У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.05.2019 Справа №607/9934/19

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні, розглянувши клопотання про скасування арешту в кримінальному провадженні №0000181, -

встановив:
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_4 від 13 березня 2017 року накладено арешт на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350 CDI», 2014 року випуску,чорного кольору, н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючій за адресою АДРЕСА_1 . В ухвалі слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_4 від 13 березня 2017 року зазначено, що клопотання про накладення арешту на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350 CDI», 2014 року випуску,чорного кольору, н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 розглянуто без її участі.

Відповідно до статей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права; основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Адвокат ОСОБА_3 подав клопотання в інтересах власника майна ОСОБА_5 про скасування арешту на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350 CDI», 2014 року випуску, чорного кольору, н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючій за адресою АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_4 від 13 березня 2017 року. У клопотанні вказано, що ОСОБА_5 не приймала участі у розгляді зазначеного клопотання, тому судом, під час постановления ухвали про накладення арешту, не було взято до уваги певні обставини. Для арешту автомобіля відпала потреба, оскільки з урахуванням положень ст.170 КПК України ОСОБА_5 не є підозрюваною, чи особою, яка в силу закону мала б нести цивільно-правову відповідальність за ОСОБА_6 стосовно якого слідчими в межах кримінального провадження № 0000181 від 18.01.2016 р. здійснюються процесуальні та слідчі дії. Якщо правоохоронний орган вважає, що ОСОБА_5 умисно сприяла ОСОБА_6 в легалізації доходів отриманих від злочину, шляхом реєстрації на себе транспортного засобу, то у правоохоронного органу вже було 3 роки встановити такі обставини. Проте, ОСОБА_5 не пред`явлено жодних кримінально процесуальних вимог. Якщо на початкових етапах можна було вважати, що орган досудового розслідування просто не встиг зібрати докази, тому суд наклав тимчасово арешт на майно, на даний час всі розумні строки такого арешту сплинули. Родина ОСОБА_5 фактично є потерпілою від незаконних дій посадових осіб компанії «Хелікс», які заволоділи в тому числі їхніми грошовими коштами, як і решта вкладників. З приводу заволодіння їх грошовими коштами вони окремо звернулися до правоохоронних органів, якими відкрито відповідні кримінальні провадження. Родині ОСОБА_5 вдалося повернути частину вкладених грошових коштів, шляхом перереєстрації транспортного засобу.
Відповідно до ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Також, згідно з ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції та законами України. З урахуванням положень ст.ст.2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про скасування арешту на майно, в порядку ст.174 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати мету, правову підставу для накладення арешту на майно. Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом».
З часу внесення відомостей до ЄРДР про вчинений злочин за ч.4 ст.190, ч.2 ст.209 КК України (18.01.2016р.) ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000181 (в рамках якого застосовано захід забезпечення кримінального провадження) підозра, як вже зазначалось, не оголошена, статусу підозрюваного остання не має. Тому, при таких обставинах, накладення арешту на автомобіль можливе лише за умови наявності підстав вважати, що він є доказом злочину. Вказана обставина повинна бути встановленою в судовому порядку, на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих органом досудового розслідування. Тривале втручання у право власності особи, без підтвердження для цього відповідних підстав та обгрунтованих підозр у вчиненні кримінального правопорушення, є порушенням принципу співмірності та пропорційності, а відтак є свавільним. Отже, в теперішній час в кримінальному провадженні відсутні данні, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірне володіння ОСОБА_5 належним їй автомобілем на підставі зазначених обставин, а потреба в подальшому застосуванні арешту відсутня. Крім того, під час вирішення питання про наявність підстав для продовження існування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка визначає, що ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності. Зазначена правова позиція сформульована ЄСПЛ у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року.
У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також, суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, якої прагнуть досягти через вжиття заходу для позбавлення особи її власності. Слід також зазначити, що 12.04.2019 слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_7 розглянуто аналогічну справу № 607/8852/19 (провадження № Ікс/607/5311/2019) та задоволено клопотання адвоката в інтересах власника автомобіля, який таким же чином був заарештований.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 , посилаючись на вказані у клопотанні мотиви, пояснив, що підтримує клопотання.
Слідчий в судове засідання не прибув, що не є перешкодою для розгляду клопотання.
Під час розгляду клопотання встановлено, що з часу внесення відомостей до ЄРДР про вчинення злочинів передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.286 КК України у кримінальному провадженні №0000181 в межах якого застосовано захід забезпечення кримінального провадження, тобто з 2016 року ОСОБА_5 підозра не оголошена.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю може бути лише обмежене Законом і має бути виправданим для кожного випадку окремо. Право власності є непорушним.

З врахуванням положень ст.ст.2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про скасування арешту на майно, в порядку ст.174 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати мету, правову підставу для накладення арешту на майно.

Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватись відповідно до закону. У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах передбачених законом».

ОСОБА_5 є власником автомобіля марки «MERCEDES-BENZ S 350 CDI», 2014 року випуску,чорного кольору, н.з. НОМЕР_1 , який в даному кримінальному провадженні речовим доказом не визнано, оскільки сторона обвинувачення не довела протилежного. Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину. Тривале втручання у право власності особи, без підтвердження для цього відповідних підстав та обґрунтованих підозр у вчиненні кримінального правопорушення, є порушенням принципу співмірності та пропорційності, а відтак є свавільним. У даному випадку є підстави вважати, що порушуються розумні строки накладення арешту, оскільки майно належить особі, яка не є підозрюваною.

Слідчий в суді не доводив, що в даному кримінальному провадженні оголошено підозру ОСОБА_5 і є потреба в подальшому застосуванні арешту її майна. Також, він не надав доказів того, що наявні ризики передбачені абзацом другим ч.1 ст.170 КПК України.

Проаналізувавши наведене у сукупності вважаю, що відсутні відомості, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірне володіння ОСОБА_5 належним їй майном. Крім цього, обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю без підтвердження підстав та обґрунтованих підозр у вчиненні злочину не є виправданим заходом, буде порушенням принципу співмірності, а значить свавіллям. Враховуючи наведене вважаю, що клопотання про скасування арешту на майно обґрунтоване і підлягає до задоволення.
Керуючись статтями 8, 41, 129 Конституції України, 170, 174 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати арешт на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350 CDI», 2014 року випуску,чорного кольору, н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючій за адресою АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_4 від 13 березня 2017 року.

Копію ухвали вручити учасникам.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1