ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/1528/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 642/7626/19
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 13 січня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , 1991 року народження на 60 днів, тобто до 10 березня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначив, що ризики передбачені ст.177 КПК України на даний час відсутні. Указав, що обвинувачена не має наміру переховуватися, оскільки має постійне місце мешкання, а до обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою влаштувалася на роботу. Також зазначив, що ОСОБА_8 позбавлена можливості знищити, сховати або спотворити будь які речі чи документи, які мають істотне значення, оскільки речові докази по справі відсутні, а доступу до документів, які мають суттєве значення в неї немає. На думку захисника, в обвинуваченої немає потреби незаконно впливати на потерпілих, свідків, експерта, оскільки потерпілі в цьому кримінальному провадженні відсутні, свідки на даний час відмовилися від надання показань, а експерт вже зробив висновок. Крім того указав, що ОСОБА_8 раніше не судима, а тому ризик вчинення неї нового злочину відсутній.

Зазначив, що надані прокурором в судовому засіданні протокол за результатами здійснення негласних слідчих (розшукових) дій, проводилася в рамках іншого кримінального провадження, а тому не може бути прийнята до уваги судом в рамках цього провадження. Наголосив, що в судовому засіданні прокурор не надав жодних доказів щодо об`єднання цих кримінальних проваджень в одне провадження.

Крім того указав, що свідкам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час досудового розслідування не було роз`яснено права не надавати свідчення, чим було порушено їх права. Наголосив, що ці свідки стверджують про здійснення психологічного тиску на них з боку працівників поліції.

Просить ухвалу суду скасувати та змінити ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвалу суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до десяти років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Так відповідно до ухвали суду, обвинувачена не працює, заміжня, має постійне місце проживання, однак позбавлена батьківських прав стосовно першої дитини, обговорювала зі свідками питання щодо можливості зміни показань.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що злочинні дії, які інкримінуються обвинуваченій, були направлені на нанесення тяжких тілесних ушкоджень своїй новонародженій дитині, внаслідок яких остання померла, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства.

Доводи сторони захисту про наявність міцних соціальних зв`язків в обвинуваченої, колегія суддів не бере до уваги, оскільки злочинний умисел обвинуваченої полягав саме в заподіянні тяжких тілесних ушкоджень своїй дитині, що на думку колегії суддів свідчить про нехтування обвинуваченою своїми родинними зв`язками.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Твердження сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
Крім того, сторона обвинувачення не надала як суду першої інстанції так і апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження відсутності вищевказаних ризиків.

Колегія суддів позбавлена надати оцінку доводам захисника щодо здійснення психологічного впливу на свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також щодо не роз`яснення їм права не свідчити проти ОСОБА_8 , оскільки зазначені обставини підлягають дослідженню під час судового розгляду та оцінці під час ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Доводи захисника щодо безпідставності прийняття до уваги відомостей, які містяться у протоколі проведення негласних слідчих (розшукових) дій, то відповідно до мотивувальної частини ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 13 січня 2020 року, судом першої інстанції зазначений процесуальний документ не було прийнято до уваги при вирішення питання про продовження запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 13 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: