Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/5175/17
Провадження № 1-кп/490/90/2019
У Х В А Л А

08 серпня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

його захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

його захисника - ОСОБА_7

потерпілого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Миколаївській області, є громадянином України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1

та

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у Кіровоградській області, є громадянином України, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України, -

встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Центральним районним судом міста Миколаєва проведене підготовче судове засідання, призначене на підставі обвинувального акту про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

2. Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав, що поданий до суду обвинувальний акт в цілому відповідає вимогам діючого законодавства, а наявні у ньому недоліки можуть бути усунуті під час судового розгляду кримінального провадження, зокрема - шляхом зміни обвинувачення у суді. При цьому прокурор зазначав, що наявні в обвинувальному акті недоліки ним цілком усвідомлюються, через що він зобов`язується внести до обвинувального акту необхідні корективи.

З огляду на це, а також - на тривалість перебування кримінального провадження у судових інстанціях, прокурор просив ухвалити про прийняття обвинувального акту до провадження суду та призначення судового розгляду на його підставі.

Водночас прокурор просив продовжити (застосувати) відносно кожного з обвинувачених на час судового розгляду кримінального провадження запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, спираючись про існування передбачених законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки кожного з них, запобігти яким інакше, ніж шляхом тримання кожного з них під вартою не видається за можливе.

3. Захисник ОСОБА_5 під час підготовчого судового засідання віднесла питання про можливість призначення справи до судового розгляду на розсуд суду.

При цьому вона вказувала, що дійсно обвинувальний акт має суттєві недоліки, але звернула увагу суду на тривалість перебування кримінального провадження у суді. Вона також зазначала, що матеріали кримінального провадження в будь-якому випадку не містять доказів щодо причетності її підзахисного ОСОБА_4 до вчинення злочину; до того ж, наразі його процесуальний статус належним чином не визначений.

Разом із цим, захисник наполягала на зміні обраного відносно її підзахисного запобіжного заходу з тримання під вартою на менш суворий, зокрема - на домашній арешт.

З цього приводу зазначала, що її підзахисний наразі не має статусу ані підозрюваного, ані обвинуваченого, адже підозра у вчиненні злочину йому ніколи не вручалась. З огляду на таке, як вказувала захисник, він не може бути обвинуваченим.

Захисник також вказувала й про те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу причетності її підзахисного до вчинення злочину.

Окрім того, як вказувала захисник, її підзахисний був затриманий у встановленому законом порядку.

Захисник посилалась й про те, що наразі жодних ризиків неправомірної поведінки її підзахисного не існує, адже йому немає від чого переховуватись (бо йому не пред`явлена підозра та з матеріалів справи випливає, що він є невинуватим у вчиненні злочину); він має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання; вочевидь не має можливості впливати на потерпілого, свідків у справі або у будь-який інший спосіб впливати на збирання та дослідження доказів у суді.

Спираючись про таке, захисник просила обрати відносно її підзахисного запобіжний захід, що не є пов`язаним із позбавленням волі, зокрема особисте зобов`язання або домашній арешт із забороною залишати житло протягом певного періоду часу.

Обвинувачений ОСОБА_4 у питання щодо можливості призначення справи до судового розгляду підтримав позицію свого захисника.

Разом із цим, він наполягав на зміні обраного відносно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід, що не є пов`язаним із позбавленням волі.

З цього приводу він підтримав міркування свого захисника та додав, що в дійсності потерпілого ОСОБА_8 вперше побачив під час кримінального провадження, ніяких дій відносно нього ніколи у житті не вчиняв та вчиняти не збирається.

4. Захисник ОСОБА_7 під час підготовчого судового засідання вважав за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору, спираючись про те, що обвинувачення у ньому викладене неповно та незрозуміло, що є порушенням права обвинуваченого на захист.

При цьому він також наполягав на зміні раніше обраного відносно його підзахисного ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на непов`язаний із позбавленням волі, спираючись про те, що обвинувачений утримується під вартою протягом тривалого часу, та наразі не існує жодних ризиків його неправомірної поведінки, що зумовили б застосування виняткового та найбільш суворого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_6 у питання щодо можливості призначення справи до судового розгляду підтримав позицію свого захисника.

Разом із цим, він наполягав на зміні обраного відносно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід, що не є пов`язаним із позбавленням волі.

З цього приводу він підтримав міркування свого захисника та додав, що в дійсності потерпілого ОСОБА_8 вперше побачив під час кримінального провадження, ніяких дій відносно нього ніколи у житті не вчиняв та вчиняти не збирається.

5. Потерпілий під час судового розгляду кримінального провадження підтримав позицію прокурора.

Разом із цим він зазначав, що, як на його думку, досудове розслідування у справі проведене не належним чином та неповно, внаслідок чого усі особі, винні у нападі на нього, не встановлені, а діям обвинувачених надана невірна оцінка; їх дії мають кваліфікуватись, як замах на вбивство.

При цьому потерпілий підкреслював, що впевнений у тому, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , окрім інших осіб, безпосередньо вчинили відносно нього протиправні дії, оскільки він їх впізнав та результати свого впізнання підтримує й в них певен.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

6. 13 червня 2017 року на розгляд Центрального районного суду міста Миколаєва з Миколаївської місцевої прокуратури № 1 надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001613 про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

7. Згідно обвинувального акту /том 2, а.с. 148 - 152/ ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачувались у вчиненні злочину за таких обставин:

12.04.2017 року близько 07:00 год. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 , перебували у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , де діючи безпричинно, умисно грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предметів заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, вчинили хуліганство щодо потерпілого ОСОБА_8 за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства за допомогою заздалегідь заготовленого предмету, призначеного для нанесення тілесних ушкоджень - газового балончика, бризнув в обличчя потерпілого. У подальшому, продовжуючи свої злочині дії, спрямовані на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю, перебуваючи у громадському місці, не реагуючи на зауваження потерпілого, щодо протиправної поведінки, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи у групі, дістали заздалегідь заготовлені пістолети та ОСОБА_6 здійснив не менше двох пострілів в бік потерпілого, в результаті чого завдали останньому тілесні ушкодження, згідно висновку експерта №677 від 29.05.2017 року у вигляді рани грудної клітини праворуч, рани правої кисті, опіку слизової оболонки обох очей, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

8. Вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , кожен, визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

Формулюючи фактичні обставини, визнані судом доведеними, суд зазначив таке:

12.04.2017 року близько 07:00 год. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 , перебували у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , де діючи безпричинно, умисно грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предметів заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, вчинили хуліганство щодо потерпілого ОСОБА_8 за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства за допомогою заздалегідь заготовленого предмету, призначеного для нанесення тілесних ушкоджень - газового балончика, бризнув в обличчя потерпілого. У подальшому, продовжуючи свої злочині дії, спрямовані на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю, перебуваючи у громадському місці, не реагуючи на зауваження потерпілого, щодо протиправної поведінки, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи у групі, дістали заздалегідь заготовлені пістолети та ОСОБА_6 здійснив не менше двох пострілів в бік потерпілого, в результаті чого завдали останньому тілесні ушкодження, згідно висновку експерта №677 від 29.05.2017 року у вигляді рани грудної клітини праворуч, рани правої кисті, опіку слизової оболонки обох очей, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

9. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року вказаний вирок Центрального районного суду міста Миколаєва скасований з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок, суд апеляційної інстанції зазначив таке:

