Номер провадження: 11-кп/813/1342/19
Номер справи місцевого суду: 501/486/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000186 від 21 травня 2014 року відносно:

ОСОБА_7 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Іллічівськ (Чорноморськ) Одеської області, громадянки України, працює фахівцем з питань зайнятості та обліку кадрів ІІ категорії відділу кадрів служби управління персоналом на державному підприємстві «Іллічівський морський торгівельний порт», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.191; ч.1 ст.358 КК України, та
ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Одесі, громадянин України, працює на посаді генерального директора Асоціації портів України «Укрпорт», проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.191; ч.1 ст.366 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_7 визнана невинуватою та виправдана у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.5 ст.27, ч.2 ст.191 та ч.1 ст.358 КК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінальних правопорушень.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.191; ч.1 ст.358 КК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень.

Вирішено питання з процесуальними витратами у кримінальному провадження.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувались у вчиненні злочинів за наступних обставинах.

Так, ОСОБА_7 обвинувачувалась в тому, що займаючи посаду фахівця з питань зайнятості та обліку кадрів ІІ категорії відділу кадрів служби управління персоналом ДП «Іллічівський морський торгівельний порт» (далі Підприємство), не будучи службовою особою, а відповідальною за достовірність обліку виконуваної працівниками порту роботи та складання статистичної звітності, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи єдиний прямий умисел, спрямований на внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей, у серпні 2015 року, перебуваючи на території Підприємства за адресою: АДРЕСА_3 , в порушення ст.43 Конституції України, ст.97 Кодексу законів про працю, ст. 30 Закону України «Про оплату праці» внесла до табелю обліку робочого часу, завідомо неправдиві відомості про кількість відпрацьованих годин виконувачем обов`язків директора Підприємства ОСОБА_10 , який на той час був відсутній на роботі, перебував за межами території України та не виконував своїх службових обов`язків керівника Підприємства, що призвело до неправомірного нарахування та незаконної виплати заробітної плати ОСОБА_10 у сумі 32 813 гривень, чим завдано матеріальної шкоди Підприємству.

ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що будучи першим заступником директора Підприємства, тобто службовою особою, яка наділена організаційно-розпорядчими функціями щодо контролю за веденням обліку робочого часу працівниками порту, перебуваючи на території Підприємства за адресою: АДРЕСА_3 , у серпні 2015 року шляхом зловживання своїм службовим становищем, а саме: достовірно знаючи, що наказом Міністерства інфраструктури України від 21 липня 2015 року № 118-О виконувач обов`язків директора Підприємства ОСОБА_10 був відсторонений від виконання обов`язків щодо управління Підприємством на час проведення аудиту, а не від роботи, та усвідомлюючи, що протягом серпня 2015 року, а саме з 03 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року він не перебував на робочому місці і не виконував будь-якої роботи, в порушення ст. 30 Закону України «Про оплату праці» підписав (затвердив) табель обліку робочого часу за серпень 2015 року, надавши йому своїм підписом видимість законності, заздалегідь знаючи про те, що фахівцем з питань зайнятості та обліку кадрів ІІ категорії Підприємства ОСОБА_7 внесено недостовірні відомості до вказаного табелю про нібито перебування ОСОБА_10 на робочому місці та виконання ним роботи протягом 20 робочих днів (160 годин) у серпні 2015 року.

На підставі табеля обліку використання робочого часу за серпень 2015 року, який затвердив ОСОБА_8 та передав для оплати, бухгалтерією Підприємства було незаконно нараховано та сплачено заробітну плату ОСОБА_10 в сумі 32 813 гривень на його особистий картковий рахунок, чим завдано матеріальної шкоди Підприємству.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, які її подала

В апеляційній скарзі прокурор Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким:

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст. 366; ч.2 ст.191 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.366 КК України у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень з позбавленням на 1 рік права обіймати посади, пов`язані з обліком робочого часу, на підприємствах, організаціях та установах усіх форм власності;

- за ч.2 ст.191 КК України у виді 1 року обмеження волі з позбавленням на 1 рік 6 місяців права обіймати посади, пов`язані з обліком робочого часу, на підприємствах, організаціях та установах усіх форм власності.

