Справа № 347/1360/17
Провадження № 11-кп/4808/52/20
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000179 за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11.04.2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, який одружений, не працює, є інвалідом ІІІ групи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий,

визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Цим же вироком вирішено питання про часткове задоволення цивільного позову та питання речових доказів та судових витрат за проведення експертизи,
з участю: прокурора ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_11

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілих ОСОБА_12

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі потерпілі не оспорюють кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 , вважають вирок суду незаконним з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину, особі обвинуваченого, ступеню суспільної небезпеки вчиненого, пом`якшуючим та обтяжуючим вину обставинам, внаслідок м`якості, а також з підстав часткового задоволення цивільного позову. Вважають, що суд безпідставно відніс до обставин, що пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, в той час як останній своїми діями намагався заперечити свою вину у вчиненому, зник з місця події, намагався під час судового розгляду надати неправдиві відомості щодо законності його дій під час ДТП, а вибачення перед потерпілими були, на думку апелянтів, примусовими. Апелянти вважають, що той факт, що обвинувачений зник з місця ДТП, тобто забрав свій автомобіль з місця події, ускладнило, а не сприяло встановленню об`єктивної істини по справі. Вказують на те, що на протязі майже двох років обвинувачений не мав наміру відшкодувати шкоду, а навпаки затягував розгляд справи своєю неявкою до суду без будь-яких причин. Посилається на безпідставне невизнання судом як обставину, що обтяжує покарання, - тяжкі наслідки від вчиненого, а саме втрату людського життя, а не лише перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння. Вважають, що оскільки транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, тому також обтяжуючими вину обставинами належить визнати: вчинення злочину загально небезпечним засобом, керування транспортним засобом без водійського посвідчення, відсутність навикав водіння транспортним засобом, керування автомобілем без гальмівних дисків. На думку апелянта, суд безпідставно частково задовольнив їх цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, залишивши поза увагою питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

16.09.2016 року о 19-57 год. водій ОСОБА_9 , керуючи не зареєстрованим у встановленому порядку автомобілем марки «Nissan Almera» із несправною гальмівною системою, що виразилось у демонтажі гальмівних накладок гальмівних механізмів задніх коліс, на яких, крім цього, були встановлені шини різних моделей з різними малюнками протектора, що забороняє експлуатацію такого транспортного засобу у відповідності до п. 31.4 Правил дорожнього руху України, не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії і практичних навиків у керуванні ними, перебуваючи при цьому у стані алкогольного сп`яніння, що суперечить вимогам п. 2.9 а) ПДР України та значно знижує реакцію і унеможливлює належним чином оцінювати дорожню обстановку, рухався автодорогою сполученням «Татарів-Кам`янець-Подільський» у напрямку с. Татарів. Проїжджаючи с. Уторопи Косівського району Івано-Франківської області, ОСОБА_9 наблизився до місця прилягання з лівої сторони другорядної дороги вулиці Колгоспна. В цей час вказаною ділянкою дороги у зустрічному напрямку, по своїй смузі, рухавсямотоцикл марки «Fada» під керуванням водія ОСОБА_13 . При наближенні транспортних засобів, водій ОСОБА_9 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити зустрічний транспортний засіб, що рухався прямолінійно, перед здійсненням повороту ліворуч на вулицю Колгоспна, проявив неуважність, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, всупереч вимогам п.п. 10.4, 16.13 ПДР України, не надав перевагу у русі зустрічному транспортному засобу, розпочав маневр повороту ліворуч, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення із мотоциклом марки «Fada» під керуванням водія ОСОБА_13 .
При цьому ОСОБА_9 порушив наступні вимоги Правил порожнього руху України:
п. 2.1., в якому зазначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;
п. 2.3., згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан; б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі;
п. 2.9., відповідно до якого водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; в) керувати транспортним засобом, не зареєстрованим у Державтоінспекції, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що не відповідає вимогам стандартів;
п. 10.1 згідно якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
п. 10.4., у відповідності з яким, перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку.
Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам;
п. 16.13., згідно якого, перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч;
п. 31.1., який вказує, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств виробників та іншої нормативно-технічної документації;
п. 31.4. відповідно до якого, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності технічних несправностей і не відповідності таким вимогам:
31.4.1. Гальмові системи: а) змінено конструкцію гальмових систем, застосовано рідину, вузли або окремі деталі, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника;
31.4.5. Колеса і шини: г) на одну вісь транспортного засобу встановлено діагональні шини разом з радіальними, ошиповані і не ошиповані, морозостійкі і не морозостійкі, шини різних розмірів чи конструкцій, а також шини різних моделей з різними малюнками протектора.
У результаті порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої водій мотоцикла марки «Fadа» ОСОБА_13 , у відповідності до висновку № 137 від 30.09.2016 року судово-медичної експертизи, отримав тілесні ушкодження у вигляді значної крововтрати, у результаті закритої травми живота та органів черевної порожнини з синцем на шкірі, множинними розривами, розміжченням та крововиливами печінки і селезінки, крововиливами в м`язи передньої черевної стінки, брижу тонкого та товстого кишечнику, кровотечею в черевну порожнину, від яких настала його смерть.
Під час апеляційного розгляду:

