В И Р О К
Іменем України

12.03.2020 року м.Мостиська
єдиний унікальний номер:448/284/18
провадження № 1-кп/448/11/20
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в м.Мостиська кримінальне провадження №0000053 від 25.01.2017 року про обвинувачення:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, неодруженого, з вищою освітою, непрацюючого, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
учасники справи:
прокурорка ОСОБА_4 ,
потерпілий ОСОБА_5 ,
його представник адвокат ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в :
Громадянин ОСОБА_3 , 25.01.2017 року близько 18:10 год., на автодорозі М-11 сполучення Львів-Шегині, між селами Шегині та Волиця Мостиського району Львівської області, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Мерседес Спрінтер», реєстр, номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку с.Шегині Мостиського району Львівської області, не врахував дорожніх умов, а саме у зимову пору року, в темний період доби, на обледенілій дорозі, в порушення вимог п.12.1 чинних Правил дорожнього руху України, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не урахував дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого втратив керованість своїм автомобілем, виїхав на смугу зустрічного руху, де спричинив зіткнення із автомобілем марки «BA3-21093», реєстр, номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобілем марки «Рено Мастер», реєстр.номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 , які рухались в напрямку м.Мостиська Львівської області.
Протиправні дії ОСОБА_3 , що виразились в порушенні Правил дорожнього руху України є в причиновому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди та отримання потерпілим ОСОБА_5 тілесних ушкоджень у вигляді: перелому 6-го ребра справа, закритого перелому кісток носа, струсу головного мозку, саден та гематом на обличчі, ран на лівому лікті, обох колінах, саден на грудях, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , вину у інкримінованому йому злочині не визнав та зазначив, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 25.01.2017 року близько 18:10 год., на автодорозі М-11 сполучення Львів-Шегині, між населеними пунктами Шегині та Волиця, Мостиського району Львівської області виникла через складні погодні умови, в результаті яких керований ним транспортний засіб виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем потерпілого ОСОБА_5 що призвело до того, що останній отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Просив не застосовувати до нього суворої міри покарання. Поданий потерпілим ОСОБА_5 , цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з врахуванням уточненої заяви в частині стягнення моральної шкоди не визнає та просить в задоволенні такого відмовити, вважаючи такі вимоги необґрунтованими.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 , його винність доводиться такими доказами по справі:
- показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який в судовому засіданні показав, що 25.01.2017 року близько 18:10 год., на автодорозі М-11 сполучення «Львів-Шегині», між селами Шегині та Волиця Мостиського району Львівської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода між його автомобілем марки «ВАЗ-21093» та автомобілем обвинуваченого ОСОБА_3 . Зазначив, що останній (обвинувачений) керуючи належним йому транспортним засобом автомобілем марки «Мерседес Спрінтер» виїхав на смугу руху, по якій він рухався та в подальшому здійснив зіткнення з його транспортним засобом. Покликався на те, що в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а тому заявив до обвинуваченого ОСОБА_3 , цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Поданий цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 просить задовольнити в повному обсязі, з врахуванням його уточненої заяви, поданої на адресу суду, в частині відшкодування моральної шкоди.
