Дата документу 20.02.2020 Справа № 317/3638/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/3638/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/526/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з ДУ «Біленківська виправна колонія (№99)».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 .

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджений відбуває покарання за вчинення тяжкого злочину, скоїв злочин в період іспитового строку, не працює, мав 4 стягнення як в СІЗО, так і в Біленьківській виправній колонії № 99, адміністрацією установи було відмовлено в застосуванні до засудженого умовно-дострокового звільнення, як такому, що не довів своє виправлення.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, задовольнити клопотання та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував те, що його порушення давно погашені, він має заохочення, працює, ходить до церкви, зі всіма коректно спілкується, вину визнає. У зв`язку з наведеним, просить задовольнити подання та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.

Також апелянт посилається на складні сімейні обставини, а саме те, що його мати потребує допомоги.

Згідно з ухвалою суду, до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення.
В своєму клопотанні ОСОБА_6 зазначив, що вважає, що своєю поведінкою довів своє виправлення.
Засуджений підтримав клопотання, просив його задовольнити.
Представник адміністрації ОСОБА_8 вважає, що необхідно відмовити у задоволенні клопотання, оскільки на його думку засуджений не довів своє виправлення, застосування до ОСОБА_9 умовно-дострокового звільнення є передчасним.
Прокурор ОСОБА_10 висловила думку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що засуджений не довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого і вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставлення до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.
При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.
Відповідно до положень КВК України, основним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.
Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та рекомендацій, викладених в постанові Пленуму Верхового Суду України, детально проаналізував дані про особу засудженого ОСОБА_6 і його поведінку за весь час відбування покарання та дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року, яким його засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, до 6 років 6 місяців позбавлення волі. ОСОБА_6 раніше судимий, скоїв злочин в період іспитового строку.
Під час тримання у Вільнянському слідчому ізоляторі ОСОБА_6 характеризувався негативно, допустив одне порушення вимог режиму тримання, яке виразилось в зберіганні заборонених предметів, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника СІЗО. Стягнення накладене до набуття вироком чинності. Заохочень не мав.
З 25 червня 2016 року відбуває покарання в державній установі «Біленьківська виправна колонія (№99)», характеризуються посередньо. Допустив три порушення встановленого порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці, за виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки має два заохочення правами начальника установи.
На даний час на виробництві установи не працевлаштований. На добровільній безоплатній основі виконував разові роботи по благоустрою, до робіт ставився посередньо, потребував спонукання до їх виконання.
У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний, підтримує стосунки із засудженими негативної і позитивної спрямованості, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом з метою отримати поблажливість, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд, виконує роботи із самообслуговування посередньо, хоча має жостатній рівень необхідних навичок, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує їх не завжди за призначенням, намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці.
26 травня 2017 року комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.ст.100,101 КВК України у вигляді переведення до дільниці соціальної реабілітації, за бажанням засудженого, згідно заяви.
21 червня 2018 року комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.82 КК України у вигляді заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, враховуючи заяву засудженого.
25 липня 2019 року комісією адміністрації установи, як такому, що не довів своє виправлення, відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.81 КК України у вигляді умовно-дострокового звільнення.
Крім того, з матеріалів провадження встановлено, що засуджений ОСОБА_6 за час відбування покарання в ДУ «Біленківська виправна колонія (№99)» на виробництві установи був працевлаштований лише за період травень (відпрацьовано днів-10) червень (відпрацьовано днів-12)2018 року.
Тобто засуджений ОСОБА_6 був працевлаштований на виробництві установи, однак починаючи з липня 2018 року і на час звернення з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення, не працював, незважаючи на те, що праця засудженого і сумлінне ставлення до неї, відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, є обов`язковою умовою для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Дослідивши всі обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 не проявив себе, як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.
Доводи засудженого про те, що він працює, об`єктивно нічим не підтверджені.
Інші доводи засудженого в апеляційній скарзі - про те, що він відвідує церкву, його порушення погашені, він має заохочення та зі всіма веде себе коректно, тощо правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. Обставини, на які посилається апелянт, не є достатніми для його умовно-дострокового звільнення.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням даних, що характеризують особу засудженого, його відношення до праці за весь період знаходження у виправній установі, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4