Справа № 739/1705/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/502/19
Категорія - ст.291 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000200 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, з яких одна інвалід 2 групи, освіта базова вища, фізична особа - підприємець, раніше не судимий,

засуджений за ст.291 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі пункту «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 9449 грн. майнової шкоди та 100000 грн. моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 149 грн. 99 коп. процесуальних витрат.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином.

Відмовлено у стягненні з ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 компенсації витрат на оплату правової допомоги.

Залишено без розгляду цивільний позов потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , яка не є учасником кримінального провадження, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином, від 06 листопада 2018 року.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 27 травня 2017 року, близько 16 год. 25 хв., судноводій ОСОБА_10 , який відповідно до п.5.2 Розділу 5 Правил користування водними об`єктами для плавання на маломірних (малих) суднах у Чернігівській області, затверджених 05.07.2005 р. Рішенням 17 сесії Чернігівської обласної ради (далі - Правила) має забезпечувати безпеку плавання судна та пасажирів, здійснив посадку на кероване ним маломірне судно - моторний прогулянковий човен «Kolibri RIB-400» з човновим двигуном «YAMAHA 40 XMНS» пасажира ОСОБА_14 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_10 у порушення вимог п.5.4 Розділу 5 цих Правил не надягнув рятувального жилету на пасажира та на безпалубному маломірному судні вийшов на воду річки Десна та на відстані 1,7 км від с. Гірки Новгород-Сіверського району Чернігівської області при русі здійснив маневр повороту судна ліворуч, у результаті чого пасажир ОСОБА_14 , який знаходився у носовій частині судна, перебуваючи без рятувального жилету, випав за борт та був зачеплений гвинтом двигуна. Порушення судноводієм ОСОБА_10 Правил користування водними об`єктами для плавання на маломірних (малих) суднах в Чернігівській області призвело до загибелі ОСОБА_14 через утоплення у воді.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 62 від 26 липня 2017 року у ОСОБА_14 виявлено комплекс тілесних ушкоджень у вигляді рваної рани обличчя з переломом верхньої щелепи ліворуч в ділянці зубів з їх відсутністю (1,2,3,4 зубів), закритого перелому кісток спинки носа, післятравматичної відсутності зубів на нижній щелепі (перші зуби справа та зліва та 2-й зуб зліва), котрі могли виникнути від дії тупого предмета, в тому числі внаслідок зачеплення човновим гвинтом по обличчю, оцінюються в комплексі та відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості. Смерть ОСОБА_14 настала внаслідок механічної асфіксії через утоплення у воді.

В даній обстановці судноводій ОСОБА_10 порушив вимоги п.5.2, п.5.4 Розділу 5 Правил користування водними об`єктами для плавання на маломірних (малих) суднах в Чернігівській області, затверджених Рішенням 17 сесії Чернігівської обласної ради від 05.07.2005 року, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали смерті ОСОБА_14 .

Не погодившись із рішенням суду, потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та задовольнити його цивільний позов у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначив, що місцевим судом неправильно встановлена безпосередня причина падіння ОСОБА_14 за борт човна. Послався на занадто м`яке покарання, яке було призначено ОСОБА_10 місцевим судом. Вказав на безпідставне визнання обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_10 - щире каяття, оскільки дана обставина носить формальний характер. Так, обвинувачений до цього часу не відшкодував жодних збитків, давав суду неправдиві свідчення, надавав квитанції про витрати, які фактично не ніс. Вважав, що щире каяття, як обставина, що пом`якшує покарання, підлягає виключенню з вироку, а покарання, призначене ОСОБА_10 має бути суворішим. Крім того, місцевим судом не було належним чином мотивовано, у зв`язку з чим моральна шкода була оцінена у 100000 грн., а не 1000000 грн., як про це заявлено у цивільному позові. Крім того, місцевим судом необґрунтовано було відмовлено у стягненні з обвинуваченого витрат на правову допомогу на оплату послуг адвоката ОСОБА_8 в сумі 3250 грн. та послуг адвоката ОСОБА_15 в сумі 20000 грн. Так, на його думку, розрахунок процесуальних витрат на правову допомогу не передбачений чинним законодавством України. Що стосується послуг адвоката ОСОБА_8 , то останній вивчав документи, звуко- (відео) записи судових процесів, вислухав усні пояснення Клієнта та розробляв правову позицію у кримінальному провадженні. Тому, всі витрати на правову допомогу мають бути стягнуті з обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та задовольнити її цивільний позов у повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого 1000000 грн. моральної шкоди, а також 3250 грн. сплачених нею витрат на правову допомогу. Обґрунтування скарги аналогічні доводам апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 . Вказала, що суд безпідставно залишив без задоволення її цивільний позов, оскільки факт проживання її з загиблим ОСОБА_14 однією сім`єю може підтвердити свідок ОСОБА_16 , у виклику якої у судове засідання їй місцевий суд відмовив. Також факт проживання її з загиблим може підтвердити його батько ОСОБА_7 , який, зокрема, називає її «невісткою».

