Номер провадження: 11-кп/813/948/20
Номер справи місцевого суду: 522/8270/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий суддя ОСОБА_2
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 19.12.2019 року, якою був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України у кримінальному провадженні №00002762 внесеному до ЄРДР 29.09.2018 року,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, від 19.12.2019 року, був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України у кримінальному провадженні №00002762 внесеному до ЄРДР 29.09.2018 року, на шістдесят днів, а саме до 17.02.2020 р. включнобез визначення розміру застави.
Рішення суду мотивоване тим, що метою продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 є запобігання спробам переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків, які ще не допитані судом.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

28.12.2019 року на вказану ухвалу захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій посилається на такі обставини:

- ухвала суду не відповідає вимогам КПК України, нормам міжнародного права та Конституції України зв`язку з її необґрунтованістю та невмотивованістю;

- суддя не обґрунтував існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України;

- суддею не було розглянуто можливість, щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу для виконання обвинуваченого процесуальних обов`язків;

- пред`явлене обвинувачення є необґрунтованим;

- судом не було враховано незадовільний стан здоров`я обвинуваченого.

Посилаючись на вказані доводи, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 19.12.2019 року, і постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час доби.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційний суд залишити оскаржену ухвалу без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Діючим КПК України не передбачена можливість оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду.

Однак, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019, від 13 червня 2019 р. у справі № 3-208/2018(2402/18), ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

За таких обставин апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, керується положеннями КПК України, що регламентують апеляційний перегляд ухвал слідчого судді про продовження строку тримання під вартою в ході досудового розслідування, з врахуванням специфіки судового розгляду.

Зважаючи на викладені обставини, апеляційний суд, при розгляді апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, не дає оцінки висунутому обвинуваченню, а лише оцінює наявність ризиків та можливість запобігання цим ризикам шляхом продовження строку тримання під вартою, або шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.
Твердження апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , стосовно того, що ухвала суду не відповідає вимогам КПК України в зв`язку з її необґрунтованістю та невмотивованістю, на думку апеляційного суду не заслуговують на увагу з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На думку апеляційного суду оскаржена ухвала суду відповідає вимогам зазначених правових норм, зважаючи на таке.
Оскаржена ухвала суду постановлена в межах його компетенції та повноважень, проти чого не заперечують в апеляційній скарзі захисник.
Крім того, суд постановив ухвалу на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені відповідними доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими ним відповідно до вимог статті 94 КПК України.
Також в оскарженій ухвалі суду наведені належні та достатні мотиви для продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
За таких обставин, на думку апеляційного суду, відсутні підстави стверджувати про необґрунтованість та невмотивованість судового рішення.
Апеляційний суд вважає такими, що не узгоджуються із нормами закону доводи захисника про недоведеність пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та його ґрунтування на припущеннях з огляду на наступні обставини.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції», є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження захисника про безпідставність обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.
Відповідно, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду суд першої інстанції, а також апеляційний суд, не розглядає питання щодо обґрунтованості підозри, оскільки особі висунуто обвинувачення, обґрунтованість якого є предметом судового розгляду.
Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до десяти років із конфіскацією майна.

Апеляційний суд приймає до уваги той факт, що ОСОБА_8 будучи обізнаним про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, тому погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно існування ризику переховування обвинуваченого від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Тому, враховуючи фактичні обставини пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , а саме: вчинення злочину проти власності із застосуванням до потерпілого заходів фізичного впливу, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на актуальність існування ризику переховування обвинуваченого від суду.
Водночас, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не прийнято, існує ризик того, що перед загрозою суворого покарання останній може незаконно впливати на свідків та потерпілих у вказаному кримінальному провадженні,яких на теперішній час ще не було допитано, з метою спотворення їх показань в суді,
При цьому, поведінка обвинуваченого на час вчинення інкримінованого злочину у складі групи осіб, із застосуванням до потерпілого заходів фізичного впливу, свідчить про існування ризику можливого впливу на потерпілого, в тому числі свідків у цьому кримінальному провадженні.
Твердження сторони захисту про наявність в обвинуваченого тяжкого захворювання такого, як туберкульоз обох легень, не можуть бути безумовною підставою для скасування або зміни запобіжного заходу, оскільки вони вже були враховані судом при вирішенні питання доцільності продовження строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та судом було надано вказівку Одеській установі виконання покарань №21 УДПтСУ невідкладно забезпечити надання обвинуваченому необхідної та кваліфікованої медичної допомоги, у тому числі за потребою, лікування в стаціонарі спеціалізованих медичних закладів.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Відповідно до довідки Центру охорони здоров`я державної кримінальної-виконавчої служби України в Одеській області від 21.12.2019 року № 1203/51-ОД вбачається, що ОСОБА_8 з 21.11.2019 року переведений на стаціонарне лікування, отримує відповідне лікування та нетеперішній час стан здоров`я стабільний.
Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 , не одружений, офіційно не працевлаштований, не має на утриманні дітей, що свідчить на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні.
Також апеляційний суд вважає вірним рішення суду першої інстанції стосовно того, неможливо запобігти зазначеним ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.
Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
За таких обставин, обрання обвинуваченому ОСОБА_8 менш суворого запобіжного заходу, на думку апеляційного суду, є необґрунтованим та невиправданим.
Матеріали справи не містять інших відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не підлягає задоволенню.
Згідно з п.1) ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 19.12.2019 року, якою був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України у кримінальному провадженні №00002762 внесеному до ЄРДР 29.09.2018 року,- залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4