ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/691/19 Справа № 202/2679/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
апелянта представника ПАТ АГРО-СОЮЗ - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника ПАТ АГРО-СОЮЗ - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року про накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, а саме: на земельну ділянку, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Майської сільської ради Синельниківського району, Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:001:0138, площею 69,4065 га, право постійного користування якою має Приватне акціонерне товариство «АГРО-союз» (), відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 15.08.1997 року ДПСВ000247, шляхом заборони будь-яким особам розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном та використовувати його.

Заборонено вносити будь-які зміни до Державного земельного кадастру та проводити дії щодо реєстрації (перереєстрації), об`єднання чи поділу земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0138.

Заборонено проведення будь-яких будівельних робіт, реєстрацію декларацій про початок будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0138.

Рішення суду обґрунтовано тим, що майно, питання арешту якого порушується прокурором, відповідає критеріям, зазначеним в статті 98 КПК України, являється об`єктом кримінально протиправних дій, у зв`язку з чим суд необхідним накласти арешт на вказану земельну ділянку.

В апеляційній скарзі:

- апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, як пропущений з поважних причин, ухвалу скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000480.

Вважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою.

Вказує, що зазначена земельна ділянка знаходиться в користуванні у ПрАТ «АГРО-СОЮЗ» з 15.08.1997 року на праві постійного користування земельною ділянкою, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 31.05.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13.06.2017 року №89377317.

Зазначає, що за користування земельною ділянкою ПрАТ «АГРО-СОЮЗ» сплачується до бюджету плата за землю у відповідності до норм Податкового кодексу України; будь-якого статусу ПрАТ «АГРО-СОЮЗ» у кримінальному провадженні не надано; відомості про вчинення кримінального правопорушення, які внесені до ЄРДР та зазначені в фабулі, не містять навіть дати вчинення вказаного кримінального правопорушення; на день розгляду клопотання прокурора, жодній особі у даному кримінальному провадженні не пред`явлено підозри та розмір завданих кримінальним правопорушенням збитків не визначено.

На думку апелянта, ділянка не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, а також відсутні ознаки для накладення арешту відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України.

Ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року фактично перешкоджає здійсненню законної підприємницької діяльності ПрАТ «АГРО-СОЮЗ» та завдає збитків товариству у зв`язку із арештом та забороною її використовувати.

Вважає, що прокурором у клопотанні не зазначено, для встановлення яких саме обставин скоєння злочину має значення зазначена земельна ділянка, також прокурор не зазначив, зокрема, підстави для накладення арешту на майно, відповідно до положень статті 170 КПК України, а послався лише на мету.

Заслухавши доповідь суддів, думку представника апелянта, який апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирішуючи клопотання апелянта про поновлення строку апеляційного оскарження, колегія суддів вважає за необхідне його задовольнити з огляду на те, що ухвалу було постановлено без ПАТ «АГРО-СОЮЗ» виклику та повідомлення, докази отримання ним копії ухвали у межах строку апеляційного оскарження відсутні, посилання апелянта на те, що про існування даної ухвали стало відомо 06.05.2019 р. з Єдиного державного реєстру судових рішень, матеріалами провадження не спростовуються.

Розглядаючи вимоги апеляційної скарги по суті, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Такі відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з заходів забезпечення кримінального провадження, а отже відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя зобов`язаний врахувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя суду першої інстанції обмежився лише формальними висновками про відповідність майна, щодо якого вирішувалося питання про арешт, критеріям ст. 98 КПК України, і те, що воно є об`єктом протиправних дій, та не дослідив і не надав будь-якої оцінки решті обставин, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України підлягають обов`язковому з`ясуванню та врахуванню при вирішенні питання про арешт майна у кримінальному провадженні, зокрема наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КК України, обгрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для інших осіб.

У той же час колегія суддів, аналізуючи обгрунтованість підозри щодо вчинення кримінальних правопорушень, у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження щодо яких було арештоване майно, приходить до наступного.

Як вбачається з наданих матеріалів, предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000480 є зловживання владою та службовим становищем з боку службових осіб Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, із правовою кваліфікацію кваліфікацією за ч. 1 ст. 364 КК України.

Крім того, предметом досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні є дії невстановлених осіб щодо безгосподарного використання земельної ділянки під кадастровим номером :01:001:138 площею 69:4065 га, що спричинило тривале зниження її родючості, з кваліфікацією за ст. 254 КК України.

