ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1814/17 Номер провадження 11-кп/814/1172/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
в складі:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0000445 від 13.08.2017 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коновалівка, Машівського району, Полтавської області, українця, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, пенсіонера, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України
за апеляційними скаргами прокурора Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 червня 2018 року
за участю:
прокурора ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_10
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_11
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 червня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту набрання вироком законної сили та не обрано запобіжний захід.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення експертиз в сумі 1977,40 грн.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Як зазначено у вироку, 12.08.2017 року близько 21 години 00 хвилин по вул. Клименка в с.Мала Перещепина, Новосанжарського району, Полтавської області в напрямку з с.Писарівка до центру с.Мала Перещепина рухався автомобіль ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, минаючи господарство №3 по вул.Клименка, не переконався в безпечності виконуваного ним маневру, змінив напрямок свого руху, виїхавши при цьому на зустрічну смугу для руху, чим порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, внаслідок чого відбулось зіткнення його автомобіля зі скутером «Viper R3» під керуванням ОСОБА_8 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної події водій скутера, ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: закрита черепно мозкова травма, забій головного мозку легкого ступеню, рани голови та кінцівок, множинні переломи кісток скелету, ушкодження плечової артерії, пневмоторакс з розвитком травматичного шоку, які у своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент спричинення.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись прокурор Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 .
Не оспорюючи фактичні обставини справи, прокурор у кримінальному провадженні Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, ступінь та характер його суспільної небезпеки.
Звертає увагу, що обвинувачений в ході розгляду кримінального провадження та в судових дебатах вину свою не визнав, не розкаявся, відшкодував потерпілому 10000 грн, та відмовився від подальшої допомоги на лікування, не вибачився перед потерпілим, а спроби останнього «перекласти» вину у вчиненому на потерпілого є спробою обвинуваченого уникнути відповідальності.
Крім того, зазначає, що суд призначаючи покарання не врахував характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог ПДР, а також наслідків, що настали ампутація лівої руки на рівні верхньої третини плеча, та наявність обтяжуючої покарання обставини, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, та виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обтяжуючу покарання обставину, а саме - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Крім того на підставі п.«ґ» ст.1, ст.15 ЗУ «Про амністію у 2016 році» просить звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.
Свої вимоги обвинувачений мотивує тим, що у суді свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стверджували, що не бачили чи вживав він спиртні напої чи ні перед вчиненням ДТП, огляд на стан сп`яніння був проведений більш як через 5 годин після ДТП, через це висновок щодо результатів огляду на стан сп`яніння вважає недопустимим доказом.
В апеляційній скарзі потерпілий, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість, просить призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання за вчинений злочин, а саме у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що поза увагою суду залишилося те, що він, отримав тяжкі тілесні ушкодження, через що йому було виконано кілька хірургічних втручань, ампутовано ліву руку, як наслідок несвоєчасної медичної допомоги, та він продовжує лікування далі; обвинувачений свою вину не визнав повністю та намагається перекласти вину на нього, стверджуючи, що саме він, врізався в автомобіль обвинуваченого; згідно показань свідків обвинувачений навіть не вийшов з машини після ДТП, а відразу поїхав з місця вчинення злочину.
Вважає, що твердження суду про перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння не відповідає дійсності, оскільки він керував транспортним засобом тверезим, а які препарати йому було введено за час коли він перебував без свідомості та проведення операції йому не відомо.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_10 на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та потерпілого, прокурора на підтримку поданої ним та потерпілим апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, думку потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу, та апеляційну скаргу прокурора та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи принесених апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив фактичні обставини справи, у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України керуючись законом оцінив зібрані у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності, взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та судового розгляду доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому, фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_6 та юридична кваліфікація його дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і самим обвинуваченим, не оспорюються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.

Щодо доводів обвинуваченого, що злочин він вчинив не у стані алкогольного сп`яніння слід зазначити наступне.
Зазначаючи у вироку фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину 12.08.2017 о 21.00 год., суд вказав про перебування останнім в стані алкогольного сп`яніння, тобто визнав доведеним факт керування автомобілем ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.
Твердження обвинуваченого про те, що висновок щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння №20 від 13 серпня 2017 року не є підтвердженням його перебування у стані алкогольного сп`яніння, оскільки проведений більш як через 5 години після події з порушенням Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженого Наказом МВС, МОЗ України від 09.11.2015 №1452/735м Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року. за № 1413/27858, є безпідставним, оскільки пунктом 8 розділу І та п.99 розділу ІІ цієї Інструкції, передбачено, що у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я. З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.
Тобто, вказаними вимогами передбачено забезпечення доставки осіб до закладу охорони здоров`я для проведення огляду на стан сп`яніння не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення, а не двох годин з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_6 зник з місця ДТП, і його особу було встановлено та виявлено о 1 годині 13.08.2017, тобто через 4 години після дорожньо-транспортної пригоди, і саме цей час є моментом виявлення підстав для проведення огляду на стан сп`яніння.
Крім цього колегія суддів зазначає, що перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння через, більш ніж п`яти годин потому, свідчить тільки про велику кількість вжитого алкоголю перед ДТП.
Твердження ж самого обвинуваченого про вживання алкоголю вже вдома після ДТП і те, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтверджують те, що він не вживав спиртні напої перед ДТП, вже були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки якого на думку колегії суддів є послідовними та правильними, оскільки узгоджуються між собою та іншими доказами в їх сукупності.
Більше того, сам обвинувачений підтвердив, що він на момент огляду на стан алкогольного сп`яніння о 02 год. 40 хв. вживав спиртні напої, однак його твердження про те, що почав їх вживати після ДТП вдома на думку колегії суддів свідчать про бажання останнього уникнути більш тяжкого покарання.
З огляду на вказане доводи ОСОБА_6 та його захисника, про те, що обвинувачений під час вчинення злочину не перебував в стані алкогольного сп`яніння, а алкогольні напої вживав після ДТП, є неспроможними.
Його дії після ДТП, а саме залишення місця вчинення ДТП, ненадання допомоги потерпілому, прямо свідчать про намагання приховати факт вчинення ДТП в стані алкогольного сп`яніння з метою уникнути відповідальності за вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевим судом правильно встановлено, що ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України у стані алкогольного сп`яніння.
Не підлягає задоволенню й клопотання обвинуваченого щодо звільнення його від покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році».
Так, відповідно до п. «е» статті 9 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія не застосовується до осіб, засуджених за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи, що ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження у стані алкогольного сп`яніння, тому положення законодавства про амністію до обвинуваченого не застосовуються.
Доводи прокурора та потерпілого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до положень ст.65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким, думку потерпілого, який наполягає на максимально суворому покаранні у виді позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого, який не судимий, є пенсіонером, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, у лікаря нарколога на обліку не перебуває, частково відшкодував шкоду в сумі 10000 грн. (а.с.235), вік обвинуваченого, стан потерпілого, який також перебував у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд не встановив, а обставиною, що обтяжує покарання останнього, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_15 основного покарання у виді 4 років позбавлення волі згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, за видом та розміром буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а тому вимоги прокурора та потерпілого про призначення покарання у виді позбавлення волі на більший термін, є необґрунтованими.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. А відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Колегєю суддів враховано і практику рішень Європейського суду з прав людини. В справі "Скополла проти Італії" від 17.09.2009, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
Істотних порушень процесуального закону, які б потягли безумовне скасування судового рішення по справі не встановлено.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 червня 2018 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_6 взяти під варту в залі суду негайно.

Строк відбування покарання рахувати з 13 листопада 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4