- витяг з кримінального провадження №0000053 від 25.01.2017 року, з якого відомо, що 25.01.2017 року біля 18.10 год. на автодорозі М-11 «Львів-Шегині», між населеними пунктами Шегині та Волиця, мала місце ДТП, а саме зіткнення автомобіля марки «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 (країна реєстрації - РП) під керуванням ОСОБА_3 , автомобіля марки «ВАЗ-21093», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки «Рено Мастер», реєстр.номер НОМЕР_3 (країна реєстрації - РП) під керуванням водія ОСОБА_7 ;
- дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.01.2017 року, схемою ДТП до даного протоколу, а також фототаблиці до даного протоколу»;
- дані протоколу огляду транспортного засобу автомобіля марки «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 (країна реєстрації - РП) та фототаблиці до такого;
- дані протоколу огляду транспортного засобу автомобіля марки «ВАЗ-21093», р.н. НОМЕР_2 та фототаблиці до такого;
- дані протоколу огляду транспортного засобу автомобіля марки «Рено Мастер», реєстр.номер НОМЕР_3 (країна реєстрації - РП) та фототаблиці до такого;
- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 14.09.2017р.;
- висновок експерта №385/2017-т від 31.01.2017 року, з якого відомо, що при судово-токсикологічній експертизі крові громадянина ОСОБА_3 , 1991р.н., не виявлено: етилового, метилового, пропілового, бутилового і амілового спиртів;
- висновок експерта №386/2017-т від 31.01.2017 року, з якого відомо, що при судово-токсикологічній експертизі крові громадянина ОСОБА_7 , 1995р.н., не виявлено: етилового, метилового, пропілового, бутилового і амілового спиртів;
- висновок експерта №387/2017-т від 31.01.2017 року, з якого відомо, що при судово-токсикологічній експертизі крові громадянина ОСОБА_5 , 1975р.н., не виявлено: етилового, метилового, пропілового, бутилового і амілового спиртів;
- висновок експерта №24/2017 від 17.03.2017 року, з якого відомо, що згідно медичних документів при огляді в гр. ОСОБА_5 , 1975р.н., виявлено закритий перелом кісток носа, струс головного мозку, садна та гематоми на обличчі, рану на лівому лікті, обох колінах, садна на грудях, які утворились від контактів з тупими предметами, можливо при дорожньо-транспортній пригоді до частини салону автомобіля, могли виникнути 25.01.2017р. та відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Діагноз «перелом 6-го ребра справа» не приймається до уваги при судово-медичній оцінці, оскільки він не підтверджений при рентгенологічному дослідженні;
- висновок експерта №1/204 від 14.03.2017 року, з якого відомо, що на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією. Яких-небудь несправностей системи виявлено не було.
На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля «Мерседес-Спрінтер», реєстр.номер НОМЕР_1 знаходиться в непрацездатному стані. Несправності, що призвели до такого стану системи, полягають у обмеженні кута повороту керованих коліс із-за порушення нормального просторового розташування рульової трапеції внаслідок зміщення переднього лівого колеса та його блокування деформованими елементами кузова.
Дане питання стосовно робочої гальмівної системи досліджуваного автомобіля «Мерседес-Спрінтер», реєстр.номер НОМЕР_1 втрачає технічний зміст.
Несправності, що призвели до непрацездатності системи рульового управління досліджуваного автомобіля «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 виникли під час ДТП - зіткнення транспортних засобів.
На момент огляду система освітлення досліджуваного «Мерседес - Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 знаходиться в несправному стані. Несправності, що призвели до такого стану полягають у руйнуванні фар.
Пошкодження системи освітлення (лівої та правої фари) досліджуваного автомобіля «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 виникли під час ДТП;
- висновок експерта №1/205 від 13.03.2017 року, з якого відомо, що на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля марки «ВАЗ-21093», р.н. НОМЕР_2 знаходиться в стані повної відмови. Несправності, що призвели до такого стану системи, полягають в її розгерметизації внаслідок від`єднання бачка головного гальмівного циліндру від місця кріплення його на циліндрі. На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля «ВАЗ-21093», р.н. НОМЕР_2 знаходиться в непрацездатному, стані. Несправності, що призвели до такого стану системи, полягають в обмеженні кута повороту керованих коліс із-за порушення нормального просторового розташування рульової трапеції внаслідок зміщення переднього лівого колеса та його блокування деформованими елементами кузова.
Несправності, що призвели до стану повної відмови робочої гальмівної системи та непрацездатності системи рульового управління досліджуваного автомобіля «ВАЗ-21093», р.н. НОМЕР_2 виникли під час ДТП - зіткнення транспортних засобів.
На момент огляду система освітлення досліджуваного автомобіля «ВАЗ-21093, реєстр.номер НОМЕР_2 знаходиться в несправному стані. Несправності, що призвели до такого стану полягають у руйнуванні лівої фари.