Разом із тим в наданих матеріалах відсутнє будь-яке підтвердження обгрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а його фабула зазначена у загальних формулюваннях, без будь-якої конкретизації, що не дозволяє з`ясувати, в чому саме полягає даний злочин і яким чином він пов`язаний із майном, на яке пропонується накласти арешт.

Крім того, єдиний наявний у клопотанні довід на користь даної підозри полягає у тому, що відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою із земель державної комунальної власності згідно ст. 92 ЗК України не могло бути надане приватному акціонерному товариству, втім він позбавлений сенсу з огляду на те, що вказану норму містить ЗК України в редакції Закону від 25.10.2001 р., в той час як наявний у ПАТ «АГРО-СОЮЗ» державний акт на право постійного користування землею, як це прямо зазначено у клопотанні прокурора, датований 15.08.1997 р., тобто він був виданий під час дії ЗК України в редакції Закону від 18.12.1990 р., норми якого відповідних обмежень не містять.

Щодо обгрунтованості підозри у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 254 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на її підтвердження прокурором надано лише ксерокопію копії акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18.12.2018 р. № 1121-ДК/1146/АП/09/01/-18, який містить вочевидь помилкові висновки та відомості, які не узгоджуються із іншими наданими прокурором матеріалами і не мають підтвердження.

Так, у даному акті наявний висновок про те, що відповідна земельна ділянка має сільськогосподарське призначення, втім фактично використовується для розміщення будівель і споруд аеродрому « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в чому посадова особа, яка склала даний акт, вбачає ознаки її нецільового використання, і із цієї обставини робить припущення про наявність ознак безгосподарського використання земель, що спричинило тривале зниження їх родючості. При цьому будь-яке об`єктивне підтвердження того, що таке зниження родючості землі дійсно має місце, і відомості про те, якими є його дійсна причина, обсяг, тривалість, що згідно диспозиції ст. 254 КПК України мають значення для кваліфікації діяння за даною статтею закону України про кримінальну відповідальність, - відсутні як у вказаному акті, так і в інших наданих прокурором документах, і не наведені у клопотанні про арешт майна.

Не звернув слідчий суддя суду першої інстанції уваги і на те, що вказаний акт містить аналогічне наявному у клопотанні прокурора помилкове посилання на ст. 92 ЗК України в редакції Закону від 25.10.2001 р., а також на те, що посадова особа, яка склала даний акт, вказує лише загальне цільове призначення відповідної земельної ділянки згідно Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженій наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.076.2010 р. № 248, - код 01 «Землі сільськогосподарського призначення», не конкретизуючи при цьому відповідний підрозділ класифікатору (коди КВЦПЗ 01.01-01.14), тобто не вказує, чи має ця земельна ділянка призначення для вирощування сільськогосподарських культур - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства тощо (коди КВЦПЗ 01.01-01.01.07), а отже чи дійсно суперечить цьому цільовому призначенню розташування на ній будівель і споруд аеродрому.

Крім того, клопотання слідчого було розглянуте слідчим суддею в порядку ч. 2 ст. 172 КПК України - без повідомлення інших осіб, при цьому щодо цього рішення не наведено будь-якого обгрунтування і зі змісту ухвали не вбачається за можливе встановити, в чому полягає виключність даного випадку і чим викликана необхідність в обмеженні змагальності сторін і права вказаних осіб на доступ до правосуддя, які згідно ст. 7 КПК України є загальними засадами кримінального провадження.

Не було враховано слідчим суддею і те, що за правилами п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково має бути здійснене зокрема у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. У даному кримінальному провадженні юридична особа, що здійснює користування земельною ділянкою під кадастровим номером :01:001:138 площею 69:4065 га, яке сторона обвинувачення вважає безхазяйним, відома та прямо зазначена у клопотанні прокурора про арешт майна, а встановлення складу її посадових осіб, що несуть відповідальність за її діяльність, не являє будь-якої складності.

Разом із тим, жодній із вказаних осіб на всьому протязі досудового розслідування не здійснене повідомлення про підозру, що свідчить про відсутність у розпорядженні сторони обвинувачення достатніх доказів для їх підозри, а отже і достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, що тягнуть істотне обмеження прав та інтересів осіб.

З наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що підозра у вчиненні розслідуваних кримінальних правопорушень вочевидь не має достатнього підтвердження, втім слідчий суддя суду першої інстанції залишив це поза увагою та всупереч прямим вимогам ч. 3 ст. 132 КПК України ухилився від оцінки вказаних обставин при вирішенні питання про арешт майна.

Також не можна погодитись із висновком слідчого судді про відповідність майна, на яке пропонувалося накласти арешт, критеріям ст. 98 КПК України щодо речового доказу, і про те, що вони підлягають арешту як об`єкт протиправних дій.

Так, у цій частині оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ч. 4 ст. 370 КПК України щодо вмотивованості з огляду на те, що відносно даного висновку слідчим суддею не наведено будь-якого обгрунтування. Зі змісту даної ухвали не вбачається за можливе встановити не тільки яким саме критеріям щодо речового доказу відповідає вказане майно, але й речовим доказом якого саме із розслідуваних у даному кримінальному провадженні злочинів воно є.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Зі змісту вказаної норми випливає, що припущення про те, що певне майно було об`єктом протиправних дій, не є підставою для накладення на нього арешту, якщо дане майно не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди, або не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. У той же час як клопотання прокурора про арешт майна, так і оскаржувана ухвала слідчого судді не містять посилання на вищевказані обставини та обгрунтування їх наявності.

Також слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, не дотримався вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, згідно яким заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, і не звернув уваги на те, що у вказаному клопотанні такі підтверджуючі обставини не зазначені, як відсутнє у ньому і обгрунтування наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, обов`язковість доведення яких при вирішенні питання про арешт майна встановлена ч. 1 ст. 173 КПК України. Натомість прокурор у клопотанні лише формально послався на ризики у виді можливості реалізації земельної ділянки або відчуження її в інший спосіб, тобто здійснення повноважень, які належать виключно її власнику.

З огляду на те, що об`єкт арешту є земельною ділянкою державної форми власності, переданою в оренду фізичним особам, застосований арешт земельної ділянки за своїм змістом і правовими наслідками є істотним за обсягом обмеженням держави в реалізації права державної власності, позбавленим розумного обгрунтування, а отже слідчим суддею суду першої інстанції при вирішенні питання про арешт майна було порушено вимоги ч. 4 ст. 173 КПК України щодо застосування найменш обтяжливого способу арешту майна, який не призведе до інших наслідків, які суттєво позначаться на інтересах третіх осіб.

Колегія суддів у цьому контексті вважає за необхідне додатково зазначити, що застосована слідчим суддею заборона користування земельною ділянкою, на яку було накладено арешт, фактично тягне і неможливість використання розташованого на ній нерухомого майна, яке не є предметом розслідуваних кримінальних правопорушень і правомірність володіння ним не оспорюється. Застосування такого обмеження не має розумного обгрунтування і очевидної істотної причини, а також суперечить правовим позиціям Європейського суду з прав людини, викладеним зокрема у рішенні від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії».

Не було слідчим суддею при вирішенні питання про арешт майна враховано і те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Одна із зазначених вимог закріплена у ч. 1 ст. 218 КПК України, відповідно до якої досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під територіальною юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із наданих матеріалів, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснюється слідчим СВ Індустріального ВП ДВП ГУ НПУ у Дніпропетровській області, втім відсутнє будь-яке обгрунтування того, що розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 364 КК України, у будь-який спосіб пов`язане із територією Індустріального району м. Дніпропетровська, а розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ст. 254 КК України, з усією очевидністю не могло бути вчинене в іншому місці, ніж місце розташування відповідної земельної ділянки, тобто на території Синельниківського району Дніпропетровської області.

Слідчий суддя суду першої інстанції, розглядаючи клопотання прокурора про арешт майна, в умовах очевидності вищенаведених обставин не обговорив питання про те, чому досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснюється слідчим саме СВ Індустріального ВП ДВП ГУ НПУ у Дніпропетровській області, не перевірив дотримання вимог процесуального закону щодо місця проведення досудового розслідування та виконання прокурором свого обов`язку щодо визначення належної підслідності, а отже і щодо законності звернення до слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню як незаконна і необгрунтована, із постановленням у межах повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ч. 3 ст. 407 КПК України, нової ухвали, якою у задоволенні клопотання прокурора належить відмовити як у безпідставному.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Строк апеляційного оскарження поновити.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , представника ПАТ «АГРО-СОЮЗ», задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на земельну ділянку під кадастровим номером :01:001:138 площею 69:4065 га, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про арешт майна залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4