Провадження №1-кс/523/4680/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2019 р. Слідчий суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду клопотання слідчого СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженки м.Одеси, із середньо-спеціальною освітою, не заміжньої, працюючої продавцем на ринку «Привоз», маючої на утриманні доньку інваліда 3-групи та брата інваліда 2-групи, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

підозрюваного у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.310 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси звернувся слідчий СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 .

Згідно клопотання слідчого, ОСОБА_5 , у невстановлений час, у невстановленому місці та при невстановлених слідством обставинах придбала насіння рослин конопель з метою подальшого незаконного їх посіву. Далі, ОСОБА_5 перенесла вказане насіння за місцем свого проживання - АДРЕСА_1 , де маючи намір на незаконний посів та вирощування рослин конопель, достовірно знаючи їх наркотичні властивості, діючи умисно, незаконно висіяла зазначене насіння до заздалегідь підготовленої земельної ділянки на прибудинковій території вказаного будинку. Після чого, ОСОБА_5 з метою доведення раніше висіяних рослин конопель до стадії дозрівання, почала доглядати за ними, виконуючи їх рихлення, прополювання, полив та підживлення.

22.08.2018р., під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено сімнадцять рослин, які є рослинами роду коноплі, що віднесені до рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини і обіг яких допускається для промислових цілей, які остання незаконно посіяла та виростила.

Крім того, ОСОБА_5 , достовірно розуміючи небезпечні наркотичні властивості канабісу, маючи умисел на незаконне виготовлення та зберігання наркотичного засобу, з метою збуту, зірвала вирощені нею кущі рослин коноплі та перенесла їх за місцем свого проживання, де, шляхом висушування та подрібнення, виготовила із них особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, та розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, стала незаконно зберігати його у вказаному будинку, з метою збуту.

22.08.2018р., в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , у останньої було виявлено та вилучено речовину рослинного походження та поліетиленовий пакет із речовиною рослинного походження канабісом, обіг якого заборонено.

Дані про вчинені кримінальні правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004040 від 22.08.2018р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.310 КК України.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.310 КК України, підтверджується наступними доказами: протоколом обшуку від 22.08.2018р., протоколами допитів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , висновком експерта №325-Х від 28.03.2019р., висновком експерта №313-Х від 29.03.2019р., речовими доказами та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Слідчий звернувся до суду із клопотанням, яке погоджено з прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_7 , мотивуючи клопотання тим, що вона: може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки підозрюється у скоєнні тяжкого злочину; може незаконно впливати на свідків, оскільки станом на теперішній час у кримінальному провадженні вони не допитані в судовому засіданні; може продовжити кримінальні правопорушення, у яких підозрюється.

Крім того, із врахуванням сукупності викладених обставин, даних про особу підозрюваної, в силу характеру вмінених ОСОБА_7 діянь та одночасної потреби у проведенні слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінальних правопорушень, для забезпечення належного виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, слідчий в клопотанні зазначає, що єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні, прокурор підтримав клопотання слідчого, посилаючись на ті ж ризики та підстави, що викладені в самому клопотанні; захисник заперечував проти задоволення клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив обрати відносно підозрюваної запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; підозрювана підтримала думку захисника.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст.ст.2, 9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.

В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.

Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.

Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Отже, виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, слідчий суддя при вирішенні питання щодо доцільності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_7 приймає до уваги наявність у неї місця реєстрації та проживання, не офіційне працевлаштування, наявність на утриманні доньки інваліда 3-групи та брата інваліда 2-групи та недоведеність стороною обвинувачення існування відповідних ризиків і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Так, прокурором не доведено недостатність застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, а також актуальності існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування та-або суду, незаконного впливу на свідків в цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення), що у своїй сукупності унеможливлює задоволення клопотання сторони обвинувачення у запропонованому вигляді.

Зважаючи на недоведеність стороною обвинувачення доводів внесеного нею клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_7 , слідчим суддею при прийнятті відповідного рішення щодо обрання запобіжного заходу відносно останньої враховуються наступні обставини, встановлені під час судового засідання та які випливають з матеріалів судового провадження, а саме те, що підозрювана ОСОБА_7 має місце реєстрації та проживання, не офіційно працевлаштована, має на утриманні доньку інваліда 3-групи та брата інваліда 2-групи.

Згідно зі ст.ст.179, 181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу, а домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Опріч наведене, оцінюючи наведений прокурором у відповідному клопотанні ризик можливого переховування підозрюваної ОСОБА_7 від суду, незаконного впливу на свідків, слідчий суддя виходить із неодноразово застосованої практики Європейського суду з прав людини, за якою попереднє засудження особи, відсутність місця проживання, роботи, родини, внаслідок чого зроблені припущення щодо вчинення нових злочинів або втечі від правосуддя, за відсутності яких-небудь більш переконливих підстав, які б виправдовували тривале тримання особи під вартою, не є ризиком утечі від правосуддя (п.64 рішення ЄСПЛ від 15.02.2005 року у справі «Сулаоя проти Естонії»).

Крім того, слідчим суддею відхилено означений слідчим та прокурором у відповідному клопотанні ризик вчинення підозрюваною ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення, оскільки за вищенаведеним рішенням ЄСПЛ у справі «Сулаоя проти Естонії», при оцінці ризику повторного вчинення злочину, посилання на минуле особи не може бути достатнім для виправдання відмови у задоволенні клопотання про звільнення, а згідно з п.66 рішення ЄСПЛ від 07.03.2013 року у справі «Остендорф проти Німеччини», п.1 ст.5 Конвенції не дозволяє політики загальної превенції стосовно конкретного індивіда або групи індивідів, які вважаються органами влади (обґрунтовано чи необґрунтовано) як такі, що є небезпечними або мають схильність до вчинення правопорушень.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, права особи на свободу і особисту недоторканність, оцінивши в сукупності наведені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймає до уваги встановлені під час судового розгляду особисті та інші характеризуючі особу підозрюваної ОСОБА_7 дані, її особу, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ані в судовому засіданні, ані розглядуваним клопотанням актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та недостатність застосування відносно підозрюваної більш м`яких запобіжних заходів не доведені.

Наряду з наведеним, слідчим суддею враховується недоведеність прокурором під час розгляду клопотання відносно вказаної особи запропонованих обов`язків та доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання підозрюваною ОСОБА_7 покладених на неї процесуальних обов`язків, та крім того уявляється достатнім й обґрунтованим застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, із відмовою в задоволенні у клопотанні слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст.176-178, 181, 183, 193-194, 196-197, 205, 492 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на два місяці.

Протягом строку застосування домашнього арешту заборонити ОСОБА_5 залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_1 , в період з 23:00год. до 06:00год. наступної доби.

Покласти на ОСОБА_5 обов`язок утримуватись від можливого спілкування із іншими особами в даному кримінальному провадженні, не виїжджати за межі м.Одеси без дозволу слідчого, прокурора, суду, а також прибувати за кожним викликом слідчого, прокурора, суду для участі у проведенні процесуальних дій.

Виконання ухвали доручити Суворовському ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області.
Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1