Справа № 603/431/19
Провадження № 1-кп/603/120/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2019 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши в судовому засіданні клопотання прокурора Монастириського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури ОСОБА_3
про продовження обвинуваченому
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вістря Монастириського району Тернопільської області та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не депутата, не працюючого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заявлене у кримінальному провадженні №0000186 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.04.2019 року
за участі:
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_3
ВСТАНОВИВ:
Прокурором Монастириського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 було подано письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи яке, прокурор зазначила, що на даний час не зменшилися ризики, які враховувалися при застосуванні обвинуваченому ОСОБА_4 такого виду запобіжного заходу, оскільки останній обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, може незаконно впливати на свідків, потерпілих та інших учасників кримінального провадження, переховуватись від суду, у зв`язку із чим, просила у своєму клопотанні продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб.
Прокурор в судовому засіданні клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримала вказуючи, що наразі не зменшилися та продовжують існувати ризики, які слугували обранням та продовженням для ОСОБА_4 такої міри запобіжного заходу. Також прокурор ОСОБА_3 покликаючись на ст. 177 КПК України зазначила, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків, а це свідчить про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою. Окрім цього, прокурор звернула увагу й на те, що обвинувачений сам проживає в будинку за адресою: с. Комарівка Монастириського району Тернопільської області, а тому на її переконання у обвинуваченого ОСОБА_4 відсутні міцні соціальні зв`язки.
Обвинувачений, його захисник адвокат ОСОБА_5 щодо вирішення питання про продовження запобіжного заходу тримання під вартою заперечували та просили застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби.
Зокрема захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 зауважив, що при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною обвинувачення взято до уваги лише тяжкість інкримінованого вказаній особі кримінального правопорушення, що суперечить правовим нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Окрім цього, захисник вказує, що жодних доказів на обґрунтування доведеності ризиків стороною обвинувачення не подано, а усі твердження щодо можливого ухилення від явки обвинуваченого ОСОБА_4 до суду, є домислами.
Розглянувши клопотання прокурора, заслухавши учасників провадження судом встановлено таке.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У рішенні Конституційного Суду України від 23.11.2017 року №1-р/2017, зазначено, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження. Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою ст. 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом. Згідно з конституційними принципами рівності та змагальності інші учасники кримінального провадження, разом із прокурором, наділені повноваженням заявляти клопотання, зокрема, щодо застосування інших, у тому числі і більш м`яких, запобіжних заходів, їх зміни чи скасування.
Як неодноразово вказував у своїх рішеннях ЄСПЛ тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення у справах «Ідалов проти Росії»; «Гарицький проти Польщі»; «Храїді проти Німеччини»). «Розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення» (п. 79 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»).
Також ЄСПЛ неодноразово зауважував, що ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення «Ноймайстер проти Австрії»), а наявність хоча б і обґрунтованої підозри після спливу певного проміжку часу не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого (п. 60 рішення «Єлоєв проти України»).
Повертаючись до розгляду вказаного клопотання, суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_4 продовжує обвинувачуватись у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, обвинуваченому ОСОБА_4 двічі 13.06.2019 та 29.07.2019 року за аналогічних обгрунтувань, продовжувався запобіжний захід тримання під вартою, обвинувачений ОСОБА_4 не одружений, утриманців не має; має постійне місце проживання в Україні за адресою: с. Комарівка Монастириського району Тернопільської області, в силу ст. 89 раніше не судимий, попередньо не ухилявся від органів досудового розслідування, оскільки даних про неявки ОСОБА_4 в минулому до слідчого чи прокурора відсутні, за час перебування в слідчому ізоляторі даних про його негативну поведінку не має, даних про те, що ОСОБА_4 негативно характеризується за місцем проживання стороною обвинувачення не здобуто, всі найближчі родичі обвинуваченого ОСОБА_4 проживають у с. Комарівка поблизу нього. Окрім цього, жодних об`єктивних даних, які б свідчили про наміри ОСОБА_4 переховуватись від суду сторона обвинувачення не представила.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Отже, оцінюючи підставність продовження дії запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування ризику ухилення ОСОБА_4 від суду з посиланням на конкретні докази його реального існування.
З приводу ризику, який прокурор вважає суттєвим - вплив на свідків, то суд вважає його також необґрунтованим, адже ризик тиску на свідків може бути виправданим на початкових стадіях процесу (рішення «Яжинський проти Польщі»). Крім того, свідки вже допитувалися органами досудового розслідування, а тому маловірогідно, що вони змінять свої показання на протилежні. Відтак впливати на цих осіб в ОСОБА_4 не має об`єктивної необхідності, через що такий ризик також відсутній.
Не є, на переконання суду, обґрунтованим і посилання прокурора на відсутність у обвинуваченого ОСОБА_4 міцних соціальних зв`язків через те, що обвинувачений сам проживає у помешканні, оскільки такий факт, не свідчить безумовно, що особа не є соціально активною та веде пасивне соціальне життя.
Отже, суд дійшов висновку, що лише періодичне (кожних два місяці протягом пів року) перерахування стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на даному етапі судового розгляду не дає можливості встановити ані міру таких ризиків, ані їх актуальність.
За таких обставин, зважаючи на правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої при розгляді клопотання про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення «Харченко проти України»), а також з огляду на те, що ОСОБА_4 вже достатньо тривалий час перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу, суд дійшов переконання, що у клопотанні прокурора має бути відмовлено, а запобіжний захід змінено на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.
Оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які дані стосовно невиконання або ухилення обвинуваченого від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, то суд, враховуючи обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винним у зазначеному кримінальному правопорушенні, дані про особу ОСОБА_4 та інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі і те, що останній має постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, оскільки протилежного прокурором не доведено, приходить до висновку, що пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має сторона обвинувачення, є запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю.
Саме домашній арешт, як запобіжний захід, забезпечить швидкий та повний судовий розгляд, а також виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. З цією метою суд вважає доцільним покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України.
Таким чином, суд вважає за можливе клопотання захисника обвинуваченого, про застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту задовольнити частково, встановивши режим ізоляції обвинуваченого ОСОБА_4 межами його домогосподарства.
Інші, легші за своїм характером запобіжні заходи не забезпечать належний ефект від очікуваної процесуальної поведінки обвинуваченого.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176, 177, 194 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенні клопотання прокурора Монастириського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.
2. Клопотання захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
3. Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вістря Монастириського району Тернопільської області та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, шляхом заборони йому цілодобово покидати своє житло, що знаходиться за адресою: с.Комарівка Монастириського району Тернопільської області, із застосуванням електронних засобів контролю.
4. Зобов`язати ОСОБА_4 :
- не відлучатись з місця свого проживання без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, навчання або роботи;
- носити електронний засіб контролю.
5. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України ОСОБА_4 негайно доставити по місцю його проживання с.Комарівка Монастириського району Тернопільської області.
6. Встановити строк дії ухвали 60 днів з моменту її постановлення, а саме до 23 год 59 хв 22 листопада 2019 року.
7.Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати на виконання Монастириському відділенню поліції Теребовлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області.
8. Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Суддя ОСОБА_1