21.12.2019
Провадження 1-кп/642/179/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі колегії трьох професійних суддів:

Головуючого судді ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

за участю сторін кримінального

провадження прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

Обвинувачених ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001106 від 08.11.2016 року, за обвинувачення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч. 2 ст. 149, ч.2 ст. 146 ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.

встановив:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальне провадження, відносно вчинення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч. 2 ст. 149, ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , злочину передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посилаючись на те, що у обвинуваченого ОСОБА_9 було вилучено пакет підроблених документів, за якими він пересувався через кордон, що може призвести до втечі обвинуваченого після обрання більш м`якого запобіжного заходу, оскільки невідома кількість наявних у нього підроблених документів. Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 прокурор наполягав на тому, що обвинувачений знає нелегальні способи перетинання державного кордону, що у свою чергу є великим ризиком зникнення обвинуваченого після обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - ОСОБА_6 , та сам ОСОБА_9 проти задоволення клопотання заперечували, вважали ризики та обвинувачення недоведеними просили змінити запобіжний захід на більш м`який, вказавши, що всі строки, передбачені ККУ, тримання під вартою сплинули, крім того обвинуваченому ОСОБА_9 встановлено діагноз: злоякісна м`яко-тканинна пухлина правого передпліччя та необхідно проводити подальше обстеження для визначення тактики лікування обвинуваченого, що зробити в умовах тримання під вартою неможливо.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_7 та сам ОСОБА_10 проти задоволення клопотання заперечували, просили змінити запобіжний захід на більш м`який захід, вказавши, що ризики недоведені, обвинувачення необгрунтоване, на теперішній час відсутні будь-які фактичні докази про те, що альтернативний триманню під вартою запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст.177 КПК України, більш того, можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_8 підтримали думку обвинувачених та їх захисників.

Заслухавши клопотання та думку присутніх учасників судового провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

В судовому засіданні прокурором не надано суду переконливих доказів наявності ризиків, передбачених у ст.177 КПК України, обмежившись загальними формулюваннями.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з даних матеріалів кримінального провадження, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати обґрунтованими посилання прокурора на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.п.1,3 ст.5 (1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на особисту недоторканість. Кожен, кого заарештовано, має право на судовий розгляд у продовж розумного строку або на звільнення, обумовлене гарантіями явки в судове засідання.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі «Смирнов проти Росії», п.п.61,62 питання стосовно того, чи була розумною тривалість тримання під вартою, не може вирішуватись абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою має оцінюватись в кожній конкретній справі з урахуванням конкретних обставин. У будь-якій справі тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Вважаючи необхідним залишення обвинувачених під вартою, прокурор посилався на доцільність тримання під вартою та на наявність ризиків, які мали місце на досудовому слідстві та до теперішнього часу.

Однак, колегія суддів вважає, що не можна погодитись з таким твердженням прокурора та звертає увагу, що Вищі суди неодноразово відзначали, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятком абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Продовження строку тримання під вартою також не може застосовуватися як передбачення вироку у формі позбавлення волі Рішення Європейського суду з прав людини «Мамедов проти Росії від 01 червня 2006 р».

Ризик тиску на свідків та потерпілих може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено Рішенням Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань - Рішення Європейського суду з прав людини «Клоот проти Бельгії».

Доказами на обґрунтування такого ризику можуть бути: - підтверджуючі документи, що обвинувачені вчиняли подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі їх протиправну поведінку;- незаконний вплив на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні, що також підтверджується документально. Однак сторона обвинувачення не надала суду доказів на підтвердження наявності такого ризику.

Ризик того, що обвинувачені можуть знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин справи, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами. (Рішення Європейського суду з прав людини «Бекчієв проти Молдови»).

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії», «Сулаоя проти Естонії»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ, тягар доказування у цих питаннях не повинен перерозподілятися так, щоб на затриману особу покладався обов`язок доводити наявність підстав для її звільнення «Биков проти Росії».

Однак, суд погоджується з прокурором щодо ризику переховування від суду.

Так, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою.

Аналізуючи в сукупності вказані прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, суд не сприймає як переконливі доводи сторони обвинувачення в частині аргументації неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки на доведення даної позиції клопотання містить лише вказівку на їх недостатність, що безумовно не може свідчити про доведеність даного факту.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 цієї статті (наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий, прокурор), але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті (недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, або ризикам зазначеним у клопотанні), суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 цієї статті.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").»

Додатково слід враховувати п. 63 рішення ЄСПЛ «Свєршов проти України» також щодо правозастосування ст. 5 Конвенції: «Із пункту 3 статті 5 Конвенції випливає, що зі спливом певного часу саме тільки подальше існування обґрунтованої підозри не може виправдовувати позбавлення свободи і що судові органи зобов`язані навести інші підстави для подовження строку тримання під вартою.

Більш розширене тлумачення зазначеної правової позиції стосовно п. 3 ст. 5 Конвенції ЄСПЛ зробив у п.219 рішення «Нечипорук і Йонкало проти України»: «Суд нагадує, що питання проте, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX). Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sinequanon) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі "Яблонський проти Польщі" (Jabtoriski v. Poland), N 33492/96, п.80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи "за" і "проти" звільнення з-під варти не повинні бути "загальними й абстрактними" (рішення у справах "Іловецький проти Польщі" [Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та "Смирнова проти Росії" (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX).»

Разом із цим, при розгляді клопотання про продовження дії запобіжного заходу прокурором не доведено, що більш м`які запобіжні заходи не достатні для запобігання вказаним ризикам, що є порушенням п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Судом неодноразово протягом року направлявся запит до слідчого ізолятора, в якому тримаються обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , у зв`язку з постійними скаргами останнього на біль в руці. 02.09.2019 року на адресу суду від Державної установи «Центр охорони здоров`я державно кримінально-виконавчої служби України» надійшов лист, в якому зазначено, що ОСОБА_9 встановлено діагноз: злоякісна м`яко-тканина пухлина правого передпліччя, та рекомендовано для визначення процесу провести до обстеження для визначення тактики лікування хворого.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 194 КПК України, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, у разі якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті.

При цьому, слід врахувати, що реалізуючи положення ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя, а також суд відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України мають враховувати, що після спливу певного часу (строку дії попередньої ухвали) саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою (Рішення ЄСПЛ від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на необхідності обґрунтування підстав обрання або продовження запобіжного заходу, так у Рішенні ЄСПЛ від 13.12.2007 року «Ткачов проти України» зазначив, що повторювання формальних підстав без будь-якої спроби продемонструвати, яким чином вони застосовуються відносно справи заявника, не може бути розцінено як «відповідні» та «достатні» підстави для застосування запобіжного заходу.

Таким чином, суд при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою не обмежений виключно питанням продовження строку дії вже обраного запобіжного заходу, більш того, зобов`язаний дослідити можливість призначення більш м`яких запобіжних заходів.

За вказаних вище обставин, з урахуванням відсутності у прокурора належних доказів на підтвердження заявлених ризиків щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд приходить до висновку, що продовження тримання останніх під вартою не є виправданим, оскільки прокурором не доведено недостатність застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, на які посилалася в судовому засіданні сторона обвинувачення, інші підстави для подальшого виправданого тримання під вартою тривалий час, прокурором не зазначені та не доведені.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до переконання, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та запобігти зазначеним ризикам, можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту з необхідністю покладення на останніх обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, колегія суддів враховує стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , рекомендації КНП «Обласного центра онкології» щодо проведення до обстеження обвинуваченого, а також, що стосовно ОСОБА_10 відпали ризики, які існували раніше, оскільки свідки та потерпілий вже допитані, необхідні процесуальні дії вже проведені та прокурором не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде виправдано настанням ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Таким чином, за викладених та детально проаналізованих обставин в їх сукупності, суд не погоджується з доводами сторони обвинувачення щодо доцільності продовження відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і, вважає, можливим задовольнити клопотання сторони захисту та змінити обраний відносно обвинувачених запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Даний запобіжний захід, на думку колегії суддів, є найбільш прийнятним, враховуючи обставини, встановлені у судовому засіданні та забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених з покладенням на них обов`язків, відповідно до ст. 181, 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 369, 370, 376 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з носінням електронного засобу контролю заборонивши ОСОБА_9 покидати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України наступні обов`язки:

- прибувати до Ленінського районного суду м. Харкова за першою його вимогою;

- не відлучатися з місця постійного проживання : АДРЕСА_1 - без дозволу суду;

- носити електронний засіб контролю.

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти в залі суду негайно.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з носінням електронного засобу контролю заборонивши ОСОБА_10 залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_2 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_10 на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України наступні обов`язки:

- прибувати до Ленінського районного суду м. Харкова за першою його вимогою;

- не відлучатися з місця постійного проживання : АДРЕСА_2 - без дозволу суду;

- носити електронний засіб контролю.

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Звільнити ОСОБА_10 з-під варти в залі суду негайно.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 положення ч. 5 ст. 181 КПК України, відповідно до якого працівники органу національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись до житла цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який перебував під вартою, негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_12 що в разі невиконання покладених на них обов`язків до них може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Виконання ухвали стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити відповідному відділу поліції Головного Управління Національної поліції у Харківській області за місцем фактичного місця проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокуратуру міста Києва.

Строк дії ухвали до 16 лютого 2020 року включно

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з моменту оголошення ухвали.

Повний текст ухвали буде виготовлений 21.12.2019.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3