Пошкодження системи освітлення (лівої фари) досліджуваного автомобіля «ВАЗ-21093», реєстр.номер НОМЕР_2 виникли під час ДТП;
- висновок експерта №9/79 від 11.04.2017 року, з якого відомо, що ринкова вартість представленого на дослідження автомобіля «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2006 року випуску, з бензиновим двигуном з робочим об`ємом 1499 см.куб., ідентифікаційний номер кузова: НОМЕР_5 , до моменту настання ДТП, станом на 25.01.2017р. становила 69619,76 грн.
Вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2006 року випуску, з бензиновим двигуном з робочим об`ємом 1499 см.куб., ідентифікаційний номер кузов: НОМЕР_5 , розрахована станом на 25.01.2017р., становила 69619,76 грн.
З технічної точки зору провести відновлювальний ремонт можливо. Однак, з економічної точки зору недоцільно виконувати відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, вартість якого перевищує вартість ідентичного неушкодженого автомобіля;
- висновок експерта №66/2017 від 11.05.2017 року, з якого відомо, що у гр. ОСОБА_5 , 1975р.н. при додатковому рентгенологічному обстеженні (прицільний рентгенограмі) було виявлено перелом 6-го ребра справа. При первинній експертизі також було виявлено закритий перелом кісток носа, струс головного мозку, садна та гематоми на обличчі, рану на лівому лікті, обох колінах, садна на грудях. Всі перечислені ушкодження утворились від дії контактів з тупими предметами, можливо, при дорожньо-транспортній пригоді до частин салону автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді 25.01.2017р. та відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я;
- висновок експерта №1/1699 від 12.12.2017 року, з якого відомо, що зіткнення автомобіля марки «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «ВАЗ-21093», реєстр.номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 відбулося на межі правого краю проїзної частини дороги (смуга руху а/м «ВАЗ-2109») та правого узбіччя відносно напрямку до м.Львова, в районі ділянки із осипом скла та дрібних частин т/з;
- висновок експерта №1/1734 від 15.12.2017 року, з якого відомо, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля марки «Мерседес-Спрінтер», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 повинен був керуватись технічними вимогами п.п.12.1, 12.2 та вимогами горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) розділу 34 «Дорожні розмітки» чинних ПДР України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля марки «ВАЗ-21093», реєстр.номер НОМЕР_2 ОСОБА_5 повинен був керуватись технічними вимогами п.п. 12.2 та 12.3. чинних ПДР України.
В даній дорожній ситуації, технічна можливість уникнути даної ДТП у водія автомобіля «Мерседес Спрінтер», реєстр.номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 , визначалась виконанням ним технічних вимог п.12.1 для виконання яких завад технічного характеру у нього не було.
Водій автомобіля марки «ВАЗ-21093», реєстр. номер НОМЕР_2 ОСОБА_5 в обстановці ДТП своїми односторонніми діями не мав технічної можливості уникнути даної ДТП.
При заданих слідством вихідних даних, з технічної точки зору, причиною настання даної пригоди (зіткнення автомобіля марки «Мерседес Спрінтер» та автомобіля марки «ВАЗ-21093») стали невідповідаючі технічним вимогам п.12.1 чинних Правил дорожнього руху України дії водія автомобіля «Мерседес Спрінтер» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 .
Під час виступу в судових дебатах обвинуваченим ОСОБА_3 , було висловлено думку щодо визнання доказу очевидно недопустимим, а саме, такого доказу, як протоколу проведення слідчого експерименту від 14.09.2017 року.
При цьому зазначив, що його не було запрошено (не залучено) до проведення слідчого експерименту, а також такий слідчий експеримент було проведено в іншу пору року при інших погодних умовах. Зокрема дорожньо-транспортна пригода мала місце у січні місяці 2017р., а слідчий експеримент було проведено лише у вересні місяці 2017р.
Приймаючи до уваги зауваження обвинуваченого та перебуваючи в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.89 КПК України суд прийшов до таких висновків.
Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, що встановлено ст.22 КПК України.
Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Згідно ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Статтею 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Згідно глави 20 Розділу ІІІ в КПК України міститься переліки слідчих (розшукових) дій, які може проводити слідчий під час досудового розслідування. Слідчий експеримент в даній главі відноситься до слідчої дії та є джерелом доказів.
Так, ст.240 КПК України визначено, що з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко - чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд.
Обвинувачений заявив клопотання про визнання недопустимим доказу - протоколу слідчого експерименту, оскільки підозрюваного (на даний час обвинуваченого) не було залучено для проведення даного слідчого експерименту, а також те, що обставини інкримінованого обвинуваченому злочину відбувались у січні місяці 2017р. (зимову пору року), натомість вказаний слідчий експеримент проводився у вересні місяці 2017р. (осінню пору року), тобто за інших умов та обстановки.
При цьому, суд, враховуючи вищенаведене, прийшов до висновків, що дані слідчі дії в частині проведення слідчого експерименту були спрямовані на встановлення механізму дорожньо - транспорної пригоди, що в свою чергу ніякого відношення до погодних умов та пори року, не має, на що наголошував в судовому засіданні обвинувачений.
Щодо покликань обвинуваченого ОСОБА_3 , про те, що його не було залучено до проведення слідчого експерименту, то виходячи з вимог ст.240 КПК України, це не являється обов`язком слідчого, а є лише його правом для залучення сторін кримінального провадження для проведення вищевказаної слідчої дії.
Таким чином, ретельно дослідивши та проаналізувавши заперечення обвинуваченого щодо допустимості доказу, суд визнає протоколи слідчого експерименту належним та допустимим доказом, оскільки слідчий експеримент був проведений у відповідності з вимогами ст.240 КПК України.
Інших вагомих підстав для визнання вказаного протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом з боку сторони захисту не зазначено.
Щодо доводів обвинуваченого про те, що він не винен в даній дорожньо-транспортній пригоді, то суд не приймає такі до уваги, оскільки вони повністю спростовуються як показаннями потерпілого, так і висновками експертів, не довіряти суду яким не має підстав.
Під час розгляду справи у суді обвинувачений не був позбавлений можливості подавати докази на свій захист, проте не скористався своїм правом клопотати перед судом про призначення у справі, зокрема, повторних експертиз, виклику свідків очевидців події, тощо.
Суд критично ставиться до показань обвинуваченого, що дорожньо-транспортна пригода сталася в наслідок поганих погодних вимог, а він не міг уникнути зіткнення в наслідок заносу автомобіля, оскільки ці показання не підтверджуються об`єктивно зібраними та дослідженими доказами.
При цьому суд вказує, що винність ОСОБА_3 , за ч.1 ст.286 КК України підтверджується обсягом інших досліджених в судовому засіданні доказів, які підтверджують винність обвинуваченого у скоєному та не викликають у суду сумнівів. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вини ОСОБА_3 , під час судового розгляду суду не надано і таких не здобуто.
Як убачається із законодавчо визначеного злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч.1 ст.11 КК). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певні обставини.
Диспозиція ст.286 КК України, сформульована законодавцем, як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, як унормовують правил безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР. Для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущенні особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах статті 286 КК України, тобто тільки ті порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ним у причинному зв`язку.
Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає в себе такі обов`язкові елементи: діяння; обстановка; суспільно-небезпечні наслідки; причинновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченим законом суспільно небезпечними наслідками.
Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: - вчинення дій, заборонених правилами (керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння чи без посвідчення водія); - невиконання дій, які особа може і зобов`язана вчиняти відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу руху тощо).
Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст.286 КК України.
Як убачається з обставин справи та досліджених доказів обвинувачений ОСОБА_3 , порушив вимоги п. 12.1 ПДР України, а саме під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Тобто, ним, обвинуваченим не вповній мірі було ураховано дорожню обстановку, а саме, обледеніння дороги, що й призвело до настання даної ДТП.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньо причиною їх настання, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складку злочину, передбаченого ст.286 КК України.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП і водночас повинен чітко визначити, яке саме порушення було причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України.