- потерпіла та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили призначити більш суворіше покарання обвинуваченому, а саме 8 років позбавлення волі. В частині вирішення судом першої інстанції цивільного позову погоджуються з рішенням суду першої інстанції внаслідок змісту рішення суду касаційної інстанції, яким встановлено правильність вирішення цивільного позову;

- прокурор частково підтримав доводи апеляційної скарги потерпілих та просив призначити ОСОБА_9 покарання у виді 5 років позбавлення волі, в решті вирок суду залишити без змін;

- обвинувачений та його захисник, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілих, вважали вирок суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілих належить задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Вбачається, що оскаржуваний вирок суду вже був предметом розгляду як суду апеляційної інстанції, так й касаційного суду, та постановою Верховного Суду від 05.12.2019 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 18.06.2019 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.п. 223-226 т. 2).

Верховним Судом було наголошено на тому, що доводи потерпілих про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, через м`якість, є слушними. Касаційний суд наголошує на тому, що такі обставини, що пом`якшують покарання як щире каяття та активне сприйняття розкриттю злочину, не можуть носити формальний характер. Касаційний суд не вбачав підстав щодо неправильного вирішення судом цивільного позову в частині відшкодування завданої моральної шкоди, проте вважав безпідставним відмову апеляційного суду від ухвалення рішення про відшкодування витрат потерпілих на правову допомогу.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, з урахуванням вказівок Верховного Суду, що є обов`язковими для виконання судом апеляційної інстанції, виходячи з доводів апелянтів, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами.

Сформульовані у вироку суду першої інстанції висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненому інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку у їх сукупності та взаємозв`язку.

На думку колегії суддів, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, всі обставини справи були розглянуті всебічно, повно й об`єктивно.

Вирок суду ґрунтується на доказах, ретельно досліджених у судовому засіданні, зокрема, судом першої інстанції досліджені та встановлені всі фактичні обставини справи, в тому числі щодо поведінки потерпілого під час події; обґрунтованості обвинувачення в порушенні ОСОБА_9 п. 2.1, п. 2.3, п. 2.9, п. 10.1, п. 10.4, п. 16.13., п. 31.1, п. 31.4, п.п. 31.4.1, 31.4.5 ПДР України із встановленням об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Апелянти не оспорюють доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В той же час, на думку колегії суддів, викладені в апеляційній скарзі доводи потерпілих щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання - є обґрунтованими.
Так, відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених вказаним вище Кодексом.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 злочину та відомості, що його характеризують.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку щодо розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання.
Як вбачається з резолютивної частини вироку суду, ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України було призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом, внаслідок відсутності прав керування у останнього.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 414 КПК України чітко передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не дотримано в повному обсязі вимог закону в цій частині.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не врахував в достатній мірі конкретні обставини справи, згідно яких, ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом, із несправною гальмівною системою, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і практичних навиків у керуванні ними, перебуваючи при цьому у стані алкогольного сп`яніння, порушив вісім пунктів Правила дорожнього руху України, легковажно розраховувавши на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, які полягали у настанні смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Приймаючи рішення про зміну вироку в частині обраного судом першої інстанції виду та міри покарання, колегія суддів виходить із того, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

При цьому, колегія суддів враховує також й принцип індивідуалізації покарання.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання, не відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й не узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого злочину.

Вчинене кримінальне правопорушення відноситься до тяжкого злочину з необережної форми вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди, які в даному конкретному випадку полягали у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 .

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також те, що Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції в якості обставин, що пом`якшують покарання, які передбачені ст. 66 КК України, визнав, окрім іншого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що, на думку колегії суддів, в даному конкретному випадку носять лише формальний характер.

Так, хоча й щире каяття характеризується суб`єктивним ставленням винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого, проте також передбачає, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить її поведінка після вчинення злочину.

В той же час, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_9 дійсно щиро покаявся у вчиненому та мав бажання виправити ситуацію, що склалася, оскільки останній, одразу після вчинення ДТП перемістив свій транспортний засіб, що фактично є залишення місця ДТП, не надав одразу допомогу потерпілому, а відшкодування збитків відбулось майже через три роки після події.

На думку колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_9 формально визнав свою провину, що не свідчить про його щире каяття, та не може, в свою чергу, бути обставиною, що пом`якшує покарання останньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду про відсутність у ОСОБА_9 щирого каяття, є обґрунтованими.

Також на думку колегії суддів, є обґрунтованим й твердження апелянтів про безпідставне визнання судом першої інстанції обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_9 активне сприяння у розкритті злочину.

Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, при цьому, сприяння розкриттю означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, тобто встановленні всіх обставин вчинення злочину, винних осіб, а також у виявленні причин та умов злочину. Сприяння у розкритті злочину може виражатися у правдивому повідомленні органам слідства про всі обставини вчинення злочину, викритті співучасників, видачі або наданні допомоги у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, видачі знарядь та засобів вчинення злочину, наданні інших доказів у справі.

Зміст даної обставини, яка пом`якшує покарання, полягає у тому, що особа, яка вчинила злочин, надає органам слідства інформацію, яка раніше була їм не відома, нові докази у справі, що мали значення для встановлення істини по справі.

Обов`язковою ознакою сприяння розкриттю злочину закон встановлює його активність.

В той же час, вивченням обставин вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегією суддів не встановлено будь-яких дій останнього, направлених на активне сприяння розкриттю злочину, оскільки останній, після вчинення ДТП, фактично вчинив дії, спрямовані на приховування слідів злочину, а саме - перемістив свій транспортний засіб.

Отже, колегія суддів вважає неприпустимим з урахуванням наведеного вище, визнання такої обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_9 як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання, підлягає скасуванню з постановленням нового вироку, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання на строк від трьох до восьми років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 50 КПК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Під час апеляційного провадження, за ініціативою суду, повторно досліджені данні про особу обвинуваченого, що містяться в матеріалах провадження, та відомості, що надані стороною захисту під час апеляційного перегляду, а саме те, що ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності притягається вперше (а.к.п. 218), є інвалідом ІІІ групи - станом по 01.04.2019 року (а.с.п. 116 т. 2) та станом по 01.05.2021 року (відповідно до довідки наданої під час апеляційного провадження); має на утриманні двоє неповнолітніх дітей (а.с.п. 118-120 т. 2) та батьків пенсійного віку, з якими він спільно проживає, та які мають поганий стан здоров`я (а.к.п. 221-222), задовільно характеризується за місце мешкання (а.к.п. 219), на обліку у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває (а.к.п. 227-229), частково відшкодував шкоду потерпілим (а.с.п. 115 т.2), станом на час апеляційного розгляду 140000 грн., що підтверджує потерпіла у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Обираючи вид та міру покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів визнає обставинами, що пом`якшують покарання незадовільний стан здоров`я обвинуваченого - наявність ІІІ групи інвалідності, а також наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, добровільне часткове відшкодування шкоди; обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Також, при прийнятті рішення колегія суддів приймає до уваги та погоджується з висновком суду першої інстанції в частині керування мотоциклом потерпілим ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння та враховує цей факт при призначенні покарання (а.к.п. 126).

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, поведінку винного, а також сукупність всіх обставин вчиненого діяння, індивідуалізацію кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе лише в ізоляції від суспільства, а тому щодо ОСОБА_9 належить обрати покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортним засобом, оскільки обвинуваченому не видавалось у встановленому законом порядку посвідчення водія, яке б дозволяло йому керувати транспортним засобом.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання є необхідним, справедливим, та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів, та призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням як Загальної частини цього кодексу, так і обставин, передбачених ст. 65 КК України.

При цьому, колегія суддів вважає таке рішення справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо незгоди апелянтів з залишення поза увагою суду першої інстанції прохання щодо відшкодування шкоди за понесені ними витрати на правову допомогу, то вони заслуговують на увагу та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, у разі скасування вироку суду першої інстанції повністю чи частково суд апеляційної інстанції ухвалює новий вирок відповідно до ст. 374, 420 КПК, в якому вирішує питання відшкодування процесуальних витрат.

Інститут процесуальних витрат є важливим засобом відшкодування державі та визначеним законом особам матеріальних витрат у зв`язку зі здійсненням кримінального провадження. Цей інститут має запобіжно-виховне значення, оскільки кожна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, має усвідомлювати, що на неї неминуче очікує не лише кримінальне покарання, а й виконання обов`язків з відшкодування процесуальних витрат.

Згідно зі ст. 118 КПК України витратами у кримінальному провадженні виступають всі видатки, понесені у зв`язку з його здійсненням, де до процесуальних витрат віднесено, зокрема й витрати на правову допомогу.

Суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, який повинен бути їм компенсований, за наявності відповідного обґрунтування з документальним підтвердженням цих вимог (а.п. 124-125 т. 2).
З матеріалів справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 заявила клопотання про відшкодування їй понесених процесуальних витрат, пов`язаних із залученням адвоката.
Оплата правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (розділ IV Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правила адвокатської етики, схвалені Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01.10.1999 року). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні, складаються з гонорару та фактичних видатків, пов`язаних із виконанням доручення.
Враховуючи те, що потерпілою ОСОБА_6 надано квитанцію до прибутково касового ордеру №10 від 22.01.2019 року про понесені витрати на правову допомогу у сумі 3800 грн. (а.п. 124- 125 т. 2), вказані витрати підлягають стягненню з обвинуваченого.

Щодо доводів апелянтів в частині незгоди з частковим задоволенням цивільного позову, з урахуванням їх позиції під час апеляційного перегляду, де вони погодились із судовим рішенням суду першої інстанції в цій частині з урахуванням висновків Верховного Суду з цих підстав, то колегія суддів вказані доводи та рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга потерпілих підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання підлягає скасуванню за м`якістю, з ухваленням в цій частині нового вироку.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 405, 407, 409, 413, 414, 418 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілих задовольнити частково.
Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11.04.2019 року про обвинувачення ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити відносно ОСОБА_9 в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_6 витрати пов`язані з правовою допомогою адвоката в розмірі 3800 грн. (три тисячі вісімсот гривень).

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до касаційного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4