Дата документу 11.03.2020 Справа № 334/8265/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/611/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/8265/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.307 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.307 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

08.11.2019 року в невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_7 , діючи в порушення вимог ст.ст.25, 26 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», маючи умисел на незаконне придбання та зберігання з метою подальшого збуту психотропних речовин, діючи умисно, з корисливих мотивів, у невстановленої слідством особи незаконно придбала 8 зіп-пакетів з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка є психотропною речовиною - метамфетамін, яку стала незаконно зберігати при собі з метою подальшого збуту.

У цей же день за адресою: м.Запоріжжя, вул.Скельна поруч з будинком №9-Б ОСОБА_7 була зупинена працівниками поліції, які під час огляду місця події о 16 годині 58 хвилини виявили та вилучили у останньої вищезазначені 8 зіп-пакетів з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка є психотропною речовиною - метамфетамін, загальною масою 0,7053 г в перерахунку на основу, які вона діючи умисно, незаконно зберігала при собі з метою подальшого збуту.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.307 КК, як незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин. Їй призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду в частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК скасувати та хвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій покарання за ч.1 ст.307 КК у виді 4 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції, звільняючи обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, формально врахував обставини, які впливають на визначення форми відбування покарання, оскільки не оцінив усіх обставин у їх сукупності. При цьому обставини, на які послався суд у вироку, не дають підстав для висновку про можливість застосування до обвинуваченої ст.75 КК. Крім того, суд безпідставно визнав в якості обставини, яка пом`якшує покарання, щире каяття. Адже в діях та поясненнях обвинуваченої не вбачається відвертого осуду своєї поведінки, щирого жалю з приводу вчиненого. Відтак каяття обвинуваченої не можна визнати щирим в розумінні ст.66 КК, а тому її звільнення від відбування покарання є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка її діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченою ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування ст.75 КК та як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину 2007 року народження, повністю визнала свою вину, що дало суду право розглянути кримінальне провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК. Обвинуваченою вчинено один епізод злочину, внаслідок якого тяжких наслідків не настало.

Щире каяття обвинуваченої судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої, судом встановлено не було.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченої в умовах здійснення контролю за її поведінкою, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК та звільнення її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 вагітна, що підтверджується копією індивідуальної карти вагітної та породіллі, та додатково свідчить на користь прийнятого судом рішення про звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів критично ставиться до заперечень апеляційної скарги прокурора про безпідставне визнання судом в якості обставини, що пом`якшує покарання, щирого каяття обвинуваченої. Адже щире каяття це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею злочину, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти злочинів. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду повністю визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину, не оспорювала фактичні обставини кримінального провадження та надала правдиві покази про всі обставини вчиненого нею злочину. Адже виключно на щирих показах обвинуваченої ґрунтується твердження прокурора і висновок суду про зберігання ОСОБА_7 вилученого у неї метамфетаміну саме з метою збуту, а не для власного споживання без мети збуту. Крім того, суд звертає свою увагу на те, що органом досудового розслідування в обвинувальному акті також було зазначено про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття. При цьому прокурор, стверджуючи в апеляційній скарзі про відсутність з боку обвинуваченої щирого каяття, не навів достатніх мотивів на підтвердження своєї такої позиції і не усунув суперечності між твердженнями прокурора в обвинувальному акті і в його апеляційній скарзі.

Отже правових підстав вважати обрану форму відбування покарання явно несправедливою або неправильною за встановлених судом обставин колегія суддів не вбачає.

Переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст.75 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, в апеляційній скарзі не міститься, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4