ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1434/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2241/20
Категорія: ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 березня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до 25 травня 2020 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить ухвалу суду скасувати і застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Зазначив, що ухвала суду є необґрунтованою, оскільки він не переховувався від органів слідства та суду, злочини, в яких його звинувачують - не скоював, а людина, що скоїла злочини знаходиться на свободі та готовий допомагати слідству.

ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу, змінити запобіжний захід на домашній арешт у нічний час. Посилається на те, що він не переховувався від слідства та не чинив тиску на свідків та потерпілих, а тому суд необґрунтовано застосував щодо нього запобіжних захід у вигляді тримання під вартою.

Зазначив, що він визнає свою вину за ч. 2 ст. 185 КК України, і якби не перебував у СІЗО то вже зміг би відшкодувати матеріальну шкоду потерпілому, а обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, - необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до десяти років із конфіскацією майна, а ОСОБА_11 , крім цього обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, тобто у вчиненні злочину середньої тяжкості, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зокрема інкримінується (розбій) напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства , вчинений за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм і таким чином, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не мають міцних соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштовані, тобто не мають постійного джерела доходів, що може свідчити про існування ризиків вчинення іншого злочину.

Також, обвинувачені ОСОБА_10 зареєстрований у м. Дніпро, а ОСОБА_11 зареєстрований у Дніпропетровській області, однак перебували на території Харківської області, що обґрунтовано може свідчити про наявність ризиків переховування від суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачені не зможуть впливати на потерпілого та свідків, оскільки надаючи оцінку ризику незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Що стосується доводів обвинувачених в частині оспорювання кваліфікації їх дій, то зазначені обставини, повинні бути досліджені судом під час судового розгляду кримінального провадження.

Доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачених є побоювання щодо свого здоров`я у зв`язку з розповсюдженням пандемії COVID-19 колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затверджених Наказом МЮ України, МОЗ України № 239/5/104 від 10.02.2012 року особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечуються надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

З огляду на вищевикладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що ухвала судді необґрунтована та постановлена на припущеннях, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: