Ухвала
іменем України
31 березня 2020 року

м. Київ
справа №521/16412/17
провадження №51-960 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року,
встановив:
За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 10 січня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Як установив районний суд, ОСОБА_4 2 серпня 2018 року близько 04:00 в місті Одесі, перебуваючи в автомобілі таксі «Рено Логан» повторно, відкрито викрав з автомобіля сумку з грошима, яка належала водію ОСОБА_6 , спричинивши потерпілому матеріальної шкоди на суму 6000 грн.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2019 року цей вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Посилаючись на істотні порушення, захисник у касаційній скарзі вказує на те, що ухвала апеляційного суду за своїм змістом не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки вважає, що апеляційний суд належно не перевірив доводів його скарги про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність п. 2 ч. 1 ст. 66 КК (добровільне відшкодування завданого збитку) як обставини, яка пом`якшує покарання, що призвело до обрання засудженому ОСОБА_4 невиправдано суворого заходу примусу. Стверджує, що в порушення вимогп. 5 ч. 2 ст. 412 КПК розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій було проведено за відсутністю потерпілого ОСОБА_6 , що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, як на істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, вказує про неправомірне посилання цього суду у своєму рішенні на попередню судимість ОСОБА_4 як обставину, що характеризує його з негативної сторони. Також, зазначає про порушення права на захистзасудженого під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засхисника ОСОБА_5 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі як на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону вказує на те, що цей суд належно не перевірив доводів у його апеляційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, статей 66, 75 КК, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Однак із такими доводами погодитися не можна.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Призначене особі за вчинений злочин покарання повинно бути справедливим та за своїм видом і розміром відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, зазначені доводи захисника були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок районного суд - без зміни.
Зокрема, апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні покарання засудженому, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Також, апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування призначеного покарання із застосування до нього положень ст. 75 КК, оскільки останній раніше вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та знов вчинив умисний злочин проти власності.
З урахуванням даних про особу засудженого, обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про справедливість покарання призначеного ОСОБА_4 судом першої інстанції, яке йому було визначено в мінімальних межах статті за інкримінований злочин.
З огляду на це, доводи захисника в касаційній скарзі про необхідність врахування добровільного відшкодування засудженим завданої шкоди потерпілому, як обставини, що пом`якшує покарання, є неспроможними, оскільки, це жодним чином не впливає на розмір покарання призначеного засудженому і не ставить під сумнів законність оспорюваного судового рішення.
Необґрунтованими колегія суддів вважає і доводи захисника в скарзі про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК.
Як убачається з наданих до касаційної скарги додатків та зазначено у ній самим захисником, потерпілий ОСОБА_6 був обізнаний про судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, про що свідчить подана ним до суду заява про проведення судового розгляду без його участі.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню лише у випадку, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
У той же час, як убачається зі змісту заяви ОСОБА_6 , останній був належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, а питання участі потерпілого в судовому засіданні згідно з положеннями ст. 56 КПК є його правом.
Крім того, захисник у своїй касаційній скарзі не навів жодного обґрунтування та не вказав як саме відсутність потерпілого в судах першої та апеляційної інстанцій вплинула на захист інтересів засудженого ОСОБА_4 та перешкодила чи могла перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у справі .
Доводи касаційної скарги захисника про порушення права засудженого на захист під час провадження в суді першої інстанції є аналогічними тим, що зазначені в його апеляційній скарзі та були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких ці доводи було визнано неспроможними.
Зокрема апеляційний суд встановив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 вручалась пам`ятка про його процесуальні права та обов`язки, ознайомившись з якою він заявив, що його права і обов`язки йому зрозумілі.
Неприйнятними є і доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 щодо врахування апеляційним судом попередньої судимості ОСОБА_4 в якості обставини, що негативно характеризує останнього, оскільки ця обставина взята цим судом до уваги виключно як дані про особу засудженого.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції і вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через суворість, захисник у касаційній скарзі не навів і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3