Справа № 761/9255/20
Провадження № 1-кс/761/5885/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР за № 000122 від 30.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,

В С Т А Н О В И В:
До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_3 в кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР за № 000122 від 30.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, про арешт майна земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,2784 га (кадастровий номер :72:488:0422), що належить на праві власності територіальній громаді міста Києва Київської міської ради () із забороною розпорядження нерухомим майном, у тому числі із забороною передачі вказаної земельної ділянки в оренду.

Клопотання мотивоване тим, що в провадженні СВ Шевченківського УП ГУНП в місті Києві перебуває кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР за № 0000122 від 30.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Згідно змісту клопотання під час досудового розслідування встановлено, що 22.12.2016 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ) надав приватному нотаріусу КМНО ОСОБА_5 акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна, виданий 22.11.2013 ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, а також протокол №1013071/3 від 17.11.2013 про проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке перебувало у власності ОСОБА_6 (прож. у АДРЕСА_3 ).

На підставі зазначених документів ПН КМНО ОСОБА_5 видано свідоцтво №1908 про право власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, частка нежитлового будинку загальною площею 330 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 31.01.2017 відчужено ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕНДЕР ГРУП», що посвідчено ПН КМНО ОСОБА_7 (номер в реєстрі 88).

Також, в цей же день, 31.01.2017 ОСОБА_4 знову було відчужено частку нежитлового будинку загальною площею 330 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕНДЕР ГРУП», що також посвідчено ПН КМНО ОСОБА_7 (номер в реєстрі 89).

Однак, під час досудового розслідування встановлено, що виконавчих документів, за якими боржником чи стягувачем є ОСОБА_6 не надходили та на виконанні не перебувають.

За вказаними фактами, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні 05.02.2019 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 27, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

При цьому, в ході досудового розслідування встановлено, що майно площею 330 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 389), яке на даний час зареєстровано за ТОВ «Лендер Груп» фактично являє собою металевий ангар, який на виконання рішення заступника Міністра оборони України від 23.05.2011 №5608/з та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.05.2011 №794 був переданий КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м.Києва» від колишнього військового містечка № НОМЕР_1 для подальшого розбирання з метою виконання робіт по будівництву під`їзної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) у Солом`янському районі м. Києва.

Крім того, встановлено, що засновниками ТОВ «Лендер Груп» () є ОСОБА_8 співмешканка колишнього керівника КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 дружина колишнього заступника керівника КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. ОСОБА_11 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2017 (справа №761/40992/17, провадження №1-кс/761/26093/2017)на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 389) накладено арешт.

Однак, набуття права власності на нерухоме майно нежитловий будинок загальною площею 330 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , надало змогу ТОВ «Лендер Груп», у зв`язку із переходом права власності на майно, клопотати перед Київською міською радою про відведення земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,2784 га (кадастровий номер :72:488:0422) для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправочної станції з об`єктами сервісного обслуговування.

Згідно зі ч. 1 ст. 127 Земельного кодексу України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 127 Земельного кодексу, продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.Також, згідно зі ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, відповідно до якої не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у т.ч. у разірозташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Враховуючи вищевикладене, на даний час є обґрунтовані підстави вважати, що невстановлені особи, з метою заволодіння правом користування земельною ділянкою без проведення відповідного аукціону, шляхом обману, здійснивши незаконні дії по внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно недостовірних відомостей та документів, що посвідчують право власності на будівлю площею 330 кв. м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 389), заволоділи правом користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , площею 0, 2784 га (кадастровий номер :72:488:0422), у зв`язку із чим, остання вибула з віддання Київської міської ради без проведення аукціону та без отримання відповідних коштів до місцевого бюджету.

Постановою про визнання речовим доказом від 24.03.2020, земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 0, 2784 га (кадастровий номер :72:488:0422), що належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради () визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, у зв`язка уз чим, з метою збереження речових доказів, прокурор просить накласти арешт на вказану земельну ділянку.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити та накласти арешт на земельну ділянку з метою збереження речових доказів в даному кримінальному провадженні.

Власник майна в судове засідання за викликом не з`явився, жодних клопотань про відкладення розгляду клопотання до суду не надіслав.

Слідчий суддя, вислухавши пояснення прокурора, дослідивши клопотання та матеріали, додані до нього, дійшла до висновку про таке.

В ході розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що в провадженні Шевченківського УП ГУНП в місті Києві перебуває кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР за № 0000122 від 30.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна земельної ділянки в даному кримінальному провадженні з метою збереження речових доказів.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК України застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Абзацом другим зазначеної статті визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Постановою прокурора від 24 березня 2020 року зазначена в клопотанні земельна ділянка визнана речовим доказом.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Разом з тим вважаю, що постанова слідчого про визнання речових доказів від 24 березня 2020 року носить суто формальний характер, оскільки в самій постанові належно не обґрунтовано її значення для даного кримінального провадження.

Відповідно до матеріалів, долучених до клопотання, зокрема у витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КПК України, в обставинах вчинення якого зазначено, що невстановлені особи, використовуючи підроблений акт ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві про проведення торгів, шахрайським шляхом заволоділи нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому відомостей про те, що кримінальне провадження здійснюється відносно нерухомого майна, а саме земельної ділянки, яку прокурор вважає речовим доказом, матеріали клопотання не містять, у зв`язку з чим прокурором в судовому засіданні не доведено наявності трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання (ч.3 ст.132 КПК України), враховуючи відсутність належних доказів в розумінні Глави 4 КПК України, зокрема їх процесуальних джерел, якими можуть бути показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Крім того, постановою прокурора про визнання речового доказу не конкретно зазначена адреса земельної ділянки, не надана оцінка речового доказу в розумінні статті 94 КПК України, відповідно до якої слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Враховуючи наведене, слідчий суддя не вбачає законних підстав для задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР за № 000122 від 30.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1