Справа № 199/8784/18
УХВАЛА

2020 року березня місяця 24 дня м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0001781 внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування 19.09.2018 відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 , оскільки перебіг строків закінчується 04.04.2020 року, а ризики, які було встановлено при обранні та при продовженні даного запобіжного заходу з переліку передбаченого ст. 177 КПК України не зникли.

Захисник ОСОБА_5 , а також обвинувачений ОСОБА_3 заперечували проти задоволення клопотання прокурора посилаючись на його безпідставність та недоведеність ризиків визначених ст. 177 КПК України, - та заявили клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який не пов`язаний із триманням під вартою.

Прокурор заперечував проти застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Суд, при вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 , вважає його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 21.01.2020, суд апеляційної інстанції вирішуючи питання щодо запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою запобігання можливості обвинуваченого переховуватися від суду вважав за доцільне та продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_3 .

Так, відповідно до змісту обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені злочину проти власності за ч.2 ст. 186 КК України, який у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, за вчинення якого, у разі доведеності його вини, обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років.

Враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення, є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_3 , у разі визнання останнього винуватим у кримінальному правопорушенні, останній, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування». Ця обставина, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.
Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції.

Згідно правової позиції, викладеної в п.152 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року, за якою тримання під вартою є виправданим у тому випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, приходить до висновку про відсутність підстав для застосування альтернативного запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства до потерпілого.
Тому, на думку суду, на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому продовження обвинуваченому строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

При продовженні строку дії запобіжного заходу суд також враховує ту обставину, що протягом перебування обвинуваченого в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» будь-яких відомостей щодо протипоказань перебування ОСОБА_3 в умовах ізоляції відносно останнього не надходило.

У зв`язку із вищенаведеним, та з урахуванням того, що ризики встановлені під час обрання та продовженні ОСОБА_3 , запобіжного заходу не змінилися, і з огляду на те, що до закінчення строку дії запобіжного заходу здійснити розгляд кримінального провадження неможливо, суд вважає необхідним задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

При цьому суд також враховує і те, що ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні, продовжує обвинувачуватися у вчиненні в період іспитового строку за вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30.06.2016, ухваленого за ч.2 ст. 186 КК України нового умисного тяжкого злочину, при цьому незважаючи на те, що іспитовий строк визначений судом сплив, - відповідна ухвала суду про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання по закінченню строку випробування відсутня.

З огляду на наведене, не підлягає задоволенню клопотання захисника ОСОБА_5 і обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу - тримання під вартою обвинуваченого на більш м`який не пов`язаний із позбавленням волі, оскільки більш м`який вид запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання процесуальних обов`язків передбачених чинним законодавством, покладених на ОСОБА_3 , та забезпечити можливість виконання процесуальних рішень, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 110, 369, 371, 372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити дію раніше застосованого у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на строк 60 днів, тобто до 22 травня 2020 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 і обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу на більш м`який відмовити.

Ухвала набирає чинності негайно, підлягає обов`язковому виконанню, разом з тим, ухвала суду в частині продовження строку тримання під вартою набирає чинності негайно, але відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», зважаючи на Рішення Конституційного Суду України у справі № 3-208/2018 (2402/18) від 13.06.2019 за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 392 КПК України, може бути оскаржена учасниками судового провадження шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення, а особами, які перебувають під вартою, - з моменту вручення їм копії ухвали.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_7 -Почтовик

24.03.2020