КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/1115/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

01 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 24.12.2019 року,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_11 ,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 24.12.2019 року клопотання прокурора ОСОБА_12 задоволено. Продовжено дію обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" до 22 лютого 2020 року.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що тяжкість і обставини злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, свідчать про наявність ризиків, що ОСОБА_7 перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, впливати на потерпілого та свідків, і застосування більш м`яких запобіжних заходів, є недостатнім, оскільки не забезпечить запобігання цим ризикам.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 24.12.2019 р. щодо ОСОБА_7 та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити та, за необхідності, застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід в порядку ч. 5 ст. 199, ч. 4 ст. 194 КПК України.

За доводами апелянта, ухвала суду першої інстанції прийнята з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що наявна підстава для застосування запобіжного заходу - наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення залежить від суб`єктивного припущення факту, проте, на переконання апелянта, пред`явлена ОСОБА_7 підозра (обвинувачення) є неконкретною, є припущенням, а зазначені в клопотанні ризики є лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для застосування клопотання про продовження запобіжного заходу без встановлення їх наявності та обґрунтованості, що не підтверджено жодним доказом. Інші докази жодним чином не підтверджують причетність ОСОБА_7 до скоєного злочину, як і не підтверджують перебування ОСОБА_7 під час скоєння злочину в м. Ірпені взагалі.

Апелянт стверджує, що жодних доказів обґрунтованості ризиків того, що обвинувачений буде переховуватись від органів досудового розслідування і суду стороною обвинувачення не надано.
Захисник вказує на те, що обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, раніше не судимий, має багато друзів, одружений, має на утриманні малолітню дитину, що свідчить, що він не лише не буде мати наміру переховуватися від органів досудового розслідування, а навпаки, він зацікавлений у якнайшвидшому розгляді справи та встановленню істини.
Апелянт зазначає, що 11.12.2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва надано дозвіл на проведення обшуку за адресою; АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_7 09.01.2019 року було проведено обшук за вищевказаною адресою. При цьому 09.01.2019р. ОСОБА_7 було фактично затримано та доставлено до м. Києва.

Захисник вказує на те, що та обставина, що ОСОБА_7 перебував у Києві, зокрема, підтверджується копією протоколу допиту свідка - ОСОБА_7 від 09.01.2019р., який проведено в приміщенні СУ ГУНП в Київській області 09.01.2019р. у м. Києві. Надалі ОСОБА_7 відпустили, повідомлення про підозру йому не вручали, для проведення жодних слідчих дій ОСОБА_7 не викликали, жодних повісток не направляли.
Також апелянт зазначає, що відповідно до протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії-, аудіо-, відеоконтроль особи від 13.02.2019р щодо ОСОБА_7 , жодної інформації, яка становила б оперативний інтерес отримано не було.

Відтак, на переконання захисника, враховуючи те, що обшук здійснено 09.01.2019 р. свідчить про те, що у ОСОБА_7 , якби він був дійсно винним у скоєнні протиправного діяння, було достатньо часу, щоб переховуватись від органів досудового розслідування в проміжку часу з 11.12.2018 р. до 09.01.2019 р. (майже місяць) і сторона обвинувачення хоча і знала де проживає ОСОБА_7 отримавши дозвіл суду на здійснення обшуку, чомусь зволікала і не поспішала ані з проведенням обшуку ані з затриманням ОСОБА_7 .
Також апелянт вказує на те, що сторона обвинувачення також не направляла повістки про виклик ОСОБА_7 , хоча і знала де він проживає. При цьому ОСОБА_7 ніколи не перебував у розшуку.
Тобто, на переконання захисника, сторона обвинувачення не вчиняла жодних дій і не була зацікавлена в тому, щоб допитати ОСОБА_7 , перевірити свої висновки щодо причетності ОСОБА_7 до скоєного діяння, вручити йому підозру, провести обшук, подати клопотання про застосування запобіжного заходу.
Апелянт стверджує, що жодних доказів підтвердження того, що ОСОБА_7 буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду немає, оскільки враховуючи, що обшук здійснено 09.01.2019 р. свідчить про те, що у ОСОБА_7 було достатньо часу щоб переховуватись від органів досудового розслідування в проміжку часу з 26.10.2018 р. (час вчинення злочину) до 25.02.2019 р. не скористався даною можливістю, а навпаки продовжував проживати за своєю адресою.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків, експерта, потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні вчинити нові кримінальні правопорушення, апелянт зазначає, що враховуючи, те що ОСОБА_7 раніше не судимий, інших кримінальних проваджень щодо нього не розпочато, характеризується позитивно, має сім`ю, тому даний ризик є надуманим і не підтверджується жодними доказами.
Захисник зазначає, що відповідно до вимог ч. з ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України") після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Порушення вимог пп. "с" п. 1 ст. 5 Конвенції у справі "Третьяков проти України" констатовано з огляду на те, що рішення суду, якими продовжувалось застосування до заявника запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не містили належного обґрунтування не можливості застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. За повідомленням захисника, ОСОБА_7 05.06.2020 року судом першої інстанції було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Районним судом не було надано йому дозвіл на участь в судовому засіданні в судові апеляційної інстанції 01.07.2020 року, проте ОСОБА_7 , зі слів адвоката ОСОБА_8 , не заперечує про проведення апеляційного розгляду у його відсутність та за участі свого захисника адвоката ОСОБА_8 .

Потерпілий ОСОБА_13 та його представник адвокат ОСОБА_14 також були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, проте в судове засідання не з`явилися і будь-яких клопотань до суду не подавали. Відтак, з врахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Бородянського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження №0002096, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.10.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , кожного, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

24 грудня 2019 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на те, що на даний час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_15 буде мати можливість переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків, експерта у цьому ж провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 24.12.2019 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.02.2020 року включно.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії судді, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_7 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Суд першої інстанції врахував тяжкість і обставини злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, також врахував дані про особу обвинуваченого, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що ОСОБА_7 перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, впливати на потерпілого та свідків, і застосування більш м`яких запобіжних заходів, є недостатнім, оскільки не забезпечить запобігання цим ризикам, а тому суд вважав за необхідне задовольнити клопотання прокурора і продовжити тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою в межах двох місяців.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховуватись від суду, та впливу на свідків, експерта та потерпілого, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_7 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та родини, на чому наголошує захисник, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у ОСОБА_7 наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Що стосується іншого ризику, а саме можливого впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з врахуванням того, на момент постановлення оскаржуваної ухвали не були допитані свідки у кримінальному провадженні, адже допитані вони, за повідомленням захисника 18.02.2020 року, не були досліджені письмові докази, тому з великою ймовірністю існував і ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків.
За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.
З приводу посилань захисника на відсутність обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, то слід зазначити наступне.
Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою колегія суддів не встановила.
Не є достатніми підставами для зміни запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, інших кримінальних проваджень щодо нього не розпочато, характеризується позитивно, має сім`ю.
Таким чином, рішення суду від 24.12.2019 року про необхідність продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_7 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Бородянського районного суду Київської області від 24.12.2019 року - без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів -

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 24.12.2019 року, якою задоволеноклопотання прокурора ОСОБА_12 та продовжено дію обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" до 22 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4