Провадження № 11-кп/4820/288/20
Справа № 675/1206/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції Ізяславським районним судом, апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 11 лютого 2020 року, -

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду від 11 лютого 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на певний строк та про зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає. При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність визначає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування актом Президента України стосовно індивідуально визначеної особи.

В поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 11 лютого 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою замінити невідбуту частину покарання ОСОБА_7 більш м`яким.

При цьому вказує, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, суперечить законодавству України, Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішенням Європейського суду з прав людини, у яких йдеться про те, що засуджений до довічного позбавлення волі має право з самого початку відбування покарання знати коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого суд порушив ст. 28 Конституції України, не врахував, що практика Європейського Суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є невід`ємною частиною національного законодавства та мають вищу юридичну силу аніж національний закон. Національний суд не може відмовити у задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини.

Інститут помилування, на який посилається суд в ухвалі, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації. Натомість ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає наявність реальної можливості дострокового звільнення осіб засуджених до довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 у поданій ним апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 11 лютого 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Зазначає, що висновок суду про те, що в Україні немає механізму заміни покарання на більш м`яке для осіб засуджених до довічного позбавлення волі не відповідає нормам міжнародного та національного законодавства. Відбування покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості його заміни більш м`яким суперечить ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого суд послався на положення ст.82 КК України, проте ОСОБА_7 як на підставу для задоволенні клопотання посилався на: наявність рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» №2, відповідно якого довічне позбавлення у тому вигляді що існує в Україні являє по своїй суті жорстоке поводження і його застосування суперечить нормам Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст. 17 Закону України «про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини; ст. 27 Віденської конвенції про верховенство норм міжнародного права, міжнародних договорів над національним законодавством. А тому призначене судом засудженому покарання чає бути пом`якшене через невідповідність його рішенню Європейського Суду з прав людини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

З матеріалів провадження видно, що вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 09.10.2003 року ОСОБА_9 засуджено: за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла; за ч. 4 ст. 187 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, крім житла; за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла.

Ухвалою Верховного Суду України від 17.02.2004 року вирок щодо ОСОБА_7 змінено. Виключено кваліфікацію його дії за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України; ухвалено вважати його засудженим за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання, призначеного судом у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, і на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, крім житла. В решті вирок залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у державній установі «Замкова виправна колонія № 58».

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає, а відповідно й не може бути задоволена вимога про зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так стаття 51 КК України визначає види покарань, зокрема відповідно до п.п. 11, 12 цієї статті до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

У статтях 81, 82 КК України врегульовані питання умовно-дострокового звільнення та заміни покарання більш м`яким.

Вказані норми не передбачають можливості умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Механізмом захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі передбачений ст. 87 КК України, ст. 151 КВК України, Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 р. №223/2015.

Відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання (ч.7 ст.151 КВК України).

Твердження в апеляційних скаргах про те, що спосіб дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, передбачений ст. 87 КК України, а саме здійснення помилування Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації, на законність ухвали суду не впливають.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, у тому й числі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» №2, на яке у клопотанні та в апеляційній скарзі посилається засуджений, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни покарання засудженому до довічного позбавлення волі іншим покаранням і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та ст.28 Конституції України.

Також суд першої інстанції правильно вказав, що єдиний механізм захисту прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, передбачений ст. 87 КК України (помилування).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги засудженого про те, що суд безпідставно послався на положення ст.82 КК України як на підставу для відмови у задоволенні клопотання засудженого.

Питання щодо заміни покарання більш м`яким врегульоване ст. 82 КК України, а тому суд першої інстанції при вирішенні клопотання засудженого обґрунтовано керувався зазначеною нормою.

Ухвала суду є законною та обґрунтованої і підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 11 лютого 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк залишити без змін, а апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: