БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/186/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2020 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

потерпілого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни кримінальне провадження №0000054 від 30.01.2020р. по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , уродженця м. Берислав Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, неодруженого, непрацюючого, судимого вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03.02.2020р. за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, ст.75 КК України з іспитовим строком у 2 роки, -

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 05 січня 2020 року в обідній час, перебуваючи в кафе «Вікторія», що знаходиться по вул. Шевченка м. Борзна Чернігівської області, шляхом вільного доступу таємно викрав належний ОСОБА_5 мобільний телефон марки «SONY-C2105» вартістю 535 грн, чим завдав ОСОБА_5 матеріальну шкоду у вказаному розмірі.

ОСОБА_4 в судовому засіданні винним себе у пред`явленому обвинуваченні не визнав і пояснив, що 05 січня 2020 року в обідній час він відпочивав на літній терасі кафе «Вікторія»; за іншим столиком також знаходився потерпілий ОСОБА_5 , який через деякий час підсів до нього, вони спілкувалися, разом вживали спиртне. Потім він пішов походити по центру міста, а коли повернувся до кафе, щоб придбати сигарет, то побачив ОСОБА_5 , який лежав на підлозі. Він допоміг потерпілому піднятися, посадив на лавку й перед виходом з кафе помітив на полу мобільний телефон, який забрав з собою і привіз додому в с. Оленівка. Даний телефон не включався, в зв`язку з чим він витягнув з нього сім-карту та не користувався телефоном. В кінці січня 2020 року він пішов до місцевого сільського бару, щоб придбати горілки, але оскільки грошей у нього не було, то запропонував продавцю ОСОБА_6 в заставу зазначений мобільний телефон. ОСОБА_6 на ці його прохання не погодився, але присутній в цей час у барі ОСОБА_7 вніс за нього гроші за горілку, а він віддав йому мобільний телефон; про його походження не повідомляв. Стверджує, що мобільний телефон у ОСОБА_5 не викрадав, а знайшов його в приміщенні кафе «Вікторія» близько 0,5м від виходу; про цю знахідку персоналу кафе чи іншим особам не говорив; забрав телефон собі, оскільки вважав, що таким чином могли поступити й інші особи, які замість нього могли підібрати цей прилад. Зазначає, що під час досудового розслідування на нього чинився психологічний пресинг з боку працівників Борзнянського відділу поліції, які тиснули на нього, щоб він зізнався у крадіжці телефона. Під час проведення слідчого експерименту він був у стані алкогольного сп`яніння і демонстрував все те, що йому перед цим говорили поліцейські.

Заслухавши обвинуваченого, допитавши потерпілого, свідків, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, суд приходить до такого висновку.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 05 січня 2020 року в обідній час він відпочив на літній терасі кафе «Вікторія», пив пиво, його мобільний телефон з сигаретами лежали на столі; за іншими столиками були ще якісь люди; до нього підходив ОСОБА_4 , вони про щось спілкувались. Через деякий час вони разом вийшли з кафе, а прийшовши додому, він виявив відсутність мобільного телефону. Повернувшись до кафе «Вікторія», він телефону не знайшов, в зв`язку з чим пішов назад додому й намагався самостійно встановити місцезнаходження мобільного пристрою через мережу по відстеженню наявної в ній сім-карти, але це не дало позитивного результату протягом тривалого часу, після чого звернувся до органів поліції. Десь у лютому місяці 2020 року працівниками поліції його мобільний телефон було розшукано і йому повернуто, в зв`язку з чим він ніяких претензій до обвинуваченого не має.

З показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вбачається, що в січні місяці 2020 року ОСОБА_4 зі своєю матір`ю прийшов до кафе-бару «Лагуна» с. Оленівка й просив відпустити йому в борг пляшку горілки, а за відсутністю грошей запропонував залишити в якості застави сенсорний мобільний телефон; про його походження не повідомляв. ОСОБА_7 заплатив за ОСОБА_4 гроші за горілку, а наданий ним мобільний телефон, який не вмикався, залишився в барі. Через декілька днів прибули працівники поліції й вилучили даний телефон.

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 30.01.2020р., в ОСОБА_5 невідомою особою 05 січня 2020 року в приміщенні кафе «Вікторія» було викрадено мобільний телефон марки «SONY».

Відповідно до протоколу огляду предметів від 31.01.2020р. слідчим було оглянуто мобільний телефон марки «SONY-C2105», який знаходився у вимкненому стані, екран був без пошкоджень, телефон має ІМЕІ НОМЕР_2 .

Згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №124 від 05.02.2020р. ринкова вартість б/у мобільного телефона марки «SONY-C2105» станом на 05.01.2020р. становить 535,00 грн.

Як вбачається зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 27.02.2020р. та доданих до нього фотоілюстрацій, ОСОБА_4 в присутності понятих продемонстрував як він на літній терасі кафе «Вікторія» підняв з підлоги потерпілого, помітив у нього мобільний телефон, який забрав собі, потім посадив потерпілого на лавку справа при вході до кафе, після чого залишив даний заклад. Зауважень до змісту вказаного протоколу від учасників цієї слідчої дії не надходило.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що 27 лютого 2020 року вона була запрошена в якості понятого при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 , який повідомив та показав на території літнього майданчику кафе «Вікторія» місце, де лежав на підлозі ОСОБА_5 , підняв його, посадив на лавку, а також поряд підібрав мобільний телефон, який забрав собі; від входу в кафе до місця, де лежав ОСОБА_5 та телефон, відстань складає близько 2,5м. Всі ці дії під час слідчого експерименту ОСОБА_4 демонстрував добровільно, був адекватний й про застосування до нього якогось тиску не говорив. В їх кафе бували випадки втрати відвідувачами своїх речей, але коли їх находили працівники закладу або інші відвідувачі, то знахідки завжди повертали власникам.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дала показання, що в її присутності як понятої при слідчому експерименті ОСОБА_4 відтворення подій робив добровільно, всі його демонстрації відбувалися на території літньої тераси приміщення кафе. В їх кафе бували випадки втрати відвідувачами своїх речей, але коли їх находили працівники закладу або інші відвідувачі, то знахідки завжди повертали власникам.

Отже, показання ОСОБА_4 щодо місцезнаходження знайденого ним мобільного телефона ОСОБА_5 на території літньої тераси кафе «Вікторія» в цілому узгоджуються з показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , дослідженими письмовими матеріалами справи, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, а тому з огляду на належність та допустимість зазначених доказів суд вважає за можливе покласти їх в основу вироку.

Даючи ж оцінку показанням обвинуваченого щодо знахідки мобільного телефона потерпілого та заперечення в зв`язку з цим факту викрадення ним зазначеного майна ОСОБА_5 , суд зважує на наступне.

За нормативним визначенням крадіжка це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником. У подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а тільки залишена чи забута ним.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відоме; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати й сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; ґ) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

ОСОБА_4 в судовому засіданні хоча й заперечував, що викрав мобільний телефон потерпілого ОСОБА_5 , проте визнавав, що заволодів ним, знайшовши його в приміщенні кафе (на території літньої тераси, де він з потерпілим відпочивали).

Крім того, як вбачається з показань потерпілого та самого обвинуваченого між втратою ОСОБА_5 мобільного телефону та його знаходженням ОСОБА_4 пройшов короткий час (не більше голини); місцезнаходження загубленої речі було відомо потерпілому й він незабаром повернувся до кафе з метою його відшукання; в обвинуваченого була можливість ідентифікації власника майна, оскільки незадовго він з потерпілим спільно проводили застілля і бачив у нього мобільний телефон; ОСОБА_4 не повідомив працівників кафе про знайдену ним у громадському місці річ, яка йому не належить, а розпорядився нею в своїх корисливих цілях, чого сам і не заперечував.

Водночас, у даній ситуації ОСОБА_4 , привласнюючи мобільний телефон ОСОБА_5 , розумів, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а тільки залишена чи забута ним.

Про намір обвинуваченого обернути на свою користь мобільний телефон потерпілого свідчать і ті обставини, що він вийняв сім-карту з приладу, щоб його неможливо було відстежити, вимкнув аппарат і понад три тижні не користувався ним, а потім передав у якості застави з метою придбання спиртного.

Тому, оцінюючи вищевказані показання ОСОБА_4 суд враховує те, що заволодіння ним майном, яке фактично не вийшло з володіння потерпілого, а опинилося з певних причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте); обвинувачений, який знав, кому належить це майно, мав підстави вважати, де перебуває власник речі, й усвідомлював, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Зазначений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 18 липня 2019 року по справі №761/31918/14-к за подібних обставин.

Натомість невизнання обвинуваченим своєї вини є його суб`єктивною оцінкою власних дій, пов`язаних з привласненням майна потерпілого, що суд розцінює як намір ухилитися в такий спосіб від відповідальності за вчинений злочин.

Твердження обвинуваченого про застосування до нього з боку працівників поліції психологічного тиску з метою здобуття зізнавальних показань у викраденні майна потерпілого були предметом перевірки у судовому засіданні й не знайшли свого підтвердження, що також відображено у висновку службового розслідування ГУНП в Чернігівській області від 14.05.2020р. Крім того, дана обставина з огляду на версію самого обвинуваченого про знахідку ним мобільного телефона на території кафе, що є громадським місцем, не має правового значення для вирішення справи.

Отже, винуватість ОСОБА_4 в пред`явленому йому обвинуваченні поза розумним сумнівом доведена дослідженими в судовому засіданні доказами, які є належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки даний новий злочин ОСОБА_4 вчинив після скоєння аналогічного кримінального правопорушення, але до його засудження (15 лютого 2019 року згідно вироку Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03.02.2020р.), то у відповідності до положень ст.32 КК України, п.3-7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» №7 від 04.06.2010р., в діях ОСОБА_4 наявна кваліфікуюча ознака повторності. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року по справі №484/3214/17 за схожих обставин.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразилися в таємному викраденні чужого майна з урахуванням ознаки повторності, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України і його дії органом досудового розслідування кваліфіковані вірно.

Вирішуючи питання за вид та міру покарання обвинуваченому, суд приймає до уваги ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини, особу винного, позицію потерпілого.

ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується посередньо, неодружений, мешкає з матір`ю та бабою, є особою молодого працездатного віку, але офіційно не працює, отримуючи доход від періодичних заробітків по найму, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, на час вчинення злочину не судимий в силу ст.89 КК України.

Обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно обвинувального акта відсутні.

Потерпілий не має до обвинуваченого ніяких претензій, цивільний позов не заявлявся.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, особи винного та його ставлення до скоєного ним діяння, вартості викраденого майна, позиції потерпілого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 такий вид покарання як арешт, що є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів, відповідатиме визначеній у ст.50 КК України меті покарання.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що дане кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, ОСОБА_4 вчинив до постановлення попереднього вироку Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2020 року, який набрав законної сили 02.03.2020р. За новий злочин ОСОБА_4 призначається покарання у вигляді арешту, яке слід відбувати реально, тоді як за попереднім вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03.02.2020р. щодо ОСОБА_4 було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тому, з огляду на положення п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями) кожний з цих вироків належить виконувати самостійно і посилатися на ч.4 ст.70 КК України не потрібно.

Згідно зі ст.124 КПК України з ОСОБА_4 на користь держави необхідно стягнути 628,04 грн в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.369-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) місяців арешту.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з часу його фактичного затримання.

Попередній вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_4 виконувати самостійно.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 628,04 грн в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи.

Речові докази по справі: мобільний телефон марки «SONY-C2105», який знаходиться на відповідальному зберіганні в потерпілого ОСОБА_5 , залишити ОСОБА_5 .

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд на протязі тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя Борзнянського районного суду ОСОБА_1