Номер провадження: 11-кп/813/262/20
Номер справи місцевого суду: 496/840/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисників: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області ОСОБА_16 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх представника адвоката ОСОБА_15 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2018 р. по кримінальному провадженню №0000686, внесеному до ЄРДР від 07.11.2016 р. відносно:

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, працюючого електромонтажником 4-го розряду у КП «Електропівдензахідмонтаж-11», одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави витрати на проведення експертиз у розмірі 17088 грн. 40 коп.

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на її користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. та витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1500 грн., а всього 101500 грн.

Цивільний позов ОСОБА_14 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на її користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. та витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1500 грн., а всього 101500 грн.

В іншій частині позови ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що 07.11.2016 року о 14 годин керуючи, технічно справним автомобілем «Alfa Romeo» р/н НОМЕР_1 , в умовах необмеженої видимості, здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю автодороги М 14 «Київ - Одеса» у Біляївському районі Одеської області, на якій організований двосторонній, трьохрядний рух у кожному напрямку, які поділені розділювальною смугою, смуги руху позначенні переривчастою лінією дорожньої розмітки, з боку м. Києва у напрямку м. Одеси, по крайній лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю, яка перевищувала 89 - 101 км/год., що перевищувало установлену на даній ділянці дороги максимальну швидкість руху 50 км/год. Діючи самовпевнено, ОСОБА_10 був неуважним, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, за дорожньою обстановкою, постійно не слідкував та своєчасно не відреагував на її зміну.

Здійснюючи подальший рух по Хаджибеївському мосту та наближаючись до 445 км + 100 м зазначеної автодороги та місцю зміни напрямку руху вліво на зустрічну смугу, в зв`язку з ремонтом дороги моста в цьому місці, про що його інформували дорожні знаки 1.4.2 «Напрямок повороту», 4.8 «Об`їзд перешкоди з лівого боку», 5.17.2 «Напрямок руху по смугах», 1.26 «Двосторонній рух», не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, та в місця зміни напрямку руху вліво за ходом його руху, відволікся від керування, внаслідок чого, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не застосував, перетнув горизонтальну суцільну лінію дорожньої розмітки, допустив виїзд транспортного засобу на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «OPEL Astra» р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_17 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «OPEL Astra» ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у виді: відкритої черепно - мозкової травми у вигляді перелому кісток основи черепа з крововиливами в м`які мозкові оболонки і шлуночки мозку від яких настала його смерть на місці пригоди. Безпосередньою причиною смерті з`явився набряк головного мозку.

Дана ДТП сталась у зв`язку з порушенням водієм автомобіля «Alfa Romeo» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України, а саме: п. 1.5, п. 2.3, п. 11.3, п. 12.1, п. 12.3, п. 13.3, розділ 34 «Дорожня розмітка», а саме: п. 1, дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год.».

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

В своїй апеляційній скарзі заступник прокурораОдеської області ОСОБА_16 не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого вважає, що вирок суду підлягає скасування у зв`язку із невідповідністю ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину та особі обвинуваченого, оскільки дії обвинуваченого були направлені на порушення безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки, обвинувачений умисно порушив ПДР, перевищивши майже вдвічі дозволену дорожнім знаком максимальну швидкість руху, чим проявив злочинну самовпевненість, що призвело до ДТП та загибелі людини.
Посилаючись на зазначені обставини, прокурор ОСОБА_16 просить вирок суду 1-ої інстанції скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх представник ОСОБА_15 в своїй апеляційній скарзі зазначили, вважають вирок незаконним, а міра призначеного обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості скоєного та вирок підлягає скасуванню з наступних підстав:
- судом необґрунтовано застосовано до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, що призвело до призначення покарання, яке є недостатнім для виправлення ОСОБА_10 , в тому числі, приймаючи до уваги те, що в матеріалах провадження наявна постанова Київського райсуду м. Одеси від 15.12.2016 р., якою ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП та майже через 10 днів після складання на обвинуваченого протоколу, він знову порушив ПДР, що спричинило ДТП зі смертельним наслідком;
- судом дана неналежна оцінка тяжкості суспільно-небезпечних наслідків від вказаного злочину, смерті людини та спричинених тяжких душевних страждань потерпілих не тільки тією обставиною, що вони самі потрапили у важке ДТП, але й тим переживаннями, які мали місце у зв`язку зі смертю їх близької людини у них на очах. У зв`язку з чим, заявлений цивільних позов у розмірі 250000 грн. на відшкодування моральної шкоди є справедливим та підлягає задоволенню у повному обсязі;
- суд в порушення статей 89, 263 ЦПК України та 370 КПК України нічим не обґрунтував причини неможливості задоволення позовів у повному обсязі, не прийнявши до уваги висновки експертів, якими було проведено соціально-психологічне дослідження потерпілих, згідно яких розмір компенсації, яка рекомендується для стягнення з винної особи становить 316500 грн. для ОСОБА_14 та 372300 грн. для ОСОБА_13 , при цьому суд взяв на себе повноваження спеціаліста у галузі психології, оцінюючи на власний розсуд розмір душевних страждань кожного з потерпілих.
Посилаючись на такі доводи, потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх представник ОСОБА_15 просять вирок суду скасувати в частині призначення покарання та часткового задоволення цивільних позовів та прийняти у цій частині нове рішення, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком 1 рік та задовольнити цивільні позови на відшкодування моральної шкоди потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на суму 250000 грн. кожній. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Не погоджуючись з апеляційними скаргами прокурора, потерпілих та їх представника, захисником ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_18 подані заперечення на апеляційні скарги, в яких останній зазначив, що:
- потерпілі та прокурор вказують на наявність в діях ОСОБА_10 двох абсолютно різних форм вини умислу та необережності, що є цілком неприпустимим, а вирок суду є ґрунтовним, оскільки постановлений в рамках висунутого обвинувачення, як того вимагає ст. 337 КПК України за вчинення злочину, який є необережним та не передбачає умисної форми вини;
- судом першої інстанції враховані обставини щодо притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з чим йому не було призначене мінімальне покарання, не зважаючи на наявність важливих обставин, що пом`якшують його вину, окрім того, вчинене адміністративне правопорушення не знаходиться у причинному зв`язку із наслідками даної події, а сам ОСОБА_10 перебував у тверезому стані під час вчинення ДТП;
- в матеріалах справи наявні обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , а саме: щире каяття та визнання своєї вини ще з початку досудового розслідування, він одразу зустрівся з дружиною загиблого та запропонував компенсацію; в повній мірі відшкодував матеріальну шкоду у сумі 250 тис. грн. ще на стадії досудового розслідування; офіційно працевлаштувався з метою подальшого відшкодування шкоди та додатково став працювати на СТО; вжив заходів для отримання кредитів, позичання грошових коштів; активно сприяв розкриттю злочинів; під час допитів спростував опубліковану у ЗМІ брехливу інформацію, що винуватцем ДТП був загиблий; сам не оскаржував вирок у частинці призначення до виплати моральної шкоди; станом на теперішній час на рахунок потерпілих перерахував майже дві третини грошових коштів в рахунок погашення моральної шкоди, визначеної у вироку; позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи; згідно досудової доповіді його виправлення можливе без обмеження або позбавлення волі;
- судом першої інстанції в повній мірі враховані правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах №7 від 24.10.2003 р. та №14 від 23.12.2005 р.;
- судом в повній мірі надана правова оцінка розміру моральної шкоди та відповідно до вимог діючого КПК України у вироку зазначені мотиви, з яких судом не взято до уваги дослідження Спілки фахівців соціологічних та психологічних досліджень, оскільки таке дослідження не призначалось за рішенням суду, стороною потерпілих клопотання про таке призначення не заявлялось, та ними не дотримано норм закону при надані доказів свого цивільного позову.
Посилаючись на вищевикладене, захисник ОСОБА_12 просить залишити апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілих без задоволення, а вирок суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_9 , потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх представник ОСОБА_15 підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити, натомість обвинувачений ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_19 просили відмовити в задоволенні зазначених апеляційних скарг та вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на те, що обвинувачений ОСОБА_10 визнав повністю свою вину та підтвердив обставини вчиненого ним злочину.

