ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/530/20 Справа № 205/5508/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст.ст. 81, 82 КК України, -
За участю сторін:
прокурора ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,
захисника ОСОБА_6 , -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст.ст. 81, 82 КК України.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що клопотання захисника ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує, що на сьогоднішній день засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі Дніпровська виправна колонія № 89 та відбув понад двадцять три роки довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки.
Захисник вказує, що засуджений ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою довів своє виправлення. За час знаходження в установі характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності не притягувався і має ряд заохочень. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, будує дружні стосунки з оточуючими його засудженими. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, на зроблені зауваження реагує адекватно, робить потрібні висновки. Приймає участь у виховних заходах, реагує на них позитивно. Проявляє соціально корисну активність. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою, розуміє їх необхідність. Зазначає, що засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання своєю зразковою поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, тому до нього можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
На думку захисника, судом першої інстанції не були враховані посилання на Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, які доводять, що фактично щодо засуджених до довічного позбавлення волі можуть бути застосовані положення ст.ст. 81, 82 КК України, незважаючи на те, що таке покарання не належить до строкових.
Захисник зазначає, що суд першої інстанції клопотання по суті не розглянув і відповіді на поставлені у ньому питання не надав, формально вказавши, що клопотання не ґрунтується на вимогах закону, а у випадках засудження до довічного позбавлення волі заміна призначеного покарання здійснюється на підставі акту помилування, що не може вважатися належним судовим розглядом, оскільки не відповідає засадам верховенства права, законності, рівності та поваги до людської гідності.
В доповненнях до апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції послався на ч. 2 ст. 87 КК України, яка передбачає можливість звільнення засудженого до довічного позбавлення волі в Україні на підставі акту про помилування, однак захисник вважає таку норму примарною та малоефективною, оскільки засудженому без пояснень було відмовлено у помилуванні.
Вказує, що формальний підхід до застосування матеріального та процесуального закону та з`ясування необхідних обставин у справі обумовив відсутність належного вмотивування рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі з доповненнями, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року за п.п. а, г ст. 93; ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу, з конфіскацією майна.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 25 листопада 1997 року, вирок Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року ОСОБА_7 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари розстрілу на довічне позбавлення волі.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.
Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язковою умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину. При цьому суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
При розгляді справи Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства 09.07.2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при по-життєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Як було встановлено в апеляційній інстанції зазначеним правом засуджений ОСОБА_7 скористався та звернувся з відповідним зверненням до Президента України, тобто скористався своїм правом, яке передбачено законодавством України, але на час розгляду в суді апеляційної інстанції будь-якої відповіді щодо стану розгляду клопотання засуджений ОСОБА_7 так і не отримав.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, а також заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, оскільки така процедура не передбачена законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
При цьому суд першої інстанції вказав на механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування. Такий механізм звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення.
Доводи захисника ОСОБА_6 про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є особистою думкою захисника, яка є помилковою, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.
Колегія суддів зазначає, що захисник не навела конкретних фактів порушення прав та законних інтересів засудженого, а лише обмежилась перерахунком та декларуванням міжнародних норм права. Такі твердження носять абстрактний характер та не ґрунтуються на засадах національного законодавства.
З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, а за таких обставин клопотання захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки не може бути вирішене судом за відсутності законодавчого механізму.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст.ст. 81, 82 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: