Ухвала
Іменем України

22 серпня 2019 р.

м. Київ
Справа № 751/1612/19
Провадження № 51-3681 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну засудженого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 червня 2019 року щодо
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Салтикова Дівиця Куликівського району Чернігівської області, громадянина України, не військовозобов`язаного, не працює, розлученого, має на утриманні малолітню дитину, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2 .
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання: за ч.2 ст.185 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 вирішено обчислювати з дня затримання, а саме з 23.01.2019 року.
Цивільний позов ДП «Укрсівербуд» ЗАТ «ДСК» задоволено, стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь ДП «Укрсівербуд» ЗАТ «ДСК» на відшкодування матеріальної шкоди 2214 гривень. Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року, 26 грудня 2018 року близько 10 год. 40 хв. ОСОБА_5 з корисливих мотивів, діючи умисно, з метою незаконного збагачення, переслідуючи злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, через хвіртку в огорожі проник на охоронювану територію будівельного майданчика, розташованого за адресою: вул. Київська 23, у м. Чернігові, де через відчинені двері проник до приміщення будівлі, звідки таємно викрав 1 моток кабелю електропередач марки ВВГ 3x1,5 довжиною 200 м вартістю 2214 грн. 00 коп., що належить Дочірньому Підприємству «УкрСіверБуд» ЗАТ «ДСК», чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на зазначену вище суму.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 23 січня 2019 року близько 03 год. 00 хв. ОСОБА_5 , діючи повторно, маючи умисел на таємне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, знаходячись у під`їзді №4 будинку АДРЕСА_3 , на першому поверсі, з-під міжповерхових сходів шляхом вільного доступу таємно викрав дитячий візок марки «ESPIRO VECTOR PRO 2 в 1» вартістю 7263 грн. 25 коп., що належить ОСОБА_6 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 червня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості призначеного правопорушення та особі засудженого, явну несправедливість через суворість призначеного покарання, просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої чи апеляційної інстанції.
Засуджений вказує на те, що Новозаводський районний суд м. Чернігова, призначаючи йому покарання вироком від 05 квітня 2019 року, порушив норми статей 413-414 КПК України, оскільки мотивував призначення реального відбування покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України лише тяжкістю вчиненого злочину. На думку засудженого, суд враховуючи відсутність обтяжуючих обставин, міг призначити покарання із застосуванням статей 75-79 КК України або ст. 69 КК України.
Зокрема, засуджений зазначає, що він має на утриманні малолітню дитину, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся. Також, на думку засудженого, оскільки епізодичність злочинів є разовою, а систематичність відсутня, то це є доказом того, що він не живе від прибутку, отриманого внаслідок злочинної діяльності, а також цей злочин, на його думку, носить характер проступку. Також засуджений зазначає, що розмір завданої шкоди внаслідок вчиненого ним злочину не є значним, що говорить про її малозначність, а, отже, суд мав врахувати ці обставини при призначенні покарання. Засуджений також вказує на те, що вже подавав касаційну скаргу на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої Верховний Суд ухвалою від 25 липня 2019 року відмовив засудженому у відкритті касаційного провадження, чим на його думку були істотно порушені норми КПК України.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів засудженого щодо суворості покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 ККУкраїни особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно з положеннями ст. 12 КК України є, відповідно, тяжким злочином та злочином середнього ступеня тяжкості; особу обвинуваченого, який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, його молодий вік, відсутність претензій потерпілих щодо відшкодування заданої шкоди. Також суд врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, й відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд призначив ОСОБА_4 покарання, наближене до мінімального, в межах санкцій ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 3 ст. 185 КК України, а, призначаючи остаточне покарання відповідно до ст. 70 КК України, застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, що свідчить про враховані судом пом`якшуючі обставини, однак при цьому суд не встановив підстав для застування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України.
Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам ст. 65 ККУкраїни, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого щодо можливості пом`якшення покарання та застосування положень ст. 69 КК України.
Підстав для пом`якшення та зменшення покарання ОСОБА_4 на підставі положень ст. 69 КК України не убачає й колегія суддів касаційного суду, хоча судом першої інстанції встановлені обставини, що пом`якшують покарання, однак в касаційній скарзі відсутні вказівки на обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Щодо посилань засудженого на можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає наступне.
Відповідно до вимог ст. 75 ККУкраїни якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більшу п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справі справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тобто, можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням пов`язана із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями) та залежить від конкретних обставин кримінального провадження.

Що стосується доводів засудженого про суворість призначеного йому покарання, у зв`язку з незастосуванням щодо нього положень ст. 75 КК, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд повною мірою врахував тяжкість вчинених злочинів, які згідно з ст. 12 КК є тяжким злочином і злочином і середньої тяжкості, дані про особу винного та призначив йому покарання у виді позбавлення волі. При цьому, врахувавши обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, та активне сприяння розкриттю злочину, суд призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 3 років позбавлення волі, що є мінімальним покаранням, передбаченим санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Засуджений в касаційній скарзі належним чином не обґрунтовує і не вказує, які дані про особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання. Ті дані про особу, на які посилається засуджений, а саме сімейний стан, наявність на його утриманні малолітньої дитини, щире каяття і інші вищевказані обставини, вже були враховані судом при визначенні виду та розміру покарання.
На думку колегії суддів, указане вище покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав для його подальшого пом`якшення, а також для звільнення засудженого відповідно до положень ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає. Відсутні посилання на такі підстави і у касаційній скарзі засудженого.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, даних про особу засудженого та доводів його касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення засудженому покарання більш м`якого покарання та звільнення від його відбування.
Крім того засуджений вже звертався з касаційною скаргою на вищевказані судові рішення з проханням пом`якшити йому покарання, застосувавши до нього положення ст. 69 КК України.
Колегія суддів при розгляді касаційної скарги, дослідивши надані суду матеріали та копії судових рішень, прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та мотивовано на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України ухвалою від 25 липня 2019 року відмовила у відкритті касаційного провадження із зазначенням мотивів ухваленого рішення.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 квітня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 червня 2019 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3