Заслухавши доповідь судді; потерпілого ОСОБА_7 та його представника, котрі підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисника, а також прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок місцевого суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах потерпілими не оспорюються.

Доводи апеляційних скарг потерпілих щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості є неприйнятними, з огляду на таке.

За змістом ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно із ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченими, так і іншими особами.

Призначене ОСОБА_10 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Так, місцевий суд призначаючи ОСОБА_10 покарання, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, на що акцентують увагу потерпілі у своїх апеляційних скаргах, урахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, має міцні соціальні зв`язки, а саме: одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, з яких одна дитина інвалід 2 групи.

Разом з цим, щире каяття обвинуваченого у вчиненому та повне визнання своєї вини місцевий суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання. Жодних обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_10 , у кримінальному провадженні не встановлено.

У сукупності з наведеним місцевий суд також урахував висновок досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого ризик повторного вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення є низьким, а призначення ОСОБА_10 покарання, не пов`язаного з позбавленням чи обмеженням волі на певний строк, є можливим та не становить високої небезпеки для суспільства.

Враховуючи, що обвинувачений вчинив дане кримінальне правопорушення до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» та має двох малолітніх дітей, одна з яких є дитиною-інвалідом 2 групи, щодо яких не позбавлений батьківських прав, місцевий суд обґрунтовано звільнив ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на підставі п.«в» ст.1 вищевказаного Закону, з чим погоджується і колегія суддів.

Вирок місцевого суду у частині призначення покарання умотивований та відповідає вимогам ст.374 КПК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_10 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не убачає.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_10 , потерпілі в апеляційних скаргах не навели, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення їхніх апеляційних скарг у цій частині.

Крім того, у матеріалах кримінального провадження наявний цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 від 14 грудня 2018 року про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином, на суму 1074700 грн. Зокрема, потерпілий просив стягнути з ОСОБА_10 матеріальну шкоду, спричинену злочином і пов`язану із смертю його сина ОСОБА_14 в сумі 54700 грн.; моральну шкоду в сумі 1000000 грн.; судові витрати, які полягають у наданні професійної правничої допомоги адвоката в сумі 20000 грн.

Місцевим судом вищевказаний цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 було задоволено частково та стягнуто 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 9449 грн. майнової шкоди.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 не погодився із розмірами стягнутої з ОСОБА_10 моральної та матеріальної шкоди, а також безпідставною, на його думку, відмовою у стягненні витрат на правову допомогу.

Однак вищевказані доводи апеляційної скарги потерпілого частково заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому пунктом 3 ч.1 ст.91 КПК України передбачено, що вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Тобто, при вирішенні цивільного позову, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини кримінального провадження, з`ясувати характер правовідносин, що склалися між учасниками, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Вказаних вище вимог закону при вирішенні цивільних позовів потерпілих у кримінальному провадженні до ОСОБА_10 місцевим судом в цілому дотримано.

Так, позовні вимоги потерпілого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди були задоволені у розмірах, які підтверджені належними доказами.

Зокрема, з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_7 було стягнуто грошові кошти в сумі 8830 грн. за встановлення пам`ятника, що підтверджується копією договору № 25/141 від 26.05.2018 року про виготовлення та встановлення надмогильної споруди з відмітками про сплату (т.1, а.к.п.103-104), а також витрати на пальне для автомобіля на поїздку для участі у підготовчому судовому засіданні 06 листопада 2018 року в сумі 619 грн., що підтверджується копією фіскального чеку від 06.11.2018 року за придбані паливно-мастильні матеріали у ТОВ «Пальміра Оіл» (т.1, а.к.п.106).

Інші суми матеріальної шкоди потерпілим не були підтверджені, а тому судом було обґрунтовано відмовлено у їх стягненні з обвинуваченого.

Так, потерпілим ОСОБА_7 не було надано підтверджуючих документів про здійснені ним витрат на поїздку для впізнання тіла ОСОБА_14 та оплату ритуальних послуг в сумі 14000 грн.

Натомість, такі витрати були понесені обвинуваченим, що підтверджується копіями товарних чеків та рахунку з відміткою про сплату коштів за транспортування тіла ОСОБА_14 і ритуальні послуги (т.2, а.к.п.111-113).

