КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційною скаргоюпрокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000242.

Як вбачається з ухвали, слідчий суддя вказав що матеріали клопотання свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000242 від 13 березня 2019 року - прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 задовольнити та накласти арешт на житловий будинок з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051).

Як вказує в апеляційній скарзі прокурор, житловий будинок з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1430051) виступив об`єктом кримінально-правових дій. Так, саме шляхом заниження вартості вказаного нерухомого майна при здійсненні операції з його відчуження, ОСОБА_6 ухилився від сплати податку на суму 1 853 553,35 грн.

Прокурор стверджує, що зазначений будинок є знаряддям (способом) вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України, адже саме шляхом здійснення протиправних операцій з ним ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 , реалізував свій злочинний умисел, направлений на ухилення від сплати податків в значному розмірі.

Також, як вказує апелянт, під час досудового розслідування встановлено, що на даний час ОСОБА_6 вчиняються заходи, які в подальшому можуть призвести до відчуження вказаного будинку.
Таким чином, з урахуванням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України є достатні підстави вважати, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051) відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та є речовим доказом.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 000242 від 13 березня 2019 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ст. 198, ч. 1 ст. 212, ч. 4 ст.190 КК України за фактом заволодіння, що носить ознаки зловживання довірою, ОСОБА_6 , спільно із громадянином Ізраїлю ОСОБА_8 , в період 2011 - 2015 років, грошовими коштами та майном ОСОБА_9 на суму понад 4 млн. доларів США, а також за фактом погрози вбивством останньому ОСОБА_6 та за фактом можливого ухилення ОСОБА_10 від сплати податку на доходи з фізичних осіб на суму 1 853 553, 35 грн.

12 травня 2020 року прокурор Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту у вигляді заборони внесення реєстраційних змін до відомостей про право власності на нерухоме майно, а також права розпорядження житловим будинком з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051), що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна було відмовлено.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, було досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Зокрема, слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вказав, що прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.171 КПК України, зазначив мету арешту майна збереження речових доказів, але клопотання та долучені до нього матеріали не підтверджують обставин, на які він послався, і на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки прокурором не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як правильно зазначив в ухвалі слідчий суддя, у даномупровадженні прокурор не навів достатніх підстав вважати, що майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, а тому підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно не вбачається.
Долучена до клопотання прокурора постанова про визнання майна речовим доказом від 08 травня 2020 року (а.с.12-14) є формальною, оскільки за своїм змістом не містить даних на підтвердження того, що майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України. Висновок прокурора про те, що зазначений будинок "є об`єктом кримінально протиправних дій та одночасно є знаряддям (способом) вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України, адже саме шляхом здійснення протиправних операцій з ним ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 , реалізував свій злочинний умисел, направлений на ухилення від сплати податків в значному розмірі" є нікчемним, оскільки основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.212 КК України, є суспільні відносини в сфері податкового регулювання, а його предметом податки, збори та інші обов`язкові платежі, що входять в систему оподаткування. Способами вчинення цього злочину є неподання документації з оподаткування, заниження об`єктів оподаткування, незаконне отримання пільг, тощо.

В ухвалі слідчого судді детально проаналізовано, з чим погоджується і колегії суддів апеляційної інстанції, що органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, має важливе доказове значення для доведення будь якої з обов`язкових ознак кримінального провадження що розслідується, було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких прокурор просить скасувати ухвалу суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000242 - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/2723/2020
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_11
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1