Керуючись положеннями ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням на 1 рік 6 місяців права обіймати посади, пов`язані з обліком робочого часу, на підприємствах, організаціях та установах усіх форм власності;

ОСОБА_7 визнати винуватою у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст.358 та ч.5 ст.27, ч.2 ст.191 КК України та призначити їй покарання:

- за ч.1 ст.358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень;

- за ч.5 ст.27 та ч.2 ст.191 КК України у вияді 1 року позбавлення волі з позбавленням на 1 рік права обіймати посади, пов`язані з обліком робочого часу, на підприємствах, організаціях та установах усіх форм власності.

Керуючись положеннями ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням на 1 рік права обіймати посади, пов`язані з обліком робочого часу, на підприємствах, організаціях та установах усіх форм власності.

На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбуття покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік та встановивши обов`язки: періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти орган пробації про зміну місця проживання та роботи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вирок був ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальному відповідальність.

Прокурор зазначив, що досліджені докази у кримінальному провадженні беззаперечно доводять, що ОСОБА_10 у період з 03 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року перебував за кордоном, а не на робочому місці та не виконував будь-якої роботи, пов`язаної з господарською діяльністю ДП «ІМТП», а отже не мав права на отримання заробітної плати.

При цьому суд не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які вказували, що ОСОБА_10 під час відсторонення від виконання службових обов`язків повинен був знаходиться на робочому місці. Також суд не врахував правову позицію, висловлену у рішенні Конституційного Суду України № 1-2/2010 від 12.01.2010.

Крім того, суд у вироку дійшов висновку, що аналіз доказів у справі свідчить, що у зазначених обставинах позначки «8,2» та «7,2» у табелі робочого часу відносно ОСОБА_10 , поза межами розумного сумніву, відігравали роль не фіксування тривалості його знаходження на робочому місці під час відсторонення від виконання службових обов`язків, а були умовною позначкою, обраною Підприємством, з метою утворення підстав для виплати ОСОБА_10 заробітної плати, яка підлягала збереженню саме у зазначений період.

Прокурор вважав, що вказаний висновок суду не ґрунтується на доказах, які були дослідженні під час судового розгляду, зокрема у листі І головного управління Держпраці в Одеській області №15/16.4/02-1420 від 29.11.2015 зазначено, що табель, як документ обліку, необхідний для контролю над правильністю нарахування працівникам заробітної плати, тому підприємство у даному випадку має право самостійно визначати яку саме умовну позначку зазначити у табелі обліку використання робочого часу з урахуванням того, що тимчасове відсторонення від роботи працівника зумовлене збереженням його заробітної плати. Обвинувачення вважає, що це не можуть бути позначки «8,2» та «7,2», так як вони свідчать про фактично відпрацьований час ОСОБА_10 , чого в дійсності не було.

Свідок ОСОБА_10 не заперечує той факт, що з 03 серпня 2015 року по кінець серпня 2015 року перебував у особистих справах за кордоном, а тому обвинувачення переконане у незаконності нарахування і виплаті заробітної плати посадовій особі державного підприємства за вказаний період.

Відкидаючи докази обвинувачення, суд належним чином не мотивував свого рішення, не проаналізував і не дав відповідної оцінки доказам в їх сукупності, допустив істотні суперечності та припущення у своїх висновках щодо фактичних обставин справи та не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він взяв до уваги одні докази й відкинув інші.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, думку обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти її задоволення та просили залишити вирок суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 3 ст.404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційний скарзі прокурор ОСОБА_6 зазначав, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та просив дати іншу оцінку доказам, якими суд обґрунтував свій висновок про невинуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Разом з тим, під час апеляційного розгляду прокурор відмовився від свого клопотання про повторне дослідження фактичних обставин, встановлених під час кримінального провадження, що, відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює повторне дослідження таких обставин за власною ініціативою апеляційного суду, оскільки це суперечить такій засаді кримінального провадження як диспозитивність. Крім того, положеннями ч.2 ст.404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог виключно, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно із вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

У п.146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 23 вересня 2013 року між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_10 укладено контракт № 8-ІІІ, яким останнього призначено на посаду директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» строком до 23 вересня 2014 року (т.2,а.с.20).

