Справа № 464/6507/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/637/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0003416 за апеляційними скаргами: захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача, Львівського комунального АТП №1, адвоката ОСОБА_8 , на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хіндовичі Мостиського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, який працює водієм у Львівському комунальному автотранспортному підприємстві №1, судимості не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_10 ,

потерпілої - ОСОБА_11 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 ,

представника цивільного відповідача ЛКАП №1 адвоката ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого, прокурор, представник цивільного відповідача, подали апеляційні скарги на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11.06.2019, яким ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 3 роки з визначенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_11 відшкодування витрат на поховання у розмірі 6010 гривень, відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 33161 гривні, відшкодування моральної шкоди у розмірі 44676 гривень, а всього 83 847 гривень.
Стягнуто з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 (на користь ОСОБА_11 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686,19 грн. щомісячно і до досягнення ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чотирнадцяти років.
Стягнуто з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 (на користь ОСОБА_14 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686, 19 грн. щомісячно та довічно.
Стягнуто з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 на користь ОСОБА_15 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686,19 грн. щомісячно та довічно.
Стягнуто з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 на користь ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди у розмірі 55324 грн., відшкодування витрат, понесених під час досудового слідства, у розмірі 5500 грн,, а всього 60824 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_9 а в дохід держави витрати на проведення експертизи у розмірі 1430 грн.
Захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , в якій просить вирок змінити, звільнивши обвинуваченого від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Вважає, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Апелянт вважає,що призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції обґрунтував це тим, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин з необережності, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху та експлуатації транспорту, а додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи, при цьому врахував особу обвинуваченого, який одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, працює, судимості не має. Однак на думку захисту це не в повній мірі відповідає обставинам справи оскільки не взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_16 багато років працює водієм, не має іншого джерела доходу, є особою передпенсійного віку, а відтак призначення йому покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами тягне за собою звільнення його з роботи, ускладнює подальше відшкодування завданих збитків потерпілим, оскільки таке відшкодування вподальшому має здійснюватись із заробітної плати водія.

На даний вирок подав апеляційну скаргу прокурор, який просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_17 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. У решті вирок залишити без зміни.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Звільняючи ОСОБА_17 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції повинен був врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме вчинення тяжкого злочину з необережності, особу обвинуваченого, останній частково відшкодував шкоду потерпілій, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований. Однак суд при постановленні оскаржуваного вироку повною мірою не врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_17 кримінального правопорушення.

Апелянт покликається, що незважаючи на те, що ОСОБА_16 вчинив тяжкий злочин, в результаті чого настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_14 , з потерпілою ОСОБА_11 не примирився, лише частково відшкодував їй шкоду в розмірі 38 000 грн., остання просила суд призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, а тому суд в оскаржуваному рішенні не обґрунтував застосування вимог ст.ст. 75, 76 КК України та призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину.

На вирок подав апеляційну скаргу представник цивільного відповідача Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 адвокат ОСОБА_8 , який просить змінити вирок суду першої інстанції в частині, що стосується вирішення цивільного позову про стягнення з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 грошових коштів на користь ОСОБА_11 , як відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686,19 грн. щомісячно і до досягнення ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чотирнадцяти років; стягнення з Львівського КАП №1 грошових коштів на користь ОСОБА_18 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686, 19 грн. щомісячно та довічно; стягнення з Львівського КАП №1 грошових коштів на користь ОСОБА_15 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686,19 грн. щомісячно та довічно; стягнення з Львівського КАП №1 на користь ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_11 до Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 у повному обсязі.

Апелянт вважає вирок в цій частині незаконним необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, а також із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Свої вимоги мотивує тим, що згідно з вимогами п.3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Положенням ч. 1 ст. 129 КПК України визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Згідно ч.1 ст. 368, ч.ч. 3,4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Цих вимог закону при розгляді даного провадження судом у повній мірі не дотримано.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Позивачем не доведено розмір моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Крім того суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов всебічно не з`ясував усіх обставин при його вирішенні, а саме: глибину душевних страждань потерпілої, якими доказами підтверджується розмір моральної шкоди. Суд не мотивував чому з ЛК АТП №1 підлягає стягнення 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди; не вказав які докази підтверджують такі висновки суду, тим самим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які ведуть до зміни вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої щодо відшкодування моральної шкоди.

Що стосується стягнення з ЛК АТП №1 на користь ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, у розмірі 686,19 грн. щомісячно та довічно, вважає, що суд не повністю дослідив матеріали кримінального провадження, зокрема, не дослідив зміст довіреності від 21.02.2019, завірену секретарем виконкому Опорецької сільської ради.

ОСОБА_11 пред`являючи цивільний позов не мала права (не була уповноважена) представляти інтереси ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в Сихівському районному суді м. Львова, згідно довіреності від 21.02.2019.

Як вбачається з довіреності від 21.02.2019, ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 уповноважив свою дружину ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_4 , представляти його особисті інтереси в усіх державних установах по відшкодуванню матеріальної і моральної шкоди внаслідок смерті у ДТП ОСОБА_14 , під час якої останній загинув.

Дана довіреність не передбачає права на представництво у суді. Також зі змісту довіреності не можна прийти до однозначного висновку, що ОСОБА_11 також є повіреною особою ОСОБА_14 .

Довіреністю від 21.02.2019 не передбачено права ОСОБА_11 представляти інтереси ОСОБА_14 в суді по відшкодуванню матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок смерті його сина ОСОБА_14 під час ДТП.

Також цією довіреністю не передбачено, що ОСОБА_15 уповноважує ОСОБА_11 представляти її інтереси в суді по відшкодуванню матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок смерті її чоловіка ОСОБА_14 , під час ДТП.

Довіреність від 21.02.2019 не підписана ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . У тексті довіреності не зазначено: місце її складання (підписання), місця проживання повіреного, строку довіреності, повноважень повіреного, місця складення довіреності. Апелянт вважає, що довіреність від 21.02.2019 року є недійсною.

З огляду на те, що межі відповідальності ЛК АТП №1 (як власника джерела підвищеної небезпеки і роботодавця водія) та винної особи - ОСОБА_17 (водія), з урахуванням положень ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. ст. 130, 132-134 КЗпП України є однаковими, вважає, що належним відповідачем за цивільним позовом має бути не JIK АТП №1, а саме винна особа - ОСОБА_9 .

Таке рішення суду буде як законним, обгрунтованим, так і правильним по суті й справедливим, оскільки найбільш повно, реально та своєчасно відновить порушені права цивільного позивача (потерпілої ОСОБА_11 ), і в даному випадку саме винну особу буде притягнуто до відповідальності та саме ОСОБА_9 належить бути цивільним відповідачем справі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 19 листопада 2018 року приблизно о 14 години 30 хвилин, керуючи автобусом марки «Електрон», р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись через перехрестя вулиць Івана Кавалерідзе та Сихівської у м. Львові, під час виїзду із вказаного перехрестя на вул. Сихівську у напрямку до вул. Зеленої, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу порушив вимоги р.1 п.п. 1.5, 1.10 (у частині визначення термінів «дорожня обстановка», «дорожні умови», «безпечна швидкість», «перевага у русі», «пішохідний перехід»); р.2 п.2.3 б; р.18 п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, що проявилося в тому, що був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та невідповідно зреагував на її зміну, а саме, перед наближенням до пішохідного переходу не зменшив швидкості аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_14 , який в цей час переходив проїзну частину дороги вулиці Сихівської по регульованому пішохідному переходу справа наліво за напрямком руху автобуса, здійснив наїзд на пішохода, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, зокрема: черепно-мозкову травму у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа зліва, забій головного мозку, двобічні крововиливи під тверду та м`яку мозкові оболонки, синці на голові зліва, попереку та сідниці справа, від яких 30.11.2018, у реанімаційному відділенні 8-ї КМКЛ м. Львова, помер.
Заслухавши суддю-доповідача, думку адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_9 , які просили задовольнити їх апеляційні вимоги, апеляційні скарги прокурора та цивільного відповідача залишити без задоволення; міркування прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, апеляційні скарги захисника обвинуваченого та представника цивільного відповідача залишити без задоволення; думку потерпілої ОСОБА_11 , підтриману її представником, про відмову в задоволені апеляційних скарг представника цивільного відповідача і прокурора та про залишення на розсуд суду вирішення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; крім того потерпіла ОСОБА_11 зазначила, що матеріальних претензій до обвинуваченого немає і просила не суворо його карати, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає до задоволення, апеляційні скарги прокурора та представника цивільного відповідача задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам, які ніким не оскаржувався.

Кримінальне провадження розглянуто відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України.
За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, зокрема, апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Покликання прокурора в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання колегія суддів вважає безпідставним. Так, як санкція статті 286 ч.2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, то судом першої інстанції міра покарання була призначена в межах даної статті.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 суд врахував вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, при цьому було враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме вчинення тяжкого злочину з необережності, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху та експлуатації транспорту, а додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи; фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, працює, судимості не має; усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Також суд взяв до уваги інформацію, викладену у досудовій доповіді, про низький ризик небезпеки для суспільства та повторного вчинення злочину, у зв`язку з чим, орган пробації зазначив, що виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства (а.с. 60-62, 140).
Вимоги зазначені в апеляційній скарзі прокурора щодо не врахування судом першої інстанції при призначенні міри покарання того, що потерпіла з обвинуваченим не примирилася, що їй не було в повній мірі відшкодовано завдану шкоду, а також що в результати дій ОСОБА_9 настала смерть потерпілого ОСОБА_14 не знайшли свого підтвердження враховуючи наступне.

Обвинувачений ОСОБА_9 в повній мірі відшкодував потерпілій ОСОБА_11 моральну та матеріальну шкоду завдану внаслідок вчиненого злочину, у зв`язку зі смертю її чоловіка. Потерпіла претензій до обвинуваченого немає про що свідчить розписка надана суду апеляційної інстанції, яка долучена до клопотання про відкликання апеляційної скарги представника потерпілої. Таким чином обвинувачений та потерпіла примирилися.

Щодо звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з встановленням іспитового строку у відповідності до вимог ст. 75 КК України, то це є правом суду, а не обов`язком, оскільки даний злочин не пов`язаний з корупційним злочином.

На думку суду апеляційної інстанції, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого ОСОБА_9 обставин вчинення кримінального правопорушення, застосування відносно нього ст. 75 КК України відповідає принципам законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстав призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання, ніж визначив суд першої інстанції, колегією суддів у ході апеляційного розгляду не встановлено.
Отже, у колегії суддів, якою належним чином досліджені матеріали справи, відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення апеляційних вимог прокурора.
Підстав призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання ніж визначив суд першої інстанції, колегією суддів в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Апеляційні вимоги, заявлені представником цивільного відповідача - адвокатом ОСОБА_8 щодо задоволеного судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_11 в її інтересах та в інтересах її дітей та батьків загиблого ОСОБА_14 , то на думку колегії суддів такі є безпідставними виходячи з наступного.

Потерпілою ОСОБА_11 , в її інтересах, в інтересах її дітей та батьків загиблого ОСОБА_14 , заявлено цивільний позов до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» та Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 (далі ЛК АТП №1) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, внаслідок ДТП в якому загинув її батько ОСОБА_14 .

Даний цивільний позов судом першої інстанції був задоволений частково з врахуванням наданих суду документів, які підтверджують витрати понесені позивачем.

При призначенні стягнень з ЛК АТП №1, як цивільного відповідача, було враховано, що потерпіла ОСОБА_11 не працює та здійснює догляд за ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є дитиною з інвалідністю (а.с. 77), а ОСОБА_14 за життя надавав дочці та її дітям допомогу, у тому числі матеріальну. Крім цього, встановлено, що батьки ОСОБА_14 , які уповноважили потерпілу ОСОБА_11 представляти їх інтереси в питаннях щодо відшкодування шкоди (а.с. 73, 76) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , досягли пенсійного віку.
З врахуванням наведеного судом першої інстанції було визначено розміри відшкодувань виходячи з середньомісячного доходу ОСОБА_19 , а саме, пенсії, що становила 2744,77 грн. (а.с. 78) та з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого. Таким чином, розмір відшкодування повинен становити від вказаної суми щомісячно, тобто 686,19 грн., при цьому, для ОСОБА_11 на період до досягнення ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чотирнадцяти років, а для ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , довічно.
Крім того судом першої інстанції з відповідача - Львівського КАТП №1 стягнуто на користь ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та з обвинуваченого ОСОБА_9 решту відшкодування 55324 грн.
Також у вироку роз`яснено, що питання щодо можливої зворотної вимоги Львівського КАТП №1 до ОСОБА_9 , на які звернув увагу представник цивільного відповідача, як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, по питанню відшкодування стягнень, не вплинули на висновки суду і можуть бути вирішенні в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною другою ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо), володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Як з`ясовано в суді апеляційної інстанції між ОСОБА_9 та Львівським КАТП №1 були укладені трудові відносини.
Крім того, відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і зокрема у зв`язку зі смертю фізичної особи внаслідок дій джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Оскільки позивачі, які є потерпілими, були донькою та батьками загиблого ОСОБА_14 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вказаним особам злочинними діями ОСОБА_9 заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вони зазнали у зв`язку зі смертю їх сина та батька, що призвело незворотних негативних змін у їх особистому житті та завдано глибоких моральних страждань. Суд врахував характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
Суд першої інстанції, при визначенні розміру морального відшкодування, виходив із принципів розумності і справедливості відповідно до ст. 23 ЦК України, належним чином враховував характер, глибину душевних, фізичних, емоційних та моральних страждань, які перенесли і переносять потерпілі в зв`язку із смертю рідною людини і прийшов до обґрунтованого висновку, що відшкодування моральної шкоди в сумі 200000 грн. потерпілих буде співрозмірним вчиненому, справедливим та розумним.
Відповідно до положень ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Шкода відшкодовується зокрема дитині до досягнення нею вісімнадцяти років у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.
Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що батьки померлого ОСОБА_14 уповноважили потерпілу ОСОБА_11 представляти їх інтереси в питаннях щодо відшкодування шкоди (а.с. 73, 76) та потерпілою в судовому засіданні вказано, що окремих вимог батьки померлого щодо відшкодування моральної шкоди не мають та інших дітей, окрім ОСОБА_11 (дошлюбне прізвище ОСОБА_20 а.с. 74) у померлого ОСОБА_14 не було.
Покликання в апеляційній скарзі цивільного відповідача на неналежне представництво ОСОБА_11 , інтересів батьків померлого ОСОБА_14 , на підставі їх довіреності, яка була завірена секретарем Опорецької сільської ради ОСОБА_21 , то таке не відповідає дійсності.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до статті 245 ЦК форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Згідно статті 58 Закону України «Про нотаріат» посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують довіреності, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї особи або кількох осіб. Довіреності, які посвідчуються посадовими особами органів місцевого самоврядування, що вчиняють нотаріальні дії, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Порядок видачі та посвідчення таких довіреностей регулюється Цивільним кодексом України (ст. ст. 37-250, 1000-1010), Законом України «Про нотаріат» (ст. ст. 40, 58), Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940 .

Таким чином, цивільний позов вирішено судом з дотриманням вимог ст. 128 КПК та норм цивільного законодавства.
Щодо апеляційних вимог захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 то вони підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Позбавлення права займатися певною діяльністю є видом кримінального покарання, відповідно до якого особі забороняється займатися певною діяльністю, наприклад, керувати транспортним засобом.
Санкцією ч.2 ст. 286 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Відповідно роз`яснень, викладених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів.
Згідно вироку суду першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 було призначено додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки. При цьому було враховано критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого та його поведінку після цього, а також те, що останній працює водієм та здійснював керуванням великогабаритним громадським транспортом, а також конкретні обставини вчинення злочину, зокрема, грубе порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, який рухався по пішохідному переходу, та відсутність будь-якої протиправної поведінки останнього та інші встановлені в ході розгляду кримінального провадження обставини.
Апеляційний суд погоджується з доводами захисника щодо недоцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать про позитивну характеристику ОСОБА_9 , а також наявність встановлених районним судом обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин, вказують про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення його права керувати транспортними засобами.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Санкцією ч.2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При апеляційному розгляді колегією суддів з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_9 працює водієм маршрутного автобуса марки «Електрон» у Львівському комунальному автотранспортному підприємстві №1 з 03.12.2014 (а.с.164), позитивно характеризується по місцю праці; є особою передпенсійного віку, водійський стаж у ОСОБА_9 становить 40 років; до адміністративної відповідальності не притягувався; ДТП раніше не скоював; на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває; дане місце праці є єдиним джерелом доходу для його сім`ї. З потерпілою ОСОБА_11 обвинувачений примирився, вибачився та розкаявся, відшкодував їй завдані матеріальні та моральні збитки. Його щоденна робота пов`язана з керуванням транспортним засобом, а тому йому необхідні права водія.
Врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вирок районного суду відносно ОСОБА_9 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого підлягає зміні із прийняттям рішення судом апеляційної інстанції про виключення із резолютивної частини вироку рішення суду щодо призначення обвинуваченому за ч.2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. 412 КПК України під час апеляційного перегляду, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 - задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_7 та апеляційну скаргу представника цивільного відповідача, Львівського комунального АТП №1, адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року відносно ОСОБА_9 , яким його засудженоза вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - змінити в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Звільнити ОСОБА_9 від додаткового покарання призначеного вироком за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: