суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 і ОСОБА_2
на ухвалу від 4 лютого 2020 року (провадження № 13-7зво20)у справі за заявою захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року щодо останньої з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом
Короткий виклад історії справи
Зі змісту поданої захисником ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 заяви убачається, що вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 липня 2013 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Цим же вироком за ч. 3 ст. 27, п. 4, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 357 КК ОСОБА_4 виправдано у зв`язку з недоведеністю її участі у вчиненні цих злочинів.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2013 року вирок скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2015 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 357 КК тапризначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Цим же вироком за ч. 3 ст. 27, п. 4, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК ОСОБА_4 виправдано у зв`язку з недоведеністю її участі у вчиненні цих злочинів.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року вказаний вирок скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі суду.

На сьогодні розгляд кримінальної справи щодо ОСОБА_4 не закінчено, що вбачається з довідки, наданої Київським районним судом м. Одеси.

31 січня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року у зв`язку зі встановленням рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Байрашевський та інші проти України» порушення Україною міжнародних зобов`язань і щодо ОСОБА_4 , а саме порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) щодо надмірної тривалості кримінального провадження.
Посилаючись на вимоги ст. 10, 12, 16 Закону України від 23 лютого 2006 року

№ 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-IV), захисник просив відновити попередній юридичний стан ОСОБА_4 , зокрема, шляхом розгляду Великою Палатою Верховного Суду (далі Велика Палата) кримінальної справи та ухвалення в ній нового вироку.
Велика Палата ухвалою від 4 лютого 2020 року відмовила у відкритті провадження за заявою захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 за виключними обставинами.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата у своєму рішенні зазначила, що 14 листопада 2019 року ЄСПЛ було ухвалено остаточне рішення у справі «Байрашевський та інші проти України» (заява № 29298/18 та 3 інші заяви), у якому констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань щодо ОСОБА_4 , а саме порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження (більше 9 років 5 місяців та 6 днів).
Разом з тим суддями в ухвалі зазначено, що відповідно до норм міжнародного і національного законодавства встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
Щодо ОСОБА_4 таке повне відновлення, зокрема, шляхом скасування ухвали апеляційного суду, якою вирок Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2015 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд, який на сьогодні ще триває, та ухвалення Великою Палатою нового вироку неможливе, оскільки Велика Палата не уповноважена розглядати кримінальні справи і кримінальні провадження як суд першої інстанції.
ЄСПЛ у своєму рішенні встановив, що тривалість кримінального провадження була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку», а ефективний засіб юридичного захисту від цього був відсутній у національному законодавстві.
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 ЄСПЛ вирішив надати їй справедливу сатисфакцію у вигляді присудження 2400 євро компенсації моральної шкоди.

Водночас ЄСПЛ не зробив висновку про загальну несправедливість судового розгляду щодо заявниці та не встановив жодного порушення Конвенції, яке було б пов`язане безпосередньо з проведеним судовим розглядом і постановленим за його підсумками судовим рішенням.

На думку більшості суддів Великої Палати, усунення порушень, які встановлені у рішенні ЄСПЛ, полягають у завершенні розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_4 судом першої інстанції і прийнятті остаточного судового рішення.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до ч. 3 ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суддя має право викласти окрему думку.
Із висновком Великої Палати про відмову у відкритті провадження за заявою захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 за виключними обставинами з підстави встановлення рішенням ЄСПЛ від 14 листопада 2019 року «Байрашевський та інші проти України» порушення Україною п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції не погоджуємося, зважаючи на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в порядку та у спосіб, встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
14 листопада 2019 року ЄСПЛ було ухвалено остаточне рішення у справі «Байрашевський та інші проти України» (заява № 29298/18 та 3 інші заяви), в якому констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань щодо ОСОБА_4 , а саме порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження (більше 9 років 5 місяців та 6 днів). У рішенні констатується, що заявники скаржилися як на надмірну тривалість кримінального провадження, так і на відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.
Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV і ст. 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною.

Глава 3 Закону № 3477-IV передбачає, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.

За ст. 10 Закону № 3477-IV додатковими до виплати присудженого ЄСПЛ відшкодування (ст. 79 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.

Застосування restitutio in integrum можливе шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі, у разі вжиття Україною заходів індивідуального характеру на виконання рішення ЄСПЛ у справі, в якій вона є стороною.

На нашу думку, саме на відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього стану, який ОСОБА_4 як стягувач мала до порушення Конвенції у її справі, і була подана заява до Верховного Суду про перегляд судових рішень, які обмежують права ОСОБА_4 .

Варто зазначити, що згідно з п. 2 ч. 3 ст. 459, ч. 3 ст. 463 КПК встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, є виключною обставиною і заяви про перегляд судового рішення за такою обставиною розглядаються Великою Палатою.

Водночас, на нашу думку, Велика Палата ухвалою від 4 лютого 2020 року помилково на стадії відкриття провадження відмовила у відкритті провадження за заявою захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 за виключними обставинами.

Як випливає з рішення ЄСПЛ, саме неодноразові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі ОСОБА_4 як стягувача призвели до визнаної ЄСПЛ у своєму рішенні ситуації порушення Україною її прав, гарантованих ч. 1, ст. 6, ст. 13 Конвенції. Варто наголосити, що після ухвалення рішення «Байрашевський та інші проти України» права ОСОБА_4 не відновлені, а констатовані в ЄСПЛ порушення прав заявниці залишилися непереглянутими належним національними судом, яким є Велика Палата.

На нашу думку, саме ухвала Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 повинна була бути допущена до перегляду Великою Палатою з тим, щоб з`ясувати, наскільки можливо відновити попередній юридичний стан ОСОБА_4 у справі, який вона мала до порушень, констатованих у рішенні ЄСПЛ, адже кримінальне переслідування заявниці триває більше дев`яти років із 29 квітня 2010 року.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавство (пункт 145 рішення).
Характер порушень гарантованих Конвенцією прав ОСОБА_4 свідчить про системну проблему відсутності ефективних засобів юридичного захисту в умовах надмірної тривалості розгляду кримінального провадження судом. Встановлення ЄСПЛ неправомірності поведінки суду, яка відобразилася у конкретному рішенні, на нашу думку, є підставою для перегляду такого рішення за виключними обставинами.

Вважаємо, що відмова Великої Палати Верховного Суду від розгляду заяви захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , по суті через формальні підстави, може становити нові порушення прав заявниці. Відмовивши у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2015 року за виключними обставинами, суд не відновив її юридичний стан, не поновив порушене право, що фактично означає невиконання рішення ЄСПЛ «Байрашевський та інші проти України» від 14 листопада 2019 року щодо заявниці.

Судді Великої Палати

Верховного Суду: ОСОБА_1

ОСОБА_2