Справа № 748/3401/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/827/19
Категорія - приведення вироку у відповідність Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2018 року задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду іноземної держави, а саме вироку Заволжського районного суду м. Твері Російської Федерації від 10.11.2016 року, яким громадянина України ОСОБА_8 засуджено за п. «г» ч. 4 ст. 228.1(незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі), ч. 3 ст. 30 ч. 5 ст. 228.1(замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб у особливо великому розмірі), на підставі ч.3 ст. 69 КК Російської Федерації до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, та визначено вважати ОСОБА_8 засудженим:

- за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років без конфіскації майна.

- за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (років) років шість місяців без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 11 ( одинадцять) років без конфіскації майна.

В апеляційній скарзі засуджений просить поновити строк оскарження ухвали районного суду, оскільки відбував покарання в Російській Федерації, а тому не мав можливості отримати рішення суду та ознайомитись з матеріалами провадження. Автор скарги фактично просить змінити вирок і пом`якшити міру покарання, яка йому призначена за вироком Російської Федерації. При цьому аргументує свої доводи таким чином, що порушення при визначенні строку відбування покарання були здійснені саме місцевим судом при приведенні вироку у відповідність, оскільки поза увагою суду, на думку засудженого, залишились вимоги ч.2 ст. 68 КК України, яка передбачає, що за вчинення готування до злочину строк і розмір покарання не повинні перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання. За вказаних обставин вважає можливим застосувавши положення ст. 69 КК України призначити більш м`яке покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи засудженого на підтримку його апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 , що підтримав позицію ОСОБА_8 , прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала суду при приведенні вироку іноземної держави у відповідність з законодавством України повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

При приведенні вироку Заволжського районного суду м. Твері Російської Федерації від 10.11.2016 року щодо ОСОБА_8 у відповідність з законодавством України, суд першої інстанції правильно визначив вважати його засудженим ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років без конфіскації майна.

Доводи засудженого про його незгоду з вироком іноземної держави, згідно з вимогами ч. 3 ст. 610 КПК України, не підлягають розгляду при приведенні вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.

Так само при виконанні вимог ст. 610 КПК України національні суди не уповноважені перегляди вироки іноземних держав з точки зору необхідності й достатності призначеного покарання для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, зокрема враховувати обставини злочину чи особу засудженого.

При приведенні вироку іноземної держави щодо ОСОБА_8 , судом першої інстанції в повній мірі виконані вимоги ч. 4 ст. 610 КПК України та ст. 10 «Європейської конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 року».

Посилання засудженого про незастосування до нього положень ст. 69 КК України не заслуговує на увагу, оскільки положення цієї статті Кодексу Російської Федерації відповідають положенням ч. 1 ст. 70 КК України, що визначають правила складання покарань, відповідно до яких і було визначене остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань.

Підстави для застосовувати положень ст. 69 КК України національними судами України, як уже зазначалося вище відсутні, оскільки фактично відбудеться зміна вироку іноземної держави.

Що стосується твердження засудженого про безпідставне незастосування судом положень ч.2 ст. 68 КК України, то таке бачення ОСОБА_8 є хибним, оскільки відповідно до вироку Російської Федерації його дії кваліфіковано не як готування до злочину, а як замах на злочин, що передбачає зовсім інші правила призначення покарання аніж готування до злочину.

Апеляційний суд акцентує увагу, що підставою для передачі засуджених громадян в Україну є обов`язкове виконання умови щодо приведення вироку у відповідність з урахуванням покарання яке призначене вироком іноземного суду, в інакшому випадку послідує відмова у передачі таких засуджених.

При цьому, враховуючи санкцію ч.3 ст. 307 КК України, яка передбачає максимальне покарання у виді 12 років позбавлення волі, тривалість покарання за вироком суду Російської Федерації не можна вважати такою, що несумісна із законодавством України та є такою, що цілком відповідає положенням ст. 10 «Європейської конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 року».

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2018 року щодо приведення вироку Заволжського районного суду м. Твері Російської Федерації від 10.11.2016 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3