19 вересня 2014 року сторони уклали додаткову угоду до зазначеного контракту, якою продовжили дію контракту до 23 березня 2015 року (т.2.а.с.32).

23 березня 2015 року Міністерством інфраструктури України було видано наказ № 41-О «Про керівника ДП «Іллічівський МТП», яким ОСОБА_10 було звільнено з займаної посади директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт», у зв`язку із спливом строку дії зазначеного контракту, та одночасно призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» з 24 березня 2015 року (т.2, а.с.195).

Наказом Міністерства інфраструктури України № 118-О від 21 липня 2015 року «Про відсторонення ОСОБА_10 » на час проведення позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту ДП «Іллічівський морський торговельний порт» ОСОБА_10 23 липня 2015 року було відсторонено від виконання службових обов`язків з управління ДП «Іллічівський морський торговельний порт» зі збереженням заробітної плати (т.1, а.с.236).

Відповідно до абз.4 п. 6.4. Статуту Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» під час проведення перевірок фінансово-господарської діяльності Порту Уповноважений орган управління має право відсторонювати начальника Порту від виконання службових обов`язків з управління Портом та призначити на цей час виконуючого обов`язки начальника Порту. На час відсторонення за начальником Порту зберігається заробітна плата.
Крім того, Статутом не передбачено виконання ОСОБА_10 обов`язків за іншою посадою, аніж директора Порту на час його відсторонення від виконання службових обов`язків.

Посада директора Підприємства і особливості виконання обов`язків за посадою, надає можливість відсторонювати його від виконання службових обов`язків без обов`язку покладення на нього обов`язків за іншою посадою або зобов`язання перебувати на робочому місці під час такого відсторонення.

Зазначеним Статутом не визначено всі особливості порядку відсторонення директора Підприємства, не врегульовано де повинна перебувати відсторонена особа керівник, та як саме повинен здійснюватись облік часу, на який його відсторонено з метою повної виплати передбаченої для нього заробітної плати. Крім того, із змісту повноважень за посадою, якими наділено керівника, можливо зробити висновок, що його знаходження на території Підприємства не бажано з метою уникнення будь-якого впливу з його боку, як на осіб які проводять аудит, так і підлеглих йому працівників. Тобто, його відсутність на території Підприємства максимально забезпечує належні умови для ефективної та результативної роботи аудиту.

На виконання законних вимог, зокрема глав IV-VII КЗпП України, на підприємствах, в установах, організаціях роботодавець зобов`язаний вести облік робочого часу. Такий облік дозволяє визначити кількість годин, відпрацьованих кожним найманим працівником.

Підрахунок кількості відпрацьованого часу ведуть у табелі обліку використання робочого часу, що є поіменним списком працівників з відмітками про використання робочого часу протягом облікового періоду, що є загальноприйнятим рекомендаційним джерелом нарахування заробітної плати.

Підпунктом 1.4 наказу Державного комітету статистики України від 05.12 2008 р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» постановлено затвердити типову форму П-5 «Табель обліку використання робочого часу».

Державний комітет статистики України у примітці 2 до форми табелю обліку використання робочого часу зазначив, що запропонована форма має рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. При необхідності форма може бути доповнена іншими показниками, необхідними для обліку на підприємстві.

Таким чином, умовні позначки в табелі обліку дають змогу ідентифікувати підстави присутності або ж відсутності особи на робочому місці. При цьому, слід зазначити, що типовою формою табелю позначка «тимчасове відсторонення» не передбачена.

Під час відсторонення від виконання службових обов`язків на ОСОБА_10 складався табель обліку робочого часу де, зокрема, за період з 03 по 31 серпня 2015 року зазначено у будні дні з понеділка по четвер відмітки «8,2», в п`ятниці «7,2» на підставі якого йому було сплачено заробітну плату (т.2,а.с.132).

