 .
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_11 є громадянином України, приїхав до м.Одеси на лікування 29 січня 2018 року. До затримання ОСОБА_11 проживав в м.Луганськ, в якому також проживають його дружина. ОСОБА_14 має двох повнолітніх дітей, які не перебувають на його утриманні. В м.Одесі ОСОБА_11 не має постійного місця проживання, до затримання він проживав в орендованій квартирі. Викладені обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_11 міцних соціальних зв`язків на території м.Одеси.
Крім того, апеляційний суд враховує і те, що раніше ОСОБА_11 вже був судимим за вчинення іншого особливо тяжкого злочину проти власності, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.
Щодо обвинуваченої ОСОБА_12 .
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_12 є громадянкою України, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалась. Вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів захисника мати ОСОБА_12 уклала договір оренди квартири АДРЕСА_2 , де обвинувачена може проживати у разі застосування до неї запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Разом з тим, будь-яких документів, що підтверджують такі твердження захисника апеляційному суду надані не були. В свою чергу апеляційний суд враховує, що ОСОБА_12 своєї сім`ї та дітей не має, до затримання вона ніде не працювала та не мала законних джерел доходу для забезпечення своїх потреб. Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у ОСОБА_12 на території м.Одеси також відсутні міцні соціальні зв`язки.
На думку суду апеляційної інстанції, все вищевикладене в своїй сукупності свідчить про те, що до теперішнього часу не відпав та не зменшився ризик, передбачений п.1) ч.1 ст.177 КПК України, а суд першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження, з урахуванням даних, що характеризують обвинувачених, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування відносно них більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про відсутність підстав для продовження застосування до них запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність продовження застосування саме такого запобіжного заходу.
При цьому апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи обвинувачених про те, що запобіжний захід їм було продовжено без наявності відповідного клопотання сторони обвинувачення, що є неприпустимим.
Так, ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
З вказаної норми права випливає, що суд наділений правом продовжувати строк запобіжного заходу за власною ініціативою, без відповідного клопотання прокурора.

Пунктом 1) ч.1 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 199, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 27 грудня 2019 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , обвинуваченим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003353 від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції вжити необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0003353 в розумні строки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3