ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/472/17к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/955/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст.121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Закутнівка Первомайського району Харківської області, громадянина України, українця, одруженого, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, в силу ст. 89 КК України судимостей не має, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає в АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попередньому ув`язненні з 16.12.2016р. по 01.09.2017р. з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вказаним вироком встановлено, що 4.12.2016 року близько 20 год. ОСОБА_7 знаходився у кімнаті будинку за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_2 , де спільно зі своєю співмешканкою, ОСОБА_10 , вживав спиртні напої. В ході вживання спиртних напоїв між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 стався конфлікт. В ході конфлікту ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , наніс їй два удари кулаками обох рук в область голови, після чого відштовхнув її від себе, у результаті чого ОСОБА_10 впала на ліжко та потиличною частиною голови вдарилась о стіну. В цей час ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, обома руками схопив ОСОБА_10 за ноги та з силою штовхнув її від себе, в результаті чого ОСОБА_10 потиличною частиною голови вдарилась о стіну. Після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ліг відпочивати, а вранці 15.12.2016р. на ліжку у кімнаті будинку виявив труп ОСОБА_10 .
В результаті противоправних умисних дій ОСОБА_7 згідно висновку судово-медичної експертизи № 3523-Дм/16 від 18.01.2017 р. смерть ОСОБА_10 настала від закритої тупої травми голови, що супроводжувалась внутрішньочерепними крововиливами та розвитком набряка-набухання головного мозку, що і явилось безпосередньою причиною смерті. Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №103/3523-ДМ/16 від 20.01.2017р., між спричиненням ОСОБА_10 тілесних ушкоджень 14.12.2016р. у виді закритої тупої травми голови та настанням її смерті є прямий причинний зв`язок.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 подали на нього апеляційну скаргу.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від свої апеляційної скарги в порядку ч.1 ст.403 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок Ленінського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 119 КК України; на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням або призначити більш м`яке покарання за ч. 2 ст. 121 КК України, ніж передбачено законом у відповідності до ст. 69 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу обвинувачений вказує на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (незастосування судом закону, який підлягає застосуванню), що тягне за собою скасування або зміну судового рішення. Крім того, обвинувачений просить при призначенні йому покарання врахувати обставини, які дають підставу для призначення більш м`якого покарання у відповідності до ст. 66 КК України, а саме щире каяття щодо настання таких наслідків події 14 грудня 2016 року; відсутність завданої матеріальної шкоди (з цієї причини цивільний позов потерпілою ОСОБА_12 по справі не заявлений); наявність на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; наявність на утриманні матері пенсіонера - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка отримує незначну пенсію і згідно медичної довідки страждає на гіпертонію та на кардіологічні хвороби і за станом здоров`я потребує постійного догляду; позитивну характеристика мешканців з місця проживання; вчинення злочину через неправильну поведінку самої потерпілої ОСОБА_10 яка перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння сама спровокувала дане правопорушення. Просить врахувати відсутність обставин, що обтяжують покарання. На думку апелянта, вказані обставини є підставою для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом у відповідності до ст. 69 КК України.

Захисник ОСОБА_9 просить змінити вирок Ленінського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року, через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (незастосування судом закону, який підлягає застосуванню), перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з частини 2 ст. 121 на частину 1 ст. 119 КК України (у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України),та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 119 КК України у виді 4 років позбавлення волі і звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В своїх апеляційних доводах захисник вказує на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (незастосування судом закону, який підлягає застосуванню), що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, оскільки ввечері 14 грудня 2016 року ОСОБА_7 умисно ОСОБА_10 об стіну головою не бив, жодних ударів з метою завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . ОСОБА_10 не завдавав. Крім того, як вказує апелянт, в діях ОСОБА_7 не вбачається застосування до потерпілої насильства, яке-б було чи не було небезпечним для життя або здоров`я потерпілої, а заподіяв смерть ОСОБА_10 через необережність, коли два рази відштовхував ОСОБА_10 від себе і та у стані алкогольного сп`яніння (коли у неї була порушена координація рухів тіла та порушене орієнтування в навколишньому просторі) падаючи на ліжко два рази вдарилась потилицею голови об стіну, а ОСОБА_7 не передбачив можливості настання таких наслідків, хоча повинен був їх передбачити.