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позначки «8,2» та «7,2» у табелі робочого часу відносно ОСОБА_10 , поза межами розумного сумніву, відігравали роль не фіксування тривалості його знаходження на робочому місці під час відсторонення від виконання службових обов`язків, а були умовними позначками, обраними Підприємством, з метою утворення підстав для виплати ОСОБА_10 заробітної плати, яка підлягала виплаті саме у зазначений період.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що неузгодженість правових норм, якими регулюється порядок відсторонення від виконання службових обов`язків керівників юридичної особи в частині місця його перебування в робочий час, та порядок фіксування такого відсторонення з огляду на забезпечення виплати заробітної плати керівникові, яка підлягає збереженню, звужує права особи, яка складає табель обліку робочого часу працівників підприємства та особи, яка наділена організаційно-розпорядчими функціями щодо контролю за веденням обліку робочого часу.

Крім того, відповідно до ст.46 КзПП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

В даному випадку відсторонення ОСОБА_10 від виконання службових обов`язків з управління ДП «Іллічівський морський торговельний порт» відноситься саме до інших випадків, передбачених ст.46 КЗпП України та було оформлене наказами Міністерства інфраструктури України, які є обов`язковими для виконання.

Згідно зазначених вище наказів, за ОСОБА_10 зберігалась заробітна плата, яку ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» повинно було вилатати ОСОБА_10 .

Таким чином ОСОБА_10 будучи відстороненим від займаної посади мав право на отримання заробітної плати.

З цих підстав апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні ОСОБА_7 є склад злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України - підроблення офіційного документа, який видається підприємством і який надає права або звільняє від обов`язків, а в діянні ОСОБА_8 склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України - внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Крім того, слід зазначити, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України полягає в привласненні, розтраті або заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Предметом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, виступає у разі привласнення чи розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем є лише майно, яке було ввірене винному чи перебувало у його віданні.

З змісту обвинувального акту вбачається, що чужим майном, тобто предметом злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України прокурор вважав грошові кошти в сумі 32 813 гривень, які ОСОБА_10 отримав в якості заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.90 КПК України рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів

Апеляційний суд приймає до уваги рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 січня 2018 року, яким був задоволений цивільний позов ОСОБА_10 до ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», яким визнано нарахування заробітної плати законним та стягнуто на його користь заробітну плату, яка нарахована за період його відсторонення від виконання обов`язків з 23 липня по 21 вересня 2015 року (т.3,а.с.42).

Зазначеним рішенням Приморського районного суду м.Одеси фактично встановлено порушення права ОСОБА_10 щодо невизнання Підприємством правомірності складання відносно нього табелю робочого часу за період з 23 липня по 21 вересня 2015 року та нарахування йому заробітної плати за вказаний період в розмірі 66678,88 грн.

Таким чином діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було завдано будь-яких збитків ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», а тому апеляційний суд вважає, що в діях обвинувачених відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

При цьому судом першої інстанції пропонувалось керівництву ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» визначитися щодо можливості визнання їх потерпілим у даному кримінальному провадженні, але вони цим не скористались, повідомивши, що відсутня розтрата коштів Підприємства, посилаючись на вищевказане рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 січня 2018 року (т.3,а.с.41).

Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Оцінивши сукупність доказів, зібраних органом досудового розслідування, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку про те, що докази, які б беззаперечно, без сумніву доводили винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , стороною обвинувачення надані не були, тому суд першої інстанції правильно розтлумачив сумніви стосовно доведеності вини обвинувачених на його користь.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Визнаючи невинуватими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у пред`явленому їм обвинуваченні, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в статтях 373-374 КПК України і навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, а тому апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є об`єктивними і всебічними, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду залишенню без змін.

Відповідно до приписів п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнана невинуватою та виправдана за ч.5 ст.27, ч.2 ст.191 КК України; ч.1 ст.358 КК України, ОСОБА_8 визнаний невинуватим та виправданий за ч.2 ст.191; ч.1 ст.366 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3