Враховуючи те, що обставини інкримінованого ОСОБА_10 злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на що, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286КК України за кваліфікуючими ознаками як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
В свою чергу, Верховний Суд у своїй постанові від 18.09.2019 року у справі №166/1065/18 зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так судом 1-ої інстанції враховано відсутність у ОСОБА_10 судимостей, вчинення ним злочину з необережності, те, що він просив пробачення у потерпілих, відшкодував матеріальні збитки, наявність позитивної характеристики як за місцем мешкання, так і за місцем роботи. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 визнано щире каяття у вчиненому та добровільне відшкодування матеріальних збитків. Відсутні обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого.

Судом першої інстанції також взята до уваги досудова доповідь органу пробації, згідно з висновком якої виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, зважаючи на що, у всій своїй сукупності дало суду першої інстанції дійти переконання, що обвинувачений не являється суспільно небезпечною особою, яка потребує обов`язкової ізоляції від суспільства, а тому вважав, що його виправлення можливе в рамках звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Аналізуючи вказані обставини, а також матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілих та їх представника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає їх необґрунтованими через їх невідповідність фактичним обставинам справи, оскільки з наявних матеріалів провадження обґрунтовано вбачається наявність щирого каяття ОСОБА_10 , усвідомлення наслідків вчиненого ним злочину, зважаючи на те, що він з місця вчинення кримінального правопорушення не зник, одразу ж вибачився перед потерпілою та відшкодував матеріальні збитки, одразу визнав свою вину та протягом судового розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не намагався ухилятися від відповідальності.
При цьому, апеляційний суд враховує також думку потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 реальної міри покарання, однак звертає увагу на те, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.
Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.
Отже, аналізуючи викладені обставини, характер вчиненого злочину, наслідки, які настали внаслідок його вчинення, особу обвинуваченого ОСОБА_10 та його ставлення до скоєного, колегія суддів, всупереч доводів апеляційних скарг, вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення, при постановленні якого судом враховані всі обставини провадження у їх сукупності та вмотивовано прийнято рішення щодо можливості призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Щодо доводів апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх представник ОСОБА_15 в частині необґрунтованості часткового задоволення цивільного позову, апеляційний суд вважає ці доводи такими, що не ґрунтуються на беззаперечних доказах, з огляду на наступне.
Частиною 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
У п. 9, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.
Положення ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 4.1.
При визначенні розміру моральної шкоди, необхідно враховувати велику кількість різноманітних факторів. Частина з них передбачена в ст. 23 ЦК України, а саме: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.
Обов`язковими вимогами при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Суд першої інстанції, врахувавши обставини, зазначені у вказаних нормах та виходячи з принципу розумності та справедливості задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_13 та ОСОБА_14 частково у розмірі 100000 грн. кожній.
При цьому, на противагу доводам сторони потерпілих, суд зазначив про наявність висновків соціально-психологічного дослідження №25-03-18 та №26-03-18, які складені головою спілки фахівців соціологічних та психологічних досліджень ОСОБА_20 та цілком обґрунтовано зазначив про те, що вказані висновки не можуть бути взяти ним до уваги, оскільки у понятті ст. 76 ЦПК України є недопустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується із зазначеними твердженнями, а також запереченнями сторони обвинувачення, що потерпілими під час судового розгляду справи жодного разу не заявлялось клопотання про проведення судово-психологічної експертизи, яка може бути призначена за ухвалою суду та проведена відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз» від 08 жовтня 1998 року. Та в даному випадку, експертом оцінюється розмір моральної шкоди в сумі, що дорівнює певній кількості мінімальних заробітних плат в залежності від різноманітних чинників, що зазначені в ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийняте рішення щодо часткового задоволення цивільного позову, при цьому колегія суддів також зважає на те, що обвинуваченим одразу, ще на стадії досудового розслідування відшкодовано матеріальну шкоду, пов`язану з похованням потерпілого, а також бере до уваги надані до суду апеляційної інстанції квитанції щодо перерахування на рахунок потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розміру моральної шкоди встановленої судом першої інстанції ще до набрання ним законної сили.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги прокурора, потерпілих та їх представника не підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 128, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_16 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх представника адвоката ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2018 р., яким ОСОБА_10 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4