ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/884/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2085/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне знищення або пошкодження майна
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 травня 2020року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 194, ч. 1 ст. 296 КК України, до 15.05.2020.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що прокурор в судовому засіданні не надав жодних доказів існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, а також не було зазначено жодного доказу, що попередні ризики не зменшилися. Пояснює, що обвинуваченому було пред`явлено підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 194, ч. 1 ст. 296 КК України, однак органом досудового розслідування не надано переконливих доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення перелічених злочинів. Крім того зазначає, що факт реєстрації в м. Одеса не є доказом доведеності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України . Стверджує, що ОСОБА_7 та його сім`я, дружина і дитина мешкають за адресою АДРЕСА_1 і в разі його звільнення він буде мешкати разом з ними, більш того, це необхідно для матеріального підтримання дружини, яка хворіє та малолітньої дитини, оскільки він є єдиний годувальник в сім`ї.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 194, який класифікується тяжкий злочин, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 10 років, та у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України КК України, який класифікується як злочин невеликої тяжкості, санкція якого передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до 5 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, а саме:

-вироком Приморського районного суду м. Одеса від 05.06. 2000 за ч. 1 ст. 141 КК України (в ред. 1960) до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений 15.06.2000 з Одеського СІЗО №21 на підставі п.А ст. 1 ЗУ «Про амністію» від 11.05.2000;

-вироком Суворівського районного суду м. Одеси від 08.12.2000 за ч. 2 ст. 140 КК України (в ред. 1960) до 1 року позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 22.08.2001 з Піщанської виправної колонії (№59) Вінницької області по відбуттю строку покарання;

-вироком Суворівського районного суду м. Одеси від 07.08.2002 за ч. 1 ст. 115 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 26.01.2007 з Одеської виправної колонії (№14) по відбуттю строку покарання;

-вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 05.02.2009 за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном строком на 2 роки;

-вироком Ширяївського районного суду Одеської області від 28.02.2012 за ч. 3 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі, звільнений 10.03.2016 з ДУ «Петрівська виправна колонія (№49) по відбуттю строку покарання із застосуванням ЗУ « Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015;

-вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.08.2019 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу; що об`єктивно свідчить про наявність ризику вчинення ОСОБА_7 інших злочинів.

Посилання захисника на наявність у ОСОБА_7 дружини, яка хворіє та малолітньої дитини, та що він є єдиним годувальником в сім`ї, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки, ця обставина існувала на час вчинення злочинів, і не стала стримуючим фактором для обвинуваченого при вчиненні противоправних дій, які йому інкримінуються.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Фактичні обставини, згідно версії органу обвинувачення, що інкриміновані ОСОБА_7 , свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, у сукупності із тяжкістю можливого покарання та даними про особу обвинуваченого, вони спростовують доводи апеляційної скарги про недоведеність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про що слушно пояснював прокурор при апеляційному розгляді.
Не вирішуючи наперед питання доведеності вини обвинуваченого, з висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки саме запобіжний захід у вигляді тримання підозрюваного під вартою на даній стадії процесу в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання обвинуваченим покладних на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ст.177 КПК України. Застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_7 є недостатніми, щоб забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.
Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4