Справа 753/4542/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 Провадження 11-кп/824/1974/2019 Доповідач в 2 інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_7
законного представника особи, щодо
якої вирішується питання про застосування
примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
особи, щодо якої вирішується питання
про застосування примусових заходів
виховного характеру ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні у першій інстанції на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_10 за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 128 КК України,-
в с т а н о в и л а:
До Дарницького районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого СВ Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури № 2 про застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні № 0000997 від 11.02.2019 року за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 128 КК України.
Відповідно до клопотання слідчого, органом досудового розслідування встановлено те, що 10.02.2019 року, близько 14 години 30 хвилин, неповнолітній ОСОБА_10 , знаходячись на подвір`ї неподалік гімназії «Київська Русь» по вул. Б. Гмирі, 2-б, в м. Києві, де грався разом з іншими підлітками, діючи з необережності, передбачаючи можливість настання шкідливих наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, підійшов ззаду до малолітньої ОСОБА_11 та схопивши останню руками за ноги став підіймати її вгору, в результаті чого перекинув її від чого остання впала спиною на асфальт. В результаті дій ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_11 отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.
В обґрунтування доводів клопотання, указано на те, що дії ОСОБА_10 підпадають під ознаки суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 128 КК України, однак з огляду на положення ст.22 КК України останній не досяг віку кримінальної відповідальності за вчинення даного злочину.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у задоволенні клопотання відмовлено. Мотивуючи це рішення, суд послався на неповноту досудового розслідування даного кримінального провадження у ході якого не було допитано неповнолітнього ОСОБА_10 з приводу обставин вчиненого ним діяння, його ставлення до нього, а також залишилися нез`ясованими умови життя та виховання неповнолітнього. Окрім цього, суд вказав на те, що під час досудового розслідування був проведений слідчий експеримент виключно за участю потерпілої ОСОБА_11 . Наведене, на думку судді місцевого суду є грубим порушенням права на захист неповнолітнього ОСОБА_10 , а зібрані матеріали не дають можливість встановити наявність або відсутність у діях ОСОБА_10 ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст. 128 КК України.
В апеляційній скарзі прокурора указано на незаконність ухвали судді внаслідок неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги указав на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання слідчого із формальних підстав. На думку прокурора, з огляду на зміст положень ч.2 ст.499 КПК України, у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру є необов`язковим вчинення усіх можливих слідчих та інших процесуальних дій з метою з`ясування обставин вчинення суспільно небезпечного діяння та особи неповнолітнього. Окрім цього, на думку апелянта підстави для відмови у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру визначені ст.501 КПК України та розширеному тлумаченню не підлягають. Оскільки обставини, передбачені ст.501 КПК України залишились нез`ясованими судом першої інстанції у ході розгляду клопотання слідчого, на думку апелянта ухвала судді не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Просив ухвалу судді скасувати та постановити

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, підтвердив її доводи та просив скаргу задовольнити;
неповнолітнього ОСОБА_10 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, повністю підтримавши пояснення свого захисника;
законного представника неповнолітнього ОСОБА_10 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, повністю підтримавши пояснення захисника;
захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги вважав, що судом першої інстанції із належною повнотою були встановлені фактичні обставини події та зроблені обґрунтовані висновки про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру. Між тим вважав частково обґрунтованими доводи прокурора про те, що суд першої інстанції без належних на те правових підстав не закрив кримінальне провадження. Вважав, що апеляційна скаргу в цілому до задоволення не підлягає проте є можливим ухвалення рішення про закриття кримінального провадження;
вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Особливості кримінального провадження щодо неповнолітніх визначені Главою З8 КПК України «Кримінальне провадження щодо неповнолітніх».
За змістом частин першої та другої ст.501 КПК України суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру у випадках не доведення того, що мало місце суспільно небезпечне діяння, а також того, що це діяння вчинене неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння. У цих випадках суд зобов`язаний також закрити кримінальне провадження. Окремим випадком відмови у застосування примусових заходів виховного характеру є ситуації, коли суд за наявності доведення зазначених вище обставин дійде до висновку про те, що до неповнолітнього не слід застосовувати такі заходи. Цих вимог закону суд першої інстанції при вирішенні питання про застосування щодо ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру у повній мірі не дотримався. Аналіз положень Глави 38 КПК України дає підстави стверджувати те, що перелік підстав для відмови у застосуванні примусових заходів виховного характеру є вичерпним. Між тим, суд першої інстанції, відмовляючи у застосуванні щодо ОСОБА_10 зазначених заходів послався на підстави, які не передбачені законом. Зокрема судом першої інстанції не було зроблено жодних висновків про доведеність чи не доведеність обставин, зазначених у пунктах першому та другому ч.1 ст. 501 КПК України. Посилання суду першої інстанції на позбавлення можливості зробити висновки про наявність або відсутність суспільно-небезпечних дій неповнолітнього, як на підставу для ухваленні рішення про відмову у застосуванні щодо неповнолітнього примусових заходів виховного характеру, суперечить положенням ч.1 ст. 501 КПК України і свідчить про недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які регламентують всебічність, повноту та неупередженість дослідження обставин кримінального провадження, ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення (ст.ст. 9, 370 КПК України).
Не ґрунтуються на вимогах закону і посилання суду на неможливість оцінки наданих прокурором письмових доказів з точки зору їх належності та допустимості, наслідком чого є не проведення допиту неповнолітнього, не з`ясування його ставлення до вчиненого діяння та не проведення із ним слідчих дій. Поза увагою суду залишилося те, що за змістом положень ст. 94 КПК України оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достовірності є розумово - логічний процес судді (суду), який проявляється у тому, що він за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом приймає рішення щодо кожного доказу про те підтверджує чи спростовує цей доказ прямо чи непрямо існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, а також чи отриманий цей доказ у порядку у порядку, встановленому КПК України. Наведене дає підстави стверджувати те, що процес оцінки доказів не пов`язується виключно із фактом допиту обвинуваченого (підозрюваного чи особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру) чи проведення із ним будь-яких слідчих дій. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що за відповідними положеннями КПК України давання показань, а також участь у проведенні слідчих дій є правом особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження. За наявності відмови особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження від давання показань та участі у проведенні слідчих дій у особи, яка проводить розслідування чи судовий розгляд не зникає обов`язок щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення. Не можливість надання оцінки доказам з точки зору їх належності та допустимості, на думку колегії суддів свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону, які регламентують всебічність, повноту та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження.

Колегія суддів вважає також не мотивованими висновки суду першої інстанції в частині не можливості вирішення питання про закриття кримінального провадження, оскільки підстави для такого закриття викладені у ч.2 ст. 501 КПК України.

Зазначені вище порушення вимог КПК України перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому вони, відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і підставою для скасування судового рішення відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України.

За наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_10 не може визнаватись законною та обгрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню.

Оскільки судом першої інстанції не було дано оцінки доказам, які надані стороною обвинувачення та у зв`язку із відсутністю належного клопотання про дослідження цих доказів у ході апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити рішення по суті у ході апеляційного розгляду, що указує на необхідність призначення нового розгляду клопотання про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 500, 501 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_10 скасувати.
Призначити новий розгляду клопотання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру у суді першої інстанції.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4