Дата документу 28.11.2019 Справа № 320/8998/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1730/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №320/8998/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27 серпня 2015 року приблизно о 16 годині, знаходячись у приміщенні грального павільйону на території КП «Мелітопольський міський парк культури і відпочинку ім.Горького», розташованого по вул.Героїв України, 1 в м.Мелітополь Запорізької області, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, керуючись корисливим мотивом, скориставшись тим, що у павільйоні нікого немає та за його діями ніхто не спостерігає, з сейфу, який є сховищем, таємно викрав грошові кошти ОСОБА_7 в сумі 10870 грн., чим заподіяв останньому майнову шкоду на вищезазначену суму.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід та цивільний позов.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просив вирок скасувати. Визнати в якості обставини, що обтяжує покарання, рецидив злочинів. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.185 КК у виді 4 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд не вказав у вироку і відповідно не врахував при призначенні покарання таку обтяжуючу обставину як рецидив злочинів, хоча ОСОБА_8 вчинив умисний злочин проти власності, маючи непогашену судимість за вчинення злочинів проти життя, здоров`я, волі і гідності за КК в редакції 1960 року (ст.ст.117, 118) та ст.122 КК в редакції 2001 року, що у відповідності до ст.34 КК є рецидивом злочинів. Крім того, при призначенні покарання суд в повній мірі не врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше неодноразово судимий, не працевлаштований, переховувався від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим перебував у розшуку. Зазначені обставини та наявність обтяжуючої покарання обставини безумовно свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, що унеможливлює виправлення останнього без реального відбування покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити; потерпілого, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування ст.75 КК та, як наслідок, невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування, з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, одружений, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює. Обвинуваченим вчинено один епізод злочину, в результаті якого тяжких наслідків не настало.

Щире каяття обвинуваченого, активне сприяння встановленню істини у кримінальному провадженні судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Крім того, до початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю відшкодував завдану потерпілому шкоду, що свідчить про бажання обвинуваченого виправити наслідки вчиненого злочину. Потерпілий під час апеляційного розгляду пояснив, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має та просив не призначати обвинуваченому покарання пов`язане з реальним позбавленням волі.

Зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 став на шлях виправлення та перевиховання. Необрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою зумовило можливість відшкодування ним потерпілому завданої шкоди.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Самі по собі ступінь тяжкості вчиненого злочину та притягнення обвинуваченого в минулому до кримінальної відповідальності, на чому наголошував в своїй апеляційній скарзі прокурор, відповідно до загальних засад судочинства та змісту ст.75 КК, не є перешкодою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням.

Неврахування судом обтяжуючої обставини покарання рецидив злочинів, про що стверджував в своїй апеляційній скарзі прокурор, не вплинуло на правильність прийнятого рішення та не є істотним порушенням, яке би перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у зв`язку з неправильним застосуванням ст. 75 КК та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, як про це йдеться в апеляційній скарзі прокурора, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2019 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4