ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/1287/16-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/1719/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

перекладача - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року про продовження ОСОБА_12 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 , продовжено ОСОБА_12 , ОСОБА_10 строк тримання під вартою на 60 днів до 29 березня 2020 року включно.

Не погодившись з ухвалою суду,обвинувачений ОСОБА_13 звернувся з апеляційної скаргою з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року та закрити кримінальне провадження. Апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, пред`явлене обвинувачення безпідставним. Суд першої інстанції не врахував та не долучив докази по даному кримінальному провадженні, надані разом з апеляційною скаргою від 12.11.2019 року. Всупереч вимог ст.395 КПК України апеляційні скарги обвинувачених безпосередньо до апеляційного суду не направляються, чим порушуються строки апеляційного оскарження. Колегією суддів не вказано чому не можливо застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід. Посилається на порушення його прав на захист, відсутність спілкування з захисником, доступу до перекладача, необхідних канцтоварів, комп`ютерної техніки, доступу до інтернету для вивчення законодавства України та практики ЄСПЛ на англійській мові. Вказує, що суд першої позбавив його можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження з здійсненим перекладом на англійську мову, вивчити протоколи допиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою суд не в повній мірі врахував вік, національність та стан здоров`я обвинуваченого, життя якого знаходиться під загрозою. До теперішнього часу нехтується виконання ухвали Фрунзенського районного суду м.Хакрова від 01.09.2017 року про проведення медичного обстеження ОСОБА_9 .

Обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року скасувати в частині продовження йому строку тримання під вартою, постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України прокурором не доведено. В порушення вимог ч.3 ст.331 КПК України суд в ході обговорення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 незаконно поставив на обговорення питання про продовження двом обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою. Обставиною, яка стала підставою для продовження строку тримання під вартою є лише тяжкість обвинувачення, що суперечить практиці ЄСПЛ. Колегією суддів не вказано чому не можливо застосувати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід. Суд не врахував, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації, міцні соціальні зв`язки, проживає разом з батьками, служив у Збройних силах України, є учасником АТО, має вищу освіту, позитивно характеризується з попереднього місця навчання, вільно володіє іноземною мовою, існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування, на теперішній час всі свідки сторони обвинувачення допитані, жоден з яких про будь-який тиск на них з боку обвинувачених чи сторони захисту не заявили, зацікавлений в об`єктивному та законному встановленні всіх обставин даного кримінального провадження. Вказує, що перебуває під вартою з 07.10.2015 року, з урахуванням вимог ч.5 ст.72 КК України є понад 8 років.
Також захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року скасувати в частині продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою, постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт. Вказує, що стороною обвинувачення не доведеніризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Всупереч вимог КПК України суд першої інстанції без відповідного клопотання вирішив питання про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою. Сама лише тяжкість інкримінованих злочинів не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Посилання прокурора на кримінальне провадження за заявою свідка ОСОБА_16 є необґрунтованим, оскільки на момент розгляду питання про продовження строку тримання під вартою всі свідки сторони обвинувачення допитані, останні не заявляли про будь-який тиск на них з боку обвинувачених або сторони захисту. Обвинувачений ОСОБА_10 перебуває під вартою з 07.10.2015 року, з урахуванням вимог ч.5 ст.72 КК України це понад 8 років, у зв`язку з чим є підстави змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.
Вислухавши доповідь судді, доводи обвинувачених та захисників на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, яка заперечувала проти їх задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Надаючи оцінку можливості обвинувачених ОСОБА_10 переховуватися від суду, знищити або сховати будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, ОСОБА_9 переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_13 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3, 5 ст.27, п.п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309, ч.1 ст.359 КК України, а ОСОБА_10 - ч.ч.3, 5 ст.27, п.п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України. Одне з інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються Фарйабу Фархаду, ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих.
Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами обвинуваченого ОСОБА_9 щодо необґрунтованості обвинувачення, оскільки прокурор, як сторона обвинувачення у кримінальному провадженні, реалізуючи свої процесуальні повноваження під час судового розгляду на власний розсуд враховує наявність встановлених та доведених фактичних обставин на підставі отриманих ним доказів під час досудового розслідування. Отже, твердження обвинуваченого про безпідставність обвинувачення та його необґрунтованість спростовується змістом обвинувального акту переданого на розгляд суду першої інстанції в якому логічно та послідовно прокурором викладено формулювання обвинувачення та наявність фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними. Оцінку доказів, в тому числі і сторони обвинувачення, суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст.94 КК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів щодо безпідставності пред`явленого обвинувачення або його недоведеності.
Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_13 обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, серед яких є особливо тяжкий злочин та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі. Фарйаб Фархад є громадянином Великобританії, міцних соціальних зв`язків на території України не має, даних щодо офіційного працевлаштування судові матеріали не містять. У висунутому обвинуваченні ОСОБА_10 відведено роль виконавця, наслідком якого стала загибель людини. Наявність у ОСОБА_10 постійного місця проживання, позитивних характеристик та міцних соціальних зв`язків не зможе повністю усунути, зокрема, ризик втечі за умови можливої перспективи призначення покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі.
За таких обставини колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Твердження щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення .

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Зі змісту норм ч.3 ст.331 КПК України слідує, що обов*язковість подання прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою у письмовому вигляді, як про це зазначають обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник, закон не вимагає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо порушення права на захист, відсутність ефективного захисника та доступу до перекладача є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, згідно яких судове засідання суду першої інстанції відбувалося за участі захисника та перекладача, які дійсно виконують покладені чинним КПК України обов`язки в кожному судовому засіданні, що підтверджується відомостями кримінального провадження.
Обставини, які пов`язанні з бездіяльністю адміністрації та медичної частини ДУ «Харківський слідчий ізолятор» з приводу невиконання ухвали суду та вирішення питань про медичне обстеження ОСОБА_9 , як про це зазначив в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений, належить вирішувати шляхом оскарження їх дій та бездіяльності в порядку передбаченому нормами КАС України, тобто шляхом подання позову до Харківського окружного адміністративного суду, а тому колегія суддів позбавлена процесуальної можливості висловлюватися з даного приводу. Більш того, колегія суддів роз`яснює обвинуваченому проте, що він не позбавлений процесуальної можливості заявити клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності або відсутності хвороби, яка перешкоджає подальшому перебуванню в умовах слідчого ізолятору.
Враховуючи вищевикладене, колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року про продовження ОСОБА_12 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді