Номер провадження: 11-кп/813/1041/20
Номер справи місцевого суду: 497/847/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2019 року по кримінальному провадженню №0000094 внесеному до ЄРДР 01.04.2019р., відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тополине Болградського району Одеської області, громадянина України, учень 10 класу Оксамитненської ЗОШ, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченогоу вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та йому призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 850 грн.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 31.03.2019 приблизно о 16 годині (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), на околиці АДРЕСА_2 , на побутовому ґрунті між сусідами ОСОБА_11 і ОСОБА_12 сталася сварка, під час якої вони один одного штовхали та чіплялися за речі.
У вказаний час неподалік від місця вказаної сварки перебував ОСОБА_7 - внук ОСОБА_12 , у якого виник умисел на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, з мотивів особистих неприязних відносин до нього, що виникли під час зазначеної сварки останнього з його дідом.
Надалі ОСОБА_7 , діючи з мотивів особистих неприязнених відносин, з умислом, спрямованим на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у результаті своїх дій, підбіг до ОСОБА_11 та наніс йому один удар правою ногою по обличчю зліва, в результаті чого ОСОБА_11 впав на землю.
В результаті нанесення зазначеного удару, ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому передньої і зовнішньої стінок в ділянці верхньощелепної пазухи лівої верхньощелепної кістки, закритого перелому зовнішньої стінки лівої орбіти, закритого перелому кісток носу зі зміщенням, крововиливу у м`які тканини навколо переломів, великого синця на обличчі навколо лівого ока з розповсюдженням на ліву виличну ділянку і ділянку лівої щоки з набряком м`яких тканин, які спричинили тривалий розлад здоров`ю терміном понад три тижні і за цією ознакою, відповідно до висновку судово-медичної експертизи, у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 зазначив, що не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим з наступних підстав:

- обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнав повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире розкаяння в скоєнні злочину, сприяння в його розкритті, вчинення злочину у неповнолітньому віці, утім зазначені обставини не можуть бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України;

- відповідно до статей 98, 99 КК України штраф застосовується до неповнолітніх, що мають самостійний доход, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення, натомість судом не встановлені ці обставини, тому суд не мав права на застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 зазначеної міри покарання.

Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_10 просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. Відповідно до статей 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 1 рік.

Під час апеляційного розгляду апеляційної скарги прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 та просила її задовольнити.

Натомість обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 , а також законний представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, правильність його кваліфікації за ч. 1 ст. 122 КК України, у апеляційній скарзі не оспорюються, тому, згідно ст. 404 КПК України у зазначеній частині оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку не перевіряється, з огляду на що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена судом першої інстанції під час розгляду обвинувального акту по суті.
Загальні засади призначення покарання визначають критерії, яких повинен дотримуватись суд при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Частиною першою статті 65 КК України встановлено, що суд, призначаючи покарання, зобов`язаний насамперед виходити з санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Зазначена норма кримінального закону є імперативною і тому суд не має права ігнорувати її при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Якщо санкцією статті визначено мінімальну та максимальну межі покарання, то суд може призначити особі (як повнолітній так і неповнолітній) покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї статті, тільки застосувавши положення ст. 69 КК України, за наявності для цього правових підстав.

У свою чергу підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються положеннями ст. 69 цього Кодексу, що також визначено законодавцем у ст. 65 КК України, яка регулює загальні засади призначення покарання та про це у своїй постанові від 23.04.2020 р. зазначив Верховний Суд у справі №566/1387/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу

Також при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, зобов`язаний відповідно до ч. 1 ст. 103 КК України врахувати умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
Частиною 1 ст. 53 КК України визначено, що штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 53 КК розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі - нмдг) до п`ятдесяти тисяч нмдг, якщо статтями Особливої частини КК не передбачено вищого розміру штрафу.

Тобто, мінімальний розмір штрафу, який призначається неповнолітньому, становить тридцять нмдг (ч. 2 ст. 53 КК). Максимальний же розмір штрафу для неповнолітнього визначається санкцією статті Особливої частини КК, але не може перевищувати п`ятисот нмдг.

В свою чергу ч. 1 ст. 99 КК України передбачено, що штраф застосовується лише до неповнолітніх, що мають самостійний доход, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано, обставини, що пом`якшують його покарання, а саме: повне визнання своєї провини, щире розкаяння в скоєнні злочину, сприяння в його розкритті, вчинення ОСОБА_7 злочину у неповнолітньому віці.

Окрім того, судом враховано відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, а також враховано позитивну характеристику, його молодий вік, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності.

З урахуванням усіх обставин справи особи обвинуваченого, суд першої інстанції вважав, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та відносно останнього можливо застосувати дію ч. 1 ст. 69 КК України з чим апеляційний суд також погоджується, та вважає, що судом обґрунтовано взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

При цьому, посилання прокурора про необґрунтоване врахування пом`якшуючих обставин, які можуть бути підставою для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України є необґрунтованими та такими, що йдуть у розріз із приписами даної норми, окрім того, прокурором у своїй апеляційній скарзі не аргументовано на не доведено, що такі пом`якшуючі обставини не існують, або застосовані судом безпідставно.

Щодо доводі прокурора з приводу відсутності в мотивування суду першої інстанції можливості застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 саме штрафу, оскільки не підтверджено, що у останнього є самостійний дохід, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення, колегія суддів знаходить слушними, однак зважає на те, що штраф, призначений оскаржуваним вироком був сплачений наступного дня, а саме 24.12.2019 р. (а.п. 91) та вирок відносно ОСОБА_7 по суті був виконаний.
Натомість, обставини, які б свідчили, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав змоги виконати вирок від 23.12.2019 р. власними коштами, апеляційна скарга прокурора також не містить.
Беручи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що судом першої, з урахуванням особи обвинуваченого, обставин кримінального правопорушення, наявності кількох пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих обставин, прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 можливо застосувати положення ст. 69 КК України з призначенням йому покарання у виді штрафу.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2019 року яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4