Справа № 739/1873/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/291/20
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю м. Находка РФ, не одруженому, освіта середня-спеціальна, засудженому 02.03.2015 року Оболонським районним судом м. Києва за п.1 ч.2 ст.115, ч.ч. 1, 4 ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі,

відмовлено у задоволенні клопотання про приведення вироку Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2015 року у відповідність із законодавством України.

Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд зазначив, що у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_8 просить суд фактично змінити суть вироку та призначити йому строкове покарання. Однак, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням до засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується.

Не погодившись із рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, посилаючись на її необґрунтованість, і постановити нову, якою задовольнити його клопотання та замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, оскільки є нелюдським та принижує людську гідність, згідно практика Європейського суду з прав людини.

Заслухавши доповідь судді; захисника засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Оболонського районного суду м.Києва від 02 березня 2015 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України, та йому призначено остаточне покарання, з урахуванням вимог ч.1, ч.4 ст.70 КК України, у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року, вищевказаний вирок Оболонського районного суду м. Києва щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2015 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року щодо ОСОБА_8 - залишені без змін.

Щодо доводів ОСОБА_8 стосовно заміни йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року вказано, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483-ІІІ - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Відповідно до ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

За змістом ст.64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2015 року ОСОБА_8 був засуджений саме до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого на те, що довічне позбавлення волі є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований у рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі в Україні не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Частиною 1 ст.87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних правових норм.

За наведеною нормою правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що виходячи зі змісту доводів, які наводяться засудженим в обґрунтування необхідності заміни покарання ОСОБА_8 з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для заміни покарання.

Отже, доводи апелянта про незаконність рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги засудженого.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність до чинного законодавства України вироку Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4