ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/153/20 Справа № 189/1391/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000371 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Покровське Покровського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік з покладенням відповідних обов`язків.

Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 01.07.2018 року близько 19 год. 35 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «ВАЗ-21063», державний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 2.9 Правил дорожнього руху: «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння…».
Рухаючись у вказаний час на даному автомобілі по вулиці Соборній в смт. Покровське Покровського району Дніпропетровської області (автодорозі Запоріжжя - Донецьк), зі сторони м. Запоріжжя в напрямку м. Донецька, водій ОСОБА_7 поблизу будинку № 216 не обрав безпечну швидкість руху, чим порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», внаслідок чого не впорався з керуванням автомобіля та допустив зіткнення з задньою частиною напівпричепа «Kogel» держ. номер НОМЕР_2 вантажного автомобіля «DAF» держ. номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку.
Внаслідок зіткнення пасажиру автомобіля «ВАЗ-21063» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно мозкової травми, забою головного мозку 3-го ступеня, перелому правої скроневої кістки з переходом на її основу, епідурального крововиливу малого об`єму, переломів правої і бічної стінок основних пазух, бокових стінок решітчастої кістки, рваних ран обох зовнішніх слухових проходів, забійної рани лівої половини лобної ділянки, гематом обох вік правого ока, верхнього віка лівого ока, недостатності 5, 7, 8 черепних нервів, вивиху головки нижньої щелепи праворуч, закритого перелому правої седаліщної кістки без зміщення уламків, крайового перелому правої вертлужної впадини без зміщення уламків, які згідно висновку судово - медичної експертизи № 149 від 30.08.2018 р., в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 9/10.1/84 від 29.08.2018 року, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-21063», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «ВАЗ-21063» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.
Таким чином дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами.

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2019 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання та звільнення від нього та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним злочину, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України недоцільним, вважає, що вирок суду у цьому провадженні підлягає скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та внаслідок цього - невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Вказує на те, що мотивуючи свої висновки стосовно обраного ОСОБА_7 розміру покарання суд першої інстанції узяв до уваги, що обвинувачений на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, повністю визнав провину у вчиненні кримінального правопорушення та щиро розкаявся, але взагалі не навів обґрунтувань того, яким чином зазначені обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.
При цьому, надавши перевагу загальносоціальним даним про особу засудженого, суд залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки. Зокрема, суд першої інстанції під час прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання на дав належної оцінки встановленій ним обставині, що ОСОБА_7 , у населеному пункті керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння чим створював серйозну загрозу життю і здоров`ю учасників дорожнього руху. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей. Окрім того, незважаючи на те, що з моменту вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення пройшло більше року, суму матеріальної та моральної шкоди потерпілому ним у повному обсязі не відшкодовано.

Звертає увагу, що ті факти, що ОСОБА_7 раніше не судимий та характеризується посередньо, на які послався суд, із врахуванням конкретних обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не дають підстав для застосування ст. 75 КК України, а тому призначене судом ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є необгрунтованим та несправедливим внаслідок м`якості та є недостатнім для його виправлення, попередження вчинення нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, заперечували проти задоволення даної апеляції та просили вирок суду залишити без змін.
Потерпілий, згідно письмового клопотання прохав розглянути апеляційну скаргу у його відсутність, заперечував проти призначеного обвинуваченому покарання.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, потерпілого, свідка і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.
На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі прокурором також не оскаржується.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно вимог ст. ст. 50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, а саме завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , особу обвинуваченого, який щиро розкаявся, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні має малолітню дитину, не судимий, однак, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується посередньо.
Обставинами, які пом`якшують вину обвинуваченого, суд визнав щире каяття, та те, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, має на утриманні малолітню дитину.
Також суд врахував ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 допустив грубе порушення ПДР, керував транспортним засобом перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що доведено висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.07.2018 року №1312.
Таким чином, з урахуванням наведеного та думки потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 місяців.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином мотивував та навів переконливі доводи про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляції прокурора про те, що при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, суд першої інстанції, надавши перевагу загальносоціальним даним про особу обвинуваченого, залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки, є безпідставними. Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно достатнім для реальної корекції соціальної поведінки ОСОБА_7 та запобігання продовженню злочинної діяльності.
До того ж, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до необережних злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання також є вирішальною в цьому питанні. Обвинувачений раніш не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався.
Враховуючи викладене, зазначені судом першої інстанції обставини вказують на те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без відбування покарання, а тому наявні підстави для застосування ст. 75 КК України .
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальні засади призначення покарання, передбачені Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, достатньою мірою врахував тяжкість вчиненого злочину та дані по особу ОСОБА_7 та призначив покарання, яке є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
З огляду на викладене, колегія суддів не визнає наведені в апеляції прокурора доводи про безпідставність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.. 75 КК України обґрунтованими, вважаючи, що таке покарання відповідає його меті виправленню та запобіганню вчиненню нових злочинів.
Але при визначені розміру додаткового покарання суд визначив його в мінімальному розмірі шість місяців позбавлення права керування транспортними засобоми, що є неприпустимим.
Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_7 є занадто м`яким, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення додаткового покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню згідно з п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4