Ухвала
Іменем України
13 вересня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-4553 ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року щодо нього,
встановив:
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2016 року за ст. 15 ч. 2, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року іспитовий строк скасовано з направленням для відбування покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, 19 квітня 2019 року звільнено по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставинОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 02 травня 2019 року приблизно в 17 год, знаходячись в торговому залі магазину «Сільпо» в ТРЦ «Район» по вул. Лаврухіна, 4 в м. Києві, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, намагався повторно, таємно викрасти чуже майно, яке належить ТОВ «Сільпо-Фуд», загальною вартістю 5687,92 грн, однак злочин до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони магазину.
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 не погоджується з призначеним йому покаранням та ставить питання про зміну судових рішень, постановлених щодо нього, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Просить касаційний суд застосувати до нього положення ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком, або звільнити його з під варти, обмежившись відбутим строком. Вважає, що судами не враховано обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, сприяння в розкритті злочину та відшкодування всіх збитків.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені санкції (якими встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань); принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування більш м`якого покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Як убачається із змісту оскаржуваних судових рішень, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_4 , дотримано вимог статей 50, 65 КК України, оскільки враховано тяжкість вчиненого засудженим злочину, який, відповідно ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, однак належних висновків для себе не зробив та вчинив кримінальне правопорушення через короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі (через 12 днів), злочинні дії не довів до кінця лише у зв`язку з затриманням працівниками охорони, відсутність шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, пов`язаної з припиненням злочину. Суд визнав та взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому, обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів. При обранні ОСОБА_4 заходу примусу судом враховано його вік, те, що він не працює, позитивну характеристику по місцю проживання, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, вид, кількість та вартість майна, яке він намагався викрасти, повернення майна потерпілому, його ставлення до вчиненого та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо суворості призначеного покарання та необхідності його звільнення від відбування покарання з випробуванням, шляхом застосування положень ст. 75 КК України, аналогічні наведеним доводам у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, у тому числі і ті на які засуджений посилається у своїй касаційній скарзі, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання без застосування положень ст. 75 КК України.
На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання є обґрунтованим, законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5