07.10.2019 363/2718/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Вишгород обвинувальний акт по кримінальному провадженню внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000077 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжі, українець, громадянин України, неодруженого, з середньою освітою, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , солдат, стрілець-гранатометник 1 батальйону оперативного призначення (змішаного) військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на підставі ст.89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , призваний 20.11.2017 року на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 22.11.2017 №243 солдат ОСОБА_4 , прибув до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової строкової служби. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 14.06.2018 №122 солдат ОСОБА_4 , зарахований на військову службу за контрактом та призначений на посаду старшого кулеметника 1 відділення 1 взводу роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення (змішаного).
Згідно положень ч. 1 п. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України; ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Проходячи військову службу ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 14, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-ХІV (далі - Статутів), Закону України «Про національну гвардію України» ОСОБА_4 , повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 303/2014 від 17.02.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Однак, в порушення вищевказаних норм законодавства України, 10.06.2019 року ОСОБА_4 , всупереч вимогам ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вирішив стати на злочинний шлях та не з`явитись вчасно на військову службу до військової частини НОМЕР_1 .
Реалізуючи свій злочинний умисел 10.06.2019 року о 08 год. 00 хв., солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, без поважних на те причин та без наказу та дозволу відповідних командирів і начальників, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді тимчасового ухилення від військової служби, будучи придатним для проходження військової служби, не з`явився вчасно на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , свої службові обов`язки в цей період не виконував, часом розпорядився на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 23.06.2019 о 15 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , прибув до військової частини НОМЕР_1 .
У період ухилення від виконання своїх службових обов`язків з 10.06.2019 року 08 год. 00 хв. до 23.06.2019 року 15 год. 00 хв., солдат ОСОБА_4 , перебував за межами військової частини, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 .
Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні передбаченому ч.4 ст.407 КК України визнав у повному обсязі.
Суд, враховуючи думку учасників судового провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позиції, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Тому, за згодою учасників процесу, судом вирішено провести допит обвинуваченого та дослідити обліково-характеризуючі дані щодо обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому злочині визнав у повному обсязі та пояснив, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та у період з 10.06.2019 року по 23.06.2019 року дійсно без поважних причин, проводив час на власний розсуд поза межами військової частини. У вчиненому щиро розкаявся.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.4 ст.407 КК України, а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем (крім строкової служби). Зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 407 КК України.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ст. 407 ч. 4 КК України, ступінь тяжкості вказаного злочину, який відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 не судимий, за місцем проходження служби характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, враховуючи тяжкість скоєного злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , пом`якшуючі покарання обставини, ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, суд вважає можливим виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства та у відношенні нього можливо застосувати ст.75, 76 КК України.

На думку суду, саме за таких обставин в повній мірі буде дотримано положення статті 50 КК України, згідно якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом порядку обмеження прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами.

Процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Цивільній позов не заявлено.

Керуючись ст.ст.368-370, 373-374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він впродовж іспитового строку 1 (одного) року не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього, відповідно до ст. 76 КК України обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1