Дата документу 30.10.2019 Справа № 328/1249/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1697/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №328/1249/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Молочанськ Токмацького району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21.03.2019 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_1 , де тимчасово проживав, з метою проїзду до м.Молочанськ вирішив незаконно заволодіти транспортним засобом, а саме автомобілем ВАЗ 2103 р.н. НОМЕР_1 , який знаходився на території вказаного домоволодіння.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 21.03.2019 року близько 16-30 години, діючи з прямим умислом, таємно, повторно, всупереч волі та без дозволу власника транспортного засобу, з метою подальшого використання автомобіля у власних інтересах, взяв ключі від автомобіля, які знаходилися в прихожій кімнаті вищезазначеного будинку, за допомогою яких шляхом відкриття дверей автомобілю проник до його салону та за допомогою ключа від замку запалення завів двигун автомобіля та направився на вказаному транспортному засобі з території домоволодіння АДРЕСА_1 до м.Молочанськ Токмацького району Запорізької області, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом ВАЗ 2103 р.н. НОМЕР_1 , що фактично належить ОСОБА_9 . Вартість автомобіля згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №391-19 від 23.04.2019 року становить 17390 грн. В подальшому ОСОБА_7 , рухаючись на вказаному автомобілі, був виявлений потерпілим ОСОБА_9 , який почав його переслідувати на автомобілі ВАЗ 21093, р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 . На виїзді з м.Молочанськ Токмацького району Запорізької області на автодорозі, що веде в сторону с.Виноградне Токмацького району, ОСОБА_7 не справившись з керуванням автомобіля здійснив зіткнення з автомобілем ВАЗ 21093 р.н. НОМЕР_2 , який його переслідував.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК, посилаючись на те, що при призначенні покарання судом не було враховано, що він має на утриманні неповнолітню дитину та є єдиним годувальником у сім`ї, розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину. Потерпілим у справі є його дядько, який не має до нього будь-яких претензій та просив не позбавляти його волі. На той момент він не розумів, що вчиняє злочин, оскільки вважав, що автомобіль належить його дядьку, у якого він проживав та останній дозволяв йому користуватися даним автомобілем.

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, просила вирок змінити, на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивувала тим, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має сім`ю, середню освіту, добровільно повністю відшкодував завдану потерпілому шкоду, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання. Не врахував суд і обставини вчинення злочину, а саме те, що обвинувачений вже кілька місяців мешкав в будинку потерпілого, який не заперечував проти використання ним автомобіля, через що обвинувачений 21.03.2019 року і скористався ним для поїздки до м.Молочанська. Дані обставини у сукупності давали суду достатні підстави для застосування ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, яка заперечила проти доводів та вимог апеляційних скарг та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

В апеляційних скаргах сторона захисту вимагала на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до тяжких злочинів. Також суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має неповнолітню дитину, потерпілий жодних претензій до нього не має і просив не позбавляти обвинуваченого волі.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 не працює, за останні 5 років 4 рази притягався до кримінальної відповідальності, відбував покарання в місцях позбавлення волі. ОСОБА_7 раніше звільнявся від відбування покарання на підставі ст..75 КК. Проте знову вчиняв злочин в період іспитового строку. Даний умисний тяжкий злочин обвинуваченим вчинено менш ніж через 4 місяці після його останнього звільнення з місць позбавлення волі.

Така стала поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення злочинів та вказує на очевидне небажання особи стати на шлях виправлення та перевиховання. У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства неможливо.

Обставини, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник, були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч.2 ст.289 КК.

Встановлені у даному провадженні обставини не дають і підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.69 КК. Адже застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність чотирьох непогашених судимостей ОСОБА_7 і вчинення ним тяжкого злочину через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі однозначно свідчать про неможливість призначення покарання нижче від найнижчої межі.

Отже, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст.75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, як того вимагала сторона захисту. Призначене покарання є пропорційним та співмірним вчиненому і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК в апеляційних скаргах не наведено.

До заперечень апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не розумів, що вчиняє злочин, колегія суддів ставиться критично. Адже такі заперечення обвинуваченого спростовуються заявою потерпілого ОСОБА_9 , який зазначав, що не давав обвинуваченому дозволу на користування автомобілем. Дані обставини не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_7 , який під час допиту в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що дозволу на користування автомобілем він у потерпілого не питав.

Крім того, із обвинувачення, висунутого обвинуваченому і визнаного судом доведеним, вбачається, що після заволодіння транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_7 намагався втекти від потерпілого на автомобілі останнього, внаслідок чого навіть скоїв ДТП. Дані обставини свідчать про те, що обвинувачений, розуміючи, що його протиправні дії викрито потерпілим, намагався уникнути відповідальності та покарання, а відтак розумів, що ним вчинено злочин.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

Відтак вирок суду є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4