Витрати потерпілого ОСОБА_7 на лікування дружини потерпілого в сумі 30000 грн. не є витратами у розумінні завданої матеріальної шкоди, оскільки мати померлого ОСОБА_14 не має процесуального статусу в даному кримінальному провадженні, докази причинного зв`язку між вчиненим злочином та її захворюванням відсутні, тому відшкодуванню з боку обвинуваченого на користь потерпілого ці витрати не підлягають, у зв`язку із чим колегія суддів в цьому аспекті повністю погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови в задоволенні таких вимог.

Колегія суддів частково погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 та вважає доводи апелянта такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, згідно пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пункт 9 зазначеної вище Постанови встановлює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як убачається із мотивувальної частини вироку суду, при частковому задоволенні позову потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, навівши при цьому відповідні мотиви прийнятого рішення, обґрунтував його належним чином та дотримався наведених вище положень закону.

Проте, на думку колегії суддів, розмір стягнутого з ОСОБА_10 на користь потерпілого морального відшкодування не є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав останній, унаслідок загибелі його сина.

А тому сума відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_7 підлягає збільшенню до 200000 грн.

Відтак, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню у цій частині.

Доводи апелянта щодо необґрунтованої відмови суду у стягненні з обвинуваченого на його користь витрат на оплату послуг адвоката ОСОБА_8 в сумі 3250 грн. та послуг адвоката ОСОБА_15 в сумі 20000 грн. частково заслуговують на увагу, з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу передбачений положеннями ст.ст.118, 120, 124 КПК України. Вказані витрати не можуть бути включені до ціни позову та не можуть бути стягнуті з винної особи, як матеріальна шкода.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.48 постанови № 10 Пленуму ВССУ від 17 січня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р., гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Із наявної у матеріалах провадження квитанції № 749833 від 09.07.2018 року (т.2, а.к.п.64) слідує здійснення оплати потерпілим ОСОБА_7 20 000 грн. за надання правової допомоги на досудовому слідстві адвокатом ОСОБА_15 .

Однак, окрім вищевказаної квитанції, яка виписана особисто адвокатом ОСОБА_15 , у матеріалах кримінального провадження відсутні договір та інші документи, що свідчать про надання правової допомоги вказаним адвокатом потерпілому ОСОБА_7 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування на користь потерпілого витрат, пов`язаних з отриманням ним правової допомоги, наданої адвокатом ОСОБА_15 , в сумі 20000 грн.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_10 витрат потерпілого на правову допомогу у сумі 3250 грн., місцевий суд виходив з того, що адвокат ОСОБА_8 не брав участь у даному кримінальному провадженні як представник потерпілих та цивільних позивачів.

Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Так, до складу витрат на правову допомогу входять дії адвоката або фахівця з права, які, в тому числі вчинені ним поза судовим засіданням. Такими діями, наприклад, є надання консультацій, складання позовної заяви, оформлення та копіювання додатків. Проте, такі витрати є предметом доказування у справі і повинні бути підтверджені документами. Такими документами, як правило, є: договір про надання правової допомоги, доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки, посвідчення про відрядження, квитки на поїзд, тощо).

У матеріалах кримінального провадження наявні договір, укладений між потерпілим ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_8 про надання правової допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатської діяльності, акт здачі-прийняття правової допомоги за договором, квитанція про сплату клієнтом гонорару за надання правової допомоги (т.2, а.к.п.175-178).

Відтак, оскільки витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, колегія суддів вважає, що витрати потерпілого ОСОБА_7 на правову допомогу, надану йому адвокатом ОСОБА_8 , у сумі 3250 грн. підтверджуються документально, а тому підлягають відшкодуванню обвинуваченим.

Також підлягають стягненню з ОСОБА_10 на користь потерпілого витрати останнього за участь адвоката ОСОБА_8 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції в сумі 4000 грн.

Враховуючи викладені обставини у всій їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині вирішення цивільного позову та судових витрат.

Крім того, у цьому кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_11 14 грудня 2018 року було подано цивільний позов про відшкодування обвинуваченим ОСОБА_10 моральної шкоди, спричиненої злочином, у розмірі 1000000 грн.

За змістом абзацу 1 ч.6 ст.55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, права та обов`язки потерпілого поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Згідно положень ч.2 ст.21 Сімейного кодексу України, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Потерпілою ОСОБА_11 до позовної заяви не було додано належних та допустимих доказів того факту, що між нею та ОСОБА_14 мали місце фактичні шлюбні стосунки.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження.

Таке рішення суду у матеріалах кримінального провадження відсутнє і ОСОБА_11 надано не було.

Місцевий суд, розглядаючи у кримінальному провадженні цивільний позов ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, позбавлений повноважень встановлювати факт проживання однією сім`єю ОСОБА_11 та померлого ОСОБА_14 .

А тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином, з чим погоджується і колегія суддів.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2019 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 200000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 7250 грн. витрат на правову допомогу.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4