печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, яка полягає у невизнанні потерпілим у рамках кримінального провадження № 0003137,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність, яка полягає у невизнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0003137.

В обґрунтування доводів та вимог скарги особа, що подала скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві перебуває кримінальне провадження № 0003137, в рамках якого остання звернулась із вимогами визнати її потерпілою.

Разом з тим, ОСОБА_3 не відомі результати розгляду її заяви.

У судове засідання особа, яка подала скаргу не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином, до суду надійшла заява особи, що подав скаргу про розгляд скарги за її відсутності.

Правило неможливості розгляду скарг в порядку ст. 303 КПК України передбачає обов`язкову участь такої особи, разом з тим, слідчий суддя з урахуванням скорочених строків розгляду даної категорії скарг, дійшов висновку про розгляд скарги за відсутності особи, яка її подала.

Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином.

Згідно з ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи, що представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, не з`явився в судове засідання, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, а відтак суд визнав за можливе прийняти рішення по суті скарги без його участі в судовому засіданні на підставі наявних доказів.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги та додані до неї матеріали приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів скарги, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0003137.

Особа, що подала скаргу ОСОБА_3 звернулася до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві із заявою про визнання її потерпілою у кримінальному провадженні № 0003137.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Згідно положень ч. 5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

За змістом цієї норми, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

У відповідності до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

У рішенні ЄСПЛ «Шмалько проти України» п. 33 та «Далбан проти Румунії» п. 44 визначено, що термін «потерпілий» у сенсі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду; при цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди. Отже, прийняття рішення чи вжиття заходу на користь заявника в принципі не є достатнім для позбавлення останнього статусу «потерпілого», якщо державні органи не визнали порушення Конвенції, чи то безпосередньо, чи по суті, і не надали за це порушення компенсації.

Разом з тим, всупереч положенням ч. 2 ст. 55 КПК України останній безпідставно відмовлено у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні № 0003137, зокрема, відсутні будь-які докази які були б належними та достатніми для встановлення обставин відсутності заподіяння останній фізичної, моральної та матеріальної шкоди.

Отже, за таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення скарги ОСОБА_3 , оскільки остання в силу ст. 55 КПК України набула статусу потерпілої особи у кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 303, 305, 306, 307, 309, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, яка полягає у невизнанні потерпілим у рамках кримінального провадження № 0003137 задовольнити.

Зобов`язати уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0003137 визнати ОСОБА_3 та вручити пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого в порядку ст. 55 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1