Визнавши доведеним висунуте ОСОБА_4 та ОСОБА_6 органами досудового розслідування обвинувачення у вчиненні хуліганства, а саме у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, суд першої інстанції при формулюванні обвинувачення сформулював лише обставини його вчинення, зокрема, місце, час, спосіб вчинення.
Крім того, формулюючи фактичні обставини, визнані судом доведеними, суд першої інстанції не сформулював наслідки вчиненого злочину, а послався на доказ - висновок судово-медичної експертизи.
При ухваленні вироку поза увагою суду залишитися роз`яснення п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22 грудня 2006 р. № 10, про те, що при розгляді кримінальних справ зазначеної категорії необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Як роз`яснено в п.5 зазначеної Постанови, за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, знищенням чи пошкодженням майна, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Проте, визнавши пред`явлене ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обвинувачення доведеним в пред`явленому обсязі, та визнавши їх винними в умисному грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжувалося особливою зухвалістю, суд першої інстанції не зазначив у вироку мотиви вчинення злочину, у чому проявилося порушення громадського спокою, та у чому полягала особлива зухвалість дій обвинувачених.
В порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в обвинуваченні, визнаному судом доведеним, не сформульовано фактичні обставини щодо суб`єктивної та об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, а саме щодо форми вини та наслідків вчинення кримінального правопорушення.

10. До обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії цього запобіжного заходу спливає 08 серпня 2019 року.

Положення закону, якими керувався суд під час постановлення ухвали.

11. Відповідно до частини 3 статті 314 Кримінального Процесуального Кодексу України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, такі рішення:

-повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу;

-призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру;

12. Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 листопада 2013 року у справі № 5-328 к/с 16, яка є обов`язковою для виконання, сформулював правову позицію, відповідно до якої обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283 КПК, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 КПК).

13. Далі в цій же Постанові Верховний Суд України зазначив, що для суду обвинувальний акт, як процесуальний документ, є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК).

14. Вимоги до обвинувального акту сформульовані у статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України.

Відповідно до цієї норми обвинувальний акт має містити у собі, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення /пункт 5 частини 2 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України/

15. При цьому Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 листопада 2013 року у справі № 5-328 к/с 16, яка є обов`язковою для виконання, сформулював правову позицію, відповідно до якої згідно зазначеної норми закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1)фактичних обставин кримінального правопорушення (фактична складова);

2)правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3)формулювання обвинувачення.

При цьому, як зазначено далі у вказаній постанові, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) - фактичної моделі - бо саме правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

При визначені того, чи є виклад фактичних обставин справи належним, Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328 К/С-16 вказав про необхідність керуватись рекомендаціями, що викладені у рішенні Європейського Суду з Прав Людини у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.

У вказаному рішенні Європейський Суд з Прав Людини нагадав, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто - про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті "b" частини З статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод /надалі - Конвенції/.

При цьому викладені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають надавати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

16. Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, та тільки такий опис дозволить суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту. При цьому в будь-якому випадку положення цієї частини обвинувального акту не можуть містити очевидних суперечностей.

17. Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства також свідчить, що розуміння поняття "формулювання обвинувачення", як складової частини обвинувального акта, має визначатись у логічному зв`язку з положеннями ст. 373 КПК України, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям "формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним". Так, пунктом 2 частини 3 статті 373 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням пункту 3 частини 1 статті 3 КПК України зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, яке буде підлягати доведенню під час судового розгляду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.

18. Відповідно до частини 3 статті 315 Кримінального Процесуального Кодексу України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

19. Відповідно до частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під ставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені дії.

20. Відповідно до визначеного Європейським судом з прав людини поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованою підозрою слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Добросовісним можна вважати припущення, яке висунуте компетентним органом у встановленому законом порядку та ґрунтується на підході до справи, що характеризується правдивістю, сумлінністю та ретельністю.

При цьому відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка є джерелом права, кожен, кого звинуватили у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього

21. Згідно сталої практики Європейського суду з прав людини існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою. Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання".

22. Відповідно до частини 1 статті 183 Кримінального Процесуального Кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Зі змісту статті 7 Закону України "Про попереднє ув`язнення" сутність цього запобіжного заходу полягає у триманні осіб у встановлених для цього місцях, які забезпечують їх ізоляцію, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

23. Відповідно до статті 199 Кримінального Процесуального Кодексу України строк тримання під вартою може бути продовженим у разі наявності вказаних вище обставин та додаткового доведення того, що завершити досудове розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали не є можливим, а раніше заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

24. Відповідно до правової позиції, що сформована Європейським Судом з прав людини, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що пункт 3 статті 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Європейський суд з прав людини судом також відзначає, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти.

Далі відзначається, що таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання".

/див. рішення у справі "Тодоров проти України" від 12.01.2012 року, "Пунцельт проти Чехії", "Харченко проти України" та інші/

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Повертаючись до обставин розгляду цієї справи, суд відзначає наступне.

І. Щодо подальшого руху справи.

27. Суд відзначає, що в цьому випадку виклад фактичних обставин кримінального провадження та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є ідентичними формулюванню обвинувачення, визнаного доведеним вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 квітня 2019 року.

В той же час, як встановлено згаданою вище ухвалою Миколаївського апеляційного суду, такі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не містять формулювання фактичних обставин щодо суб`єктивної та об`єктивної сторони інкримінованого кожному з обвинувачених злочину, а саме - щодо форми вини та наслідків вчинення злочину, не містить посилань про те, у чому проявилося порушення громадського спокою та у чому полягала особлива зухвалість дій обвинувачених.

Отже, вимоги пункту 5 частини 2 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України при складанні цього обвинувального акту не дотримані.

28. Вказаний недолік :

1)порушує права обвинувачених, зокрема, їх передбачене пунктом "а" частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод право бути негайно і детально поінформованою зрозумілою для них мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти кожного з них. Таке, в свою чергу, порушує право кожного з обвинувачених на захист та, зрештою, право на справедливий суд, а також унеможливлює для них належним чином формулювати свою позицію, зокрема, із приводу запобіжного заходу;

2)не дозволяє суду визначити межі судового розгляду, а за такого встановити перелік обставин, що підлягають доведенню та відповідний ним порядок дослідження доказів у справі.

29. Ці недоліки не можуть бути усунутими під час судового розгляду.

Так, стаття 338 КПК України передбачає лише можливість у суді змінити пред`явлене обвинувачення, але в будь-якому разі не дозволяє вперше формулювати обвинувачення за наслідками судового розгляду.

В цьому ж випадку, як доведено вище, обвинувачення наразі не є сформульованим; його формулювання за наслідками, вказаними в обвинувальному акті, взагалі не є можливим.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 314 КПК України за таких обставин наявний в суді обвинувальний акт, як такий, що не відповідає вимогам Кримінального Процесуального Кодексу України, слід повернути прокурору для усунення недоліків.

ІІ. Стосовно запобіжного заходу, обраного відносно кожного з обвинувачених.

30. В цьому випадку сутність обвинуваченого зводиться до того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вчинили насильницькі дії відносно ОСОБА_8 , не маючи до того підстав, які можуть бути розумно пояснені.

30.1. Таке припущення ґрунтується на показах потерпілого; воно поза розумним сумнівом може бути перевірене у суді та спонукає неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є таке припущення обґрунтованим.

30.2. Відомостей про те, що, припускаючи таке, органи досудового розслідування та публічне обвинувачення діяли нечесно, тобто - навмисно оговорюючи будь-кого з обвинувачених, матеріали справи не містять.

30.3. Виявлені недоліки обвинувального акту свідчать лише про відсутність в діях органів досудового розслідування належної ретельності та дбайливості під час формулювання версії про перебіг подій, але підстав для сумнівів у чесності вказаної версії або її обґрунтованості не утворюють.

30.4. Посилання захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості цієї версії на цій стадії кримінального провадження не є прийнятними, адже не можуть бути належним чином перевіреними; така перевірка буде здійснена лише на подальших стадіях кримінального провадження.

30.5. Посилання захисту щодо процесуальних порушень, допущених під час розслідування цього кримінального провадження, зокрема - під час пред`явлення підозри, затримання обвинувачених, тощо, сумнівів у обґрунтованості самої по собі версії органів досудового розслідування не породжують, хоча за певних обставин й можуть свідчити про відсутність доказів для доведення винуватості кожного з обвинувачених поза розумним сумнівом.

Наведене у сукупності доводить, що для мети вирішення питання про застосування запобіжного заходу відносно кожного з обвинувачених висунута "підозра", сформульована, принаймні, в обвинувальному акті, має вважатись обґрунтованою.

31. Обґрунтованість вказаного вище припущення, в свою чергу, дає підстави обґрунтовано стверджувати, що кожен з обвинувачених є схильним до вчинення насильницьких дій до сторонніх осіб за відсутності до того підстав, які можуть бути розумно поясненими.

Таке дає підстави вважати доведеними ризики того, що кожен з обвинувачених може продовжити вчиняти насильницькі дії відносно сторонніх осіб, тобто - продовжити вчиняти злочини.
Отже, наявним є передбачений законом ризик, що є достатнім для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу.

32. Та обставина, що підстави та мотиви злочинної поведінки кожного з обвинувачених не можуть бути розумно поясненими, виключає можливість визначити чинники, що підлягають контролю з метою запобігання встановленому судом ризику, а за такого - запобігти настанню цих чинників.

Таке призводить до висновку про те, що запобігання встановленому судом ризику в цьому випадку є можливим лише шляхом постійного нагляду за кожним з обвинувачених, тобто - шляхом застосування до кожного з них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

33. Посилання захисту про можливість застосування інших запобіжних заходів же містять лише посилання про "гарантії" явки кожного з обвинувачених до суду, але посилань про гарантій не вчинення будь-ким з них нових злочинів не містять, адже не містять навіть доводів на спростування наведених вище висновків суду щодо наявного ризику та можливостей його запобігання.

34. Посилання захисту про те, що, зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 , був затриманий всупереч встановленого законом порядку та утримується під вартою без законних підстав не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення.

Так, наразі кожен з обвинувачених утримується під вартою не в зв`язку з його затриманням, але - в зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу відповідно до ухвали суду.

Що ж стосується посилань про обставини вручення обвинуваченому підозри, то наразі підставами для його тримання під вартою є обставини висунення відносно обвинувачення, що сформульоване в обвинувальному акті, але - не підозри під час досудового розслідування.

35. Посилання захисту на тривалість перебування кожного з обвинувачених під вартою не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення, адже не стосуються підстав винесення цієї ухвали.

Так, в цьому випадку тримання обвинувачених під вартою зумовлене не "ризиком їх втечі", на відсутність якого наразі вказує захист, але - лише ризиком продовження ними протиправної поведінки, якому, як доведено вище, інакше, ніж шляхом тримання обвинувачених під вартою, запобігти не видається за можливе.

При цьому строк тримання обвинувачених під вартою суд наразі вважає таким, що є домірним як сутності "підозри", так й встановленому судом ризику.

З огляду на таке суд вважає клопотання прокурора про продовження строків тримання кожного з обвинувачених під вартою таким, що підлягає задоволенню, а у задоволенні клопотань захисту вважає за необхідне відмовити.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

1.Обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України - повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України, разом з усіма доданими до нього матеріалами.

2.Клопотання прокурора, що стосується запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 - задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 діб - до "06" жовтня 2019 року включно.

У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 - відмовити.

3.Клопотання прокурора, що стосується запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 - задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 60 діб - до "06" жовтня 2019 року включно.

У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 - відмовити.

Ухвала в частині повернення обвинувального акту може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 7 днів.

Ухвала в частині продовження строку тримання обвинуваченого під вартою може бути оскарженою до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва.

СУДДЯ = ОСОБА_11 =