УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 754/10717/17
провадження № 51-2936ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року в кримінальному провадженні № 0001158 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК.
Суть питання
Деснянський районний суд м. Києва ухвалою від 20 червня 2019 року за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_5 звільнив його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК, закрив.

Цивільний позов ОСОБА_4 доОСОБА_5 залишив без розгляду з правом пред`явлення позову потерпілою в порядку цивільного судочинства.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, відповідно до обвинувального акту обвинувачено ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 140 КК у неналежному виконанні ним, як медичним працівником, своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.
Так, 24 серпня 2015 року приблизно об 11:20 під час другого забігу у вишиванках «Кубок незалежності», який був приурочений святкуванню Дня Незалежності України та відбувався на території Національного комплексу «Експоцентр Україна», на проспекті Академіка Глушкова, 1 у м. Києві, до бригади швидкої медичної допомоги № 312 Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва, яка чергувала, звернулася не встановлена слідством особа та повідомила, що ОСОБА_6 необхідна медична допомога.
ОСОБА_5 , будучи лікарем Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва, не встановив правильного діагнозу та не провів відповідних і адекватних медичних заходів, чим допустив бездіяльність лікаря, що перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_6 .
Вважаючи незаконною вищевказану ухвалу місцевого суду, потерпіла ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Київський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2019 року залишив ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вищевказані судові рішення, а саме ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року та Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпіла вказує на те, що судами не враховано всіх наявних в матеріалах справи доказів, а винесені рішення є незаконними та необґрунтованими. Також зазначає, що обвинувачений не визнав своєї винуватості, потерпілій не відшкодовано моральної шкоди, що, на її думку, свідчить про відсутність каяття останнього. Крім того, зазначає, що суди мали обов`язково встановити винуватих, а натомість безпідставно застосували ст. 49 КК, оскільки: завдання кримінального провадження не виконано; не враховано та не реалізовано принцип невідворотності покарання; права потерпілої не захищено; за втрачене молоде життя ніхто не поніс відповідальності, та, не зважаючи на це, суд звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Стверджує, що закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 є передчасним, оскільки не всі обставини цієї справи досліджені належним чином, під час судового засідання були факти порушення судочинства, ознаки затягування судового засідання зі сторони обвинуваченого та його захисника, на що вона неодноразово наголошувала та зверталася зі скаргами до різних установ. Незважаючи на ці обставини, суд безпідставно звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Положеннями ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборони щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, під час підготовчого судового провадження обвинувачений ОСОБА_5 звернувся до місцевого суду з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку давності притягнення його до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 140 КК.
Місцевий суд відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК невідкладно розглянув клопотання обвинуваченого та, встановивши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК, який відповідно до ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості та з часу вчинення якого (24 серпня 2015 року) до часу розгляду судом кримінального провадження (20 червня 2019 року) минуло більше 3 років, а тому строк давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу закінчився, констатувавши відсутність у матеріалах провадження даних про те, що перебіг давності переривався або зупинявся, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.
Переглянувши ухвалу місцевого суду, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам потерпілої та вмотивовано відмовив у їх задоволенні, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи потерпілої ОСОБА_4 щодо неправомірного закриття судом кримінального провадження щодо ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених п. п. 1-4 ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого на звільнення на підставі спливу строків давності.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні вирішується лише у разі ухвалення обвинувального вироку, постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Однак, як убачається з ухвали суду першої інстанції, зазначених рішень місцевий суд не приймав, а тому цивільний позов не міг бути вирішений у цьому кримінальному провадженні.
У разі закриття кримінального провадження вимоги позивача про відшкодування заподіяної шкоди можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, що передбачено ч. 7 ст. 128 КПК.
Зважаючи на вищенаведене, оскільки місцевий суд, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, роз`яснив потерпілій ОСОБА_4 право на пред`явлення цивільного позову в порядку цивільного судочинства, доводи потерпілої в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу ОСОБА_4 , на те, що судовий розгляд повинен проводитися з урахуванням прав усіх учасників кримінального провадження, а тому неодноразове перенесення судових засідань, на чому наголошує потерпіла у своїй касаційній скарзі, не може свідчити про порушення у даній справі вимог кримінального процесуального закону, які слід вважати істотними, оскільки, як було встановлено судами, ОСОБА_5 не ухилявся від суду та строк давності у даному провадженні не зупинявся.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З огляду на викладене, оскільки касаційна скарга та надані до неї судові рішення свідчать, що підстави для задоволення скарги відсутні, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3