ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1371/20 Справа № 215/4421/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про встановлення визначеного строку позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про встановлення визначеного строку позбавлення волі.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року за п. п. 1, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, на підставі ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного суду України вирок апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого про встановлення йому визначеного строку позбавлення волі, суд першої інстанції виходив із того, що на даний час законодавством України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, і чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам, а тому в даному випадку суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, на яку посилався засуджений в своєму клопотанні. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про встановлення визначеного строку позбавлення волі для подальшого умовно дострокового звільнення на підставі ст. 3 Європейської конвенції з прав людини 1950 року і практики Європейського суду з прав людини, ст. ст. 9, 28 Конституції України необхідно відмовити.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи такі вимоги тим, що станом на момент звернення до суду із клопотання про встановлення визначеного строку позбавлення волі, ОСОБА_8 відбув 20 років 8 місяців із призначеного довічного позбавлення волі, і в подальшому своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції з прав людини 1950 року.
Також, на думку засудженого, незрозумілим є посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині на вимоги положень ст. ст. 81, 87 КК України, оскільки із клопотанням про застосування умовно-дострокового звільнення або заміни покарання більш м`яким ОСОБА_8 не звертався. Правової оцінки підставам, на які посилався засуджений при зверненні із клопотання про встановлення визначеного строку позбавлення волі, на думку засудженого, оскаржувана ухвала взагалі не містить.
Позиції учасників судового провадження.
Засуджений в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, з підстав та мотивів, викладених в ній.
Захисник засудженого його апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Прокурор проти задоволення апеляційної скарги засудженого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю доповідача, думку учасників кримінального провадження, а також дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року за п. п. 1, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст.187 КК України, на підставі ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацєю майна. Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного суду України вирок апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року залишено без змін.
Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні, становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений до довічного позбавлення волі після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Відповідно до ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України - 2», яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язненні не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, колегія суддів вважає необґрунтованими та надуманими, з огляду на наступне відхиляє у зв`язку з наступним.
В пункті 193 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», cуд зазначає що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
В пункті 194 вищезазначеного рішення, суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення - вжиття заходів загального характеру.
В ст. 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
В ст. 75 Конституції України закріплено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої належить в тому числі й прийняття законів (ст.85 КУ).
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам, тому суди не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що на даний час законодавством України передбачена лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, і вирішення даного питання не в компетенції судової системи країни, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою і відповідно правильною.
На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, - апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про встановлення визначеного строку позбавлення волі - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4