При цьому розгляд провадження проводився відносно обвинуваченого ОСОБА_3 в межах пред`явленого йому обвинувачення.
Оцінюючи вищеописані досліджені в судовому засіданні докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд визнає їх належними і допустимими доказами, оскільки такі докази знаходяться в об`єктивному взаємозв`язку, нічим не спростовані, передбачені як джерела доказування КПК України та зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством, а відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення злочину та винуватість обвинуваченого у вчиненні злочинної дії.
Суд знаходить доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 та вважає, що його дії вірно юридично кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, оскільки, він, керуючи транспортним засобом, автомобілем марки «Мерседес Спрінтер», реєстр.номер НОМЕР_1 (країна реєстрації - РП), порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_5 .
Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій.
Згідно з п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами та доповненнями "Про практику призначення судами кримінального покарання", досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.
Обвинувачений ОСОБА_3 , скоїв злочин, котрий згідно ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України є: активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.
Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_3 , суд керується тим, що його поведінка в ході досудового слідства та в судовому засіданні була адекватною, свої пояснення він надавав послідовно та змістовно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.
При обранні міри покарання судом враховується характер і мотив допущених обвинуваченим порушень правил безпеки руху, тяжкість наслідків.
Згідно зі статтями у ст.ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчинення нових злочинів. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даними про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення ц повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують. метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч.1 ст.1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом враховується, що такий вчинив злочин невеликої тяжкості та з необережності, позитивно характеризується за місцем свого проживання, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, його поведінку до, під час та після вчиненого злочину, а також думку потерпілого ОСОБА_5 , котрий просив про сувору міру покарання для обвинуваченого ОСОБА_3 , з огляду на те, що такий не вибачився за вчинене та не надав жодної матеріальної допомоги після вчинення вищевказаного злочину.
Приймаючи до уваги наведені обставини в сукупності, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе шляхом застосування до нього покарання саме у виді штрафу.

Щодо обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , такі не є винятковими і не знижують істотним чином міру тяжкості скоєного злочину, не зменшують суспільну небезпеку злочинів до рівня, що виходить за межі покарання, що виключає застосування відносно нього ст.69 КК України.
Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005р. Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_3 отримував посвідчення водія.
Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_3 , допустив порушення Правил дорожнього руху, завдану шкоду не відшкодував, наслідки скоєного злочину у вигляді спричинення значних травм потерпілому, що призвело до втрати працездатності на тривалий період часу, позицію потерпілого, суд вважає, що з урахуванням вимог ст.65 КК України, для попередження вчинення обвинуваченим аналогічних злочинів, які б могли посягнути на життя, здоров`я, безпеку людини, та для забезпечення виправлення обвинуваченого, до ОСОБА_3 , необхідно застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Як встановлено судом, ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.
Відповідно до ч.5 ст.74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Згідно із п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину минуло три роки, у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження волі.
З моменту вчинення вказаного злочину минуло більше трьох років.
Відповідно до ч.2 с.49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин ухилялася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу чинення злочину минуло п`ятнадцять років.
Із матеріалів справи відомо, що обвинувачений ОСОБА_3 08.10.2019 року був оголошений в розшук, у зв`язку з ухиленням від явки в судові засідання, кримінальне провадження зупинено.
23.12.2019 року обвинуваченого ОСОБА_3 було розшукано, кримінальне провадження відновлено.
З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 не підлягає звільненню від покарання на підставі ч.5 ст.74 та п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, з наведених вище підстав.
Потерпілий ОСОБА_5 , заявив цивільний позов до ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Вирішуючи заявлений цивільний позов суд виходить з наступного.
За змістом ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій злочином завдано майнової та/або немайнової (моральної) шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого.
Частиною першою ст.129 КПК України визначений обов`язок суду розв`язати цивільний позов у випадку ухвалення обвинувального вироку шляхом задоволення цивільного позову повністю або частково чи відмови в позові в залежності від доведеності підстав і розміру позову.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч.1 ст.1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
В силу вимог п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, заподіяної злочином, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та такий повинен підтверджуватися, зокрема належними та допустимими доказами.
Відповідно до норм матеріального права України шкода може бути спричинена як матеріальна, так і моральна, тягар доказування розміру якої покладено на потерпілого.
Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.
З урахуванням наведених норм права та враховуючи встановлені судом обставини про те, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_3 , було пошкоджено транспортний засіб потерпілого ОСОБА_5 , і така шкода спричинена з вини відповідача ОСОБА_3 , то суд покладає на останнього обов`язок відшкодувати завдані потерпілому матеріальні збитки.
Зважаючи на те, що пошкоджено вказаним злочинним діянням ОСОБА_3 , транспортний засіб потерпілого, сума котрого стверджується висновком експерта від 11.04.2017 року за №9/79, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 , в частині стягнення з відповідача обвинуваченого ОСОБА_3 , 69619,76 грн. майнової шкоди необхідно задовольнити в заявлених ним межах.
Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд також враховує положення Постанови Пленуму ВСУ за №4 від 31.03.1995р., зокрема п.4, який встановлює, що відповідно до вимог ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а також п.9 вказаної Постанови, згідно якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи ступінь моральних та фізичних страждань у зв`язку з заподіянням потерпілому ОСОБА_5 , середньої тяжкості тілесного ушкодження, тривалість перебування його на стаціонарному лікуванні з приводу тілесних ушкоджень, подальше амбулаторне лікування, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, порушення нормального життєвого укладу потерпілого та його сім`ї, а також враховуючи висновок експерта за №122, де таким визначено матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної Бегені на суму 51553 грн., виходячи із засад розумності, виваженості, та справедливості, а також враховуючи уточнену заяву потерпілого ОСОБА_5 в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_3 , слід стягнути в користь потерпілого ОСОБА_5 , зазначену вище суму в рахунок відшкодування моральної шкоди, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.
Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Процесуальні витрати по справі у відповідності до ст.ст.124, 126 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_3 , в дохід держави.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , не обирався та суд не вбачає підстав такий застосовувати до вступу вироку в законну силу.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -
у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Зобов`язати ОСОБА_3 , сплатити штраф у місячний строк з моменту набрання чинності цим вироком законної сили.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , не застосовувався та такий не застосовувати до набранням вироку законної сили.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 69619 (шістдесят дев`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 76 коп. майнової шкоди та 51553 (п`ятдесят одну тисячу п`ятсот п`ятдесят три) гривні моральної шкоди, а всього на загальну суму 121172 (сто двадцять одну тисячу сто сімдесят дві) гривні 76 коп.
Речові докази: автомобіль марки «Мерседес Спрінтер», реєстр. номер НОМЕР_1 (країна реєстрації - РП), автомобіль марки «ВАЗ-21093», реєстр.номер НОМЕР_2 та автомобіль марки «Рено Мастер», реєстр.номер НОМЕР_3 (країна реєстрації - РП), які повернуто на відповідне зберігання їх законним володільцям, відповідно ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , вважати таким повернутими.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз, зокрема: - 1150, 50 грн. - за проведення інженерно-транспортної експертизи №1/204 від 14.03.2017р.; - 1150,50 грн. - за проведення інженерно-транспортної експертизи №1/205 від 13.03.2017р.; - 2116,96 грн. - за проведення автотоварознавчої експертизи №9/79 від 11.04.2017р.; - 742.20 грн. - за проведення інженерно-транспортної експертизи №1/1699 від 12.12.2017р.; 1237 грн. - за проведення інженерно-транспортної експертизи №1/1734 від 15.12.2017р., а всього на загальну суму 6297 (шість тисяч двісті дев`яносто сім) гривень 16 коп.
На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1

Вирок набрав законної сили: «___» ______________ 20 __ р.

Суддя ОСОБА_1