Також, захисник просить при призначенні ОСОБА_7 покарання врахувати відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставини, які дають підставу для призначення більш м`якого покарання у відповідності до ст. 66 КК України, а саме щире каяття щодо настання таких наслідків події; відсутність завданої матеріальної шкоди ; наявність на утриманні чотирьох дітей; наявність на утриманні матері пенсіонера яка потребує постійного догляду; позитивну характеристику з місця проживання; вчинення злочину через неправильну поведінку самої потерпілої ОСОБА_10 , яка спровокувала дане правопорушення ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді; доводи обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та просили її задовольнити; заперечення прокурора, який вважав законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення; перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину згідно пред`явленого обвинувачення, дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , що містять твердження про припущення та помилковість висновків суду, зазначених у вироку, а також їх суперечність фактичним обставинам справи, мають суто суб`єктивний характер та спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності у зв`язку з обраною лінією захисту. Такі твердження обвинуваченого і захисника повністю спростовуються об`єктивними відомостями дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні за участю сторін, внаслідок чого судом надано їм обґрунтовану оцінку в нарадчій кімнаті за наслідками проведення всього судового розгляду.
Зокрема, суд першої інстанції послався у вироку в обґрунтування винуватості обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст. 121 КК України на низку доказів, які походять з різних джерел, що безпосередньо стосуються подій злочинів та їх наслідків, тому є належними та допустимими доказами.
Твердження обвинуваченого та захисника про відсутність даних, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, спростовуються об`єктивними даними, які суд встановив під час судового розгляду, досліджуючи показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також відомості, зазначені в письмових доказах, зокрема:
- у протоколі огляду місця події від 15.12.2016 р. та фото таблицею до нього, відповідно до якого під час проведення слідчої дії встановлено труп ОСОБА_10 ;
- у протоколі проведення слідчого експерименту від 17.12.2016 р., згідно якого обвинувачений пояснив як відбувались події 14.12.2016 р.;
- у протоколі проведення слідчого експерименту від 19.12.2016 р., в ході якого обвинувачений пояснив про події, що відбувались 14.12.2016 р. та фототаблицею до нього;
- у висновках судово-медичних експертиз № 3523-ДМ/16 від 18.01.17 р. та № 103/3523-Дм/16 від 20.01.2017 р.,;
- у висновку експерта №2924-И/16 від 25.01.2017 р., відповідно до якого встановлено групову належність ОСОБА_10 ;
- у висновку експерта №7467-ая/16 від 16.12.2016 р., згідно якого у обвинуваченого виявлено легкі тілесні ушкодження;
- у висновку судово-психіатрічного експерта №31 від 16.01.2017 р., з якого вбачається, що обвинувачений на психічні хвороби не страждає та лікування не потребує;

Більш того, під час судового розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції за участю сторони захисту були ретельно допитані ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .
Зокрема, під час допиту в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_20 показала, що ОСОБА_22 знає біля п`яти років. 10.12.2016 р. бачила ОСОБА_22 останній раз так як до неї приїздила у гості, вони розпивали спиртні напої та посварились. Між ними була бійка, так як ОСОБА_23 приревнувала до неї свого співмешканця. Після бійки у неї ( ОСОБА_24 ) був синець під оком. ОСОБА_25 не падала, вона не била її по голові. Бійка відбувалась приблизно 20 хв. Обвинувачений їх розтягнув, потім вони всі разом пили мирову. Після цього, вона залишилась у них ночувати. Посеред ночі ОСОБА_25 розбудила її ногою так як ОСОБА_26 її почав душити руками і вона це бачила. 11.12.2016р. вона поїхала до дому. Крім цього, вказала, що колишній співмешканець ОСОБА_25 повідомив її про смерть ОСОБА_25 . Вказала, що після бійки у ОСОБА_25 побоїв не було.
Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні в суді першої інстанції надав показання про те, що в його сім`ї п`ять домів, обвинувачений весь час у нього проживав в окремому будинку і працював. Знає обвинуваченого 20 років. Обвинувачений проживав разом із ОСОБА_25 яка була його співмешканкою протягом одного місяця до подій він проживав з іншою жінкою. За день до подій до ОСОБА_25 приходила подруга. 15.12.2016р. обвинувачений прийшов до нього і повідомив, що ОСОБА_25 не подає знаків життя, його дружина викликала швидку допомогу та поліцію. На передодні у ОСОБА_25 в гостях була подруга ОСОБА_27 . Обвинувачений із ОСОБА_25 сварилися словесно. 13.12.2016р. він бачив як приходила в гості ОСОБА_27 . Ірина була побита ОСОБА_25 .
Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції надав показання, що обвинуваченого знає п`ятнадцять років, так як він жив у неї в домоволодінні на одній ділянці. Обвинувачений мешкав разом із ОСОБА_25 протягом одного місяця. 14.12.2016р. вона приїхала із санаторію. Вранці її чоловік покликав і повідомив, що ОСОБА_25 погано. Вона приїхала і побачила, що ОСОБА_25 була мертва. Після цього, вона викликала поліцію та швидку допомогу. Крім цього, пояснила, що ОСОБА_25 часто лізла в бійку з обвинуваченим так як вона зловживала спиртними напоями.
Допитаний свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції пояснив, що працював у ОСОБА_28 разом із ОСОБА_29 . Обвинувачений проживав разом із ОСОБА_30 .14.12.2016р. ОСОБА_25 пішла із роботи раніше в 17 год. Якоб працював до 20 год. Із ОСОБА_31 вони проживали в одному будинку. Він бачив як ОСОБА_23 йшла по провулку у стані алкогольного сп`яніння. У цей день чув, що у них було тихо. За 2-3 дні до подій до ОСОБА_25 приїжджала подруга ОСОБА_27 , вони разом пили спиртне, сварились, били посуд. Він їх заспокоював. У ОСОБА_32 вранці бачив синці на руках та обличчі, а у її подруги під оком.
У колегії суддів відсутні підстави ставити під сумнів показання вищезазначених свідків, які були отримані судом безпосередньо під час судового розгляду за участю сторони захисту. Крім того, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 не містять будь-яких об`єктивних даних, які б ставили ці показання свідків під сумнів.
Надаючи оцінку апеляційним доводам сторони захисту про неправильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України, колегія суддів бере до уваги, що розмежування складів злочинів за ч.2 ст. 121 КК України та ч.1 ст. 119 КК України здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.
У цьому контексті необхідно ретельно проаналізувати не лише об`єктивні, а й суб`єктивні ознаки складу злочину, оскільки саме суб`єктивна сторона складу злочину становить основний критерій розмежування вбивства через необережність (ст. 119 КК України) та умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України).
Так, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій і непрямій формі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході конфлікту ОСОБА_7 наніс два удари кулаками обох рук у життєво важливий орган - в область голови, після чого відштовхнув її від себе, у результаті чого ОСОБА_10 впала на ліжко та потиличною частиною голови вдарилась о стіну. В цей час ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, обома руками схопив ОСОБА_10 за ноги та з силою штовхнув її від себе, в результаті чого ОСОБА_10 потиличною частиною голови вдарилась о стіну.
Відповідно до відомостей протоколу проведення слідчого експерименту від 19.12.2016 р. та фототаблицею до нього, в ході проведеної слідчої дії обвинувачений ОСОБА_7 детально та послідовно пояснював про обставини події, що відбувались 14.12.2016 р. Будь-яких зауважень щодо проведення слідчого дії від ОСОБА_7 та двох понятих не було. (арк.139-148 т.1).
Обставини щодо подій від 14.12.2016 року, що зазначені в протоколі проведення слідчого експерименту від 19.12.2016 р., повністю співпадають з формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним. В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував обставини , які він показав на слідчому експерименті.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 3523-Дм/16 від 18.01.2017 р., смерть ОСОБА_10 настала від закритої тупої травми голови, що супроводжувалась внутрішньочерепними крововиливами та розвитком набряка-набухання головного мозку. Усі ушкодження голови, в своїй сукупності, призвели до такої тяжкої травми та супроводжувалися крововиливами під м`які мозкові оболонки, дрібноосередковими крововиливами у речовину головного мозку та у шлуночки головного мозку. Мається прямий причинний зв`язок між завданою вищезазначеною травмою голови та настанням смерті (арк.150-154 т.1).
Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №103/3523-ДМ/16 від 20.01.2017 р. покази підозрюваного ОСОБА_33 надані в ході слідчого експерименту від 19.12.16р. не протирічать об`єктивним даним отриманим в ході проведення судово-медичної експертизи трупа громадянка ОСОБА_10 відносно локалізації , способу та механізму спричинення тілесних ушкоджень. (арк.158-162 т.1).
Висновки судово-медичної експертизи, що усі ушкодження голови, в своїй сукупності, призвели до такої тяжкої травми свідчать про те, що вона виникла від сукупності нанесених ОСОБА_7 ударів кулаками по голові ОСОБА_34 так і ударів її головою об стіну в наслідок товчків ОСОБА_7 . При цьому , враховуючи обставини злочину, а саме знаходження ОСОБА_34 в близько до стіни (безпосередньо між ОСОБА_31 та стіною), колегія суддів вважає, що штовхаючи ОСОБА_35 обвинувачений діяв свідомо , з метою щоб остання саме билася головою об стіну.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_7 , умисно завдаючи в ході конфлікту удари в області голови потерпілої, а також навмисно штовхаючи останню задля нанесення їй тілесних ушкоджень о стіну, розраховував на особливу силу удару і такі можливі наслідки, як ушкодження життєво важливого органу, від чого здоров`ю ОСОБА_10 буде спричинено тяжку шкоду. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не було конкретизовано, тобто він діяв з невизначеним і непрямим умислом. В даному випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого невизначеного умислу в діях ОСОБА_7 щодо спричинення потерпілій ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження.
Щодо спричинення смерті потерпілій ОСОБА_10 , то в діях ОСОБА_7 має місце необережна форма вини.
Зазначені обставини вказують на наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого саме ч. 2 ст. 121 КК України, що виключають можливість правової кваліфікації його дій за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.
Отже, колегія суддів дійшла висновку що суд першої інстанції ретельно перевірив усі обставини вчиненого злочину, дав відповідно до ст. 94 КПК України оцінку всім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії винного слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Вищезазначені обставини свідчать, що доводи обвинуваченого та його захисника щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України є безпідставними, повністю спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами та показанням сторін у цьому кримінальному провадженні та підтверджують намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності і справедливого покарання за вчинені злочин.
Версія та доводи сторони захисту про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , а також щодо суперечливості та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, є належними та допустимими.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, наявність обставини, що обтяжує покарання, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні троє неповнолітніх дітей та батьків похилого віку.
Щодо доводів апелянта про утримання дітей та матері похилого віку, то вони є сумнівними, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений повідомив , що діти та його мати з ним разом не мешкають, оскільки перебувають на західній Україні , а він їм надає фінансову допомогу в залежності від наявності сезонних заробітків , що перевірити неможливо.
Відповідно до ст. 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено.
Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст.67 КК України, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційні доводи обвинуваченого та захисника про зайву суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, що призначено в мінімальних межах санкції ч.2 ст.121 КК України у виді 7 років позбавлення волі, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни оскаржуваного вироку, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданих апеляційних скарг, об`єктивно відсутні нові обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, а також вказують на його невиправдану суворість і несправедливість.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 про те, що, за версії сторони захисту, злочин було вчинено внаслідок неправильної поведінки потерпілої, будь-яким чином не виправдовують дій обвинуваченого у виді завдання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та настання від таких дій смерті потерпілої.
Отже, апеляційні вимоги сторони захисту про будь-яке пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання чи звільнення його від відбування покарання з випробуванням, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер , а призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів. Покарання за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого та захисника про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Оскільки оскаржуваним вироком зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з 16.12.2016 р. по 01.09.2017 р. у відповідності до вимог ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, колегія суддів не вирішує це питання при ухваленні судового рішення.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді