ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/3152/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 643/2890/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

Захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданнів м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 24 листопада 2019 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту з застосуванням відповідних обмежень та зобов`язань. В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений послався на те, що прокурор в судовому засіданні не надав жодних доказів існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, а лише обмежився їх переліченням. Зазначив, що суд також не досліджував наявність вищезазначених ризиків, а також дані, які характеризують його особу, а саме, те, що він має місце реєстрації та місце фактичного місця проживання в орендованій квартирі, спілкується з громадянами та сусідами, не було перевірено, чи дійсно він працює без офіційного працевлаштування. Стверджує, що судом не було зазначено чому не встановлено розмір застави.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченогоналежить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанціїє обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Твердження обвинуваченого про те, що він має місце реєстрації та місце фактичного місця проживання, спілкується з громадянами та сусідами, працює на будівництві, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання його під вартою, а тому, доводи останнього колегія суддів не вважає визначальними, саме з урахуванням негативних відомостей про особу обвинуваченого.
Так, з матеріалів судового провадження, вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий, а саме: 21.01.1991 Автозаводським районним судом м. Кременчука за ст. ст. 141 ч. 2, 81 ч.3, 17, 81 ч.3, 44, 140 ч.2, 215-3 ч. 2, 143 ч.2 КК УРСР до 4 років позбавлення волі, 16.02.1994 звільнений з Божанівської ВК Полтавської області по відбуттю строку покарання; 19.02.1997 Чутівським районним судом Полтавської області за ст. ст. 81 ч. 4, 44 КК УРСР до 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, 04.03.2000 звільнений з Кременчукської ВК Полтавської області по відбуттю строку покарання; 27.10.2000 Чутівським районним судом Полтавської області за ст. 140 ч. 2 КК УРСР до 1 року позбавлення волі з конфіскацією частини його майна, 15.08.2001 звільнений з Кременчукської ВК Полтавської області по відбуттю строку покарання; 15.01.2003 Чутівським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ст. 75 КК України, до покарання у виді 1 року позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; 16.05.2003 Чутівським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України, до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, 22.07.2005 звільнений з Кременчукської ВК Полтавської області умовно достроково на не відбутий строк 11 місяців 18 днів; 04.04.2006 Зіньківським районним судом Полтавської області за ст. 395 КК України, до покарання у виді 2 місяців арешту, 03.06.2006 звільнений з Полтавського СІЗО; 14.01.2008 Зіньківським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ст. 70 КК України, до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, 19.02.2010 звільнений постановою Крюківського районного суду м. Кременчука на умовно достроково на 1 місяць 18 днів; 14.10.2013 Чутівським районним судом Полтавської області за ч. 2, ч. 3 ст. 185, ст. 70, ст. 75 КК України, до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; 18.12.2013 Чутівським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України, до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі; 05.08.2014 Чутівським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі; 05.08.2014 Апеляційним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі; 29.01.2016 переглянуто вирок Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 5 ст. 72 КК України відповідно до Закону України від 26.11.2015, відповідно до якого строк з 18.12.2013 по 18.02.2014 і з 09.07.2014 по 04.09.2014 за розрахунку 1 день попереднього висновку за 2 дня позбавлення волі; 18.08.2017 звільнений з Харківської ВК №49 по відбуттю строку покарання.

Крім того, ОСОБА_7 ніде офіційно не працює, неодружений, що об`єктивно свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу. Колегія суддів ставиться критично до тверджень обвинуваченого щодо не доведеності ризиків, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи ОСОБА_7 про недоведеність ризиків щодо переховування від суду та можливості вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості вирішувати питання щодо застосування застави, оскільки системний аналіз висновків що містяться у Рішенні Конституційного Суду України від №4-р/2019 13 червня 2019 року свідчить про те, що апеляційний суд має процесуальні повноваження щодо перегляду рішень суду першої інстанції лише стосовно питань продовження строків тримання під вартою, всі інші питання у тому числі і застосування застави, з урахування вимог чинного КПК України та цього рішення конституційного суду, відносяться до процесуальної компетенції суду першої інстанції, який розглядає справу по суті.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4