Номер провадження: 11-кп/813/25/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченої ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12 ,
потерпілого ОСОБА_13 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_14 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_13 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 року в кримінальному провадженні № 0000217, внесеному до ЄРДР 24.07.2012 року, яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Одеса, громадянку України, з середньо-спеціальною освітою, не працює, заміжню, раніше не судиму, зареєстровану та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватою та їй призначено покарання:
- за ч. 4 ст. 190 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 191 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займати матеріально-відповідальні посади строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права займати матеріально-відповідальні посади строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 (три) роки.
У відповідності до вимог ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_11 такі обов`язки: - не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; - повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання чи роботи.
Задоволено цивільний позов представника потерпілого Повне Товариство «Ломбард з участю Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Сервіс» і Компанія» ОСОБА_17 в повному обсязі, стягнуто з обвинуваченої 251 451 грн. 21 коп.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 задоволено частково, стягнуто з обвинуваченої на його користь матеріальні збитки в сумі 4 337649 грн., та моральні збитки в сумі 500 000 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_16 залишено без розгляду, роз`яснено йому право звернутися з вказаним позовом в порядку цивільного судочинства.
Вироком районного суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат по справі,-i
встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_11 визнана винуватою в тому, що 9 серпня 2012 року вона, перебуваючи біля приміщення ПТ «Ломбард з участю товариства з обмеженою відповідальністю «УКР Кредит Сервіс і компанія» (вул. Люстдорфська дорога, 121 у м. Одесі), під приводом займу, попросила в ОСОБА_13 у борг 4 337 649 грн., які зобов`язалася повернути до 9 жовтня 2012 року, проте після закінчення вказаного терміну грошей не повернула, таким чином, шляхом шахрайства заволоділа грошима потерпілого.
Крім того, ОСОБА_11 повторно, під приводом займу ювелірних виробів та виплати за них грошей, а також постачання дорогоцінних металів у брухті за вигідною ціною, запропонувала ОСОБА_16 передати їй, належні останньому, ювелірні прикраси та гроші. З 31 березня по 16 листопада 2012 року ОСОБА_16 , перебуваючи за місцем роботи ОСОБА_11 (у приміщенні вищезазначеного ломбардного відділення), передав останній, належні йому 480 000 грн. та золоті вироби, на загальну суму 240 000 грн., а також золоті вироби, що належать його знайомим, на загальну суму 150 000 грн. Після отримання зазначених виробів та грошей, 16 листопада 2012 року ОСОБА_11 з місця роботи та місця проживання зникла, грошей та золотих виробів ОСОБА_16 не повернула, чим заподіяла йому матеріальну шкоду на суму 870 000 грн.
Також ОСОБА_11 з 16 вересня по 17 листопада 2012 року, будучи працівником ломбардного відділення з повною матеріальною відповідальністю, зловживаючи своїм службовим становищем, під час перебування на робочому місці, привласнила дорогоцінні метали й вироби на загальну суму 229 839, 21 грн., а також 21 612 грн., чим заподіяла ПТ «Ломбард з участю товариства з обмеженою відповідальністю «УКР Кредит Сервіс і компанія» матеріальну шкоду на загальну суму 251 451, 21 грн.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, та кваліфікацію дій обвинуваченої, просить вирок суду скасувати в частині призначення обвинуваченій покарання, як незаконний та необґрунтований, в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченої тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок м`якості, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_11 покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 191 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного їй на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 (три) роки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор зазначив безпідставне застосування судом першої інстанції ст. ст. 66, 69, 75 КК України. Зокрема, безпідставне встановлення у вироку обставин, що пом`якшують покарання, визнання обвинуваченою ОСОБА_11 вини та щире каяття, оскільки в судовому засіданні обвинувачена вину визнала, однаквідмовилась давати пояснення на підставі ст. 63 Конституції України. Матеріальні збитки, заподіяні потерпілим в особливо великих розмірах, обвинувачена не відшкодувала. Перше притягнення до кримінальної відповідальності та позитивні характеризуючі дані обвинуваченої, зазначені у вироку суду, не передбачені ст. 66 КК України, як обставини, що пом`якшують покарання.
При застосуванні ст. 75 КК України та звільненні обвинуваченої від відбування покарання суд першої інстанції також не взяв до уваги, що обвинувачена ОСОБА_11 переховувалася від правоохоронних органів з 28.11.2012 року по 14.06.2013 року, 13.02.2013 року, на підставі ст. 281 КПК України, була оголошена в розшук.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_16 , не оспорюючи фактичних обставин, встановлених у вироку суду та кваліфікацію дій обвинуваченої, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченої та тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок м`якості, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, обґрунтувавши доводи обставинами, аналогічними тим, що викладені в апеляційній скарзі прокурора.
Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_11 покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 191 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 (три) роки.
Крім того, в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_16 просить стягнути з обвинуваченої ОСОБА_11 на його користь матеріальну шкоду, заподіяну в результаті злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в розмірі 870 000 грн.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_13 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, та кваліфікацію дій обвинуваченої, просить вирок суду скасувати в частині призначення обвинуваченій покарання, як незаконний та необґрунтований, в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченої та тяжкості призначеного покарання, внаслідок м`якості, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_11 покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 191 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного їй на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 (три) роки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, потерпілий зазначив безпідставне застосування судом першої інстанції ст. ст. 66, 69, 75 КК України. Зокрема, безпідставне встановлення у вироку обставинами, що пом`якшують покарання, визнання обвинуваченою ОСОБА_11 вини та щире каяття, оскільки обвинувачена переховувалась від органів досудового розслідування, надавала до суду завідомо неправдиві документи щодо стану свого здоров`я, на підставі яких був змінений запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, перебуваючи на волі обвинувачена не працює, спричинену злочинами шкоду потерпілим не відшкодувала, згідно показань свідків, обвинувачена характеризується негативно.
Також потерпілий ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову, яким, без нормативного обґрунтування, відмовлено в стягненні з обвинуваченої ОСОБА_11 на його користь суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Просить задовольнити його цивільний позов в повному обсязі, стягнути з обвинуваченої ОСОБА_18 на його користь матеріальні збитки в сумі 11950682,57 грн. (в тому числі основний борг 4337649 грн., інфляційна складова 3426786,19 грн., 3% річних 406788,3 грн., пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ 3779459,08 грн.), та моральні збитки в розмірі 500000 грн.
Заперечення на апеляційні скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В запереченнях на апеляційні скарги обвинувачена ОСОБА_11 просить вирок суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції було враховано ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, її щире каяття, повне визнання вини, бажання стати на шлях виправлення, а також дані про її особу та соціальний стан, наявність хронічних захворювань, позитивні характеристики, перше притягнення до кримінальної відповідальності.
Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши доповідача; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні та частково підтримав апеляційні скарги потерпілих; потерпілого ОСОБА_13 та його представника адвоката ОСОБА_14 , які підтримали свої апеляційні скарги та частково підтримали апеляційну скаргу прокурора та потерпілого ОСОБА_16 ; обвинувачену та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих їй злочинів та правильність їх кваліфікації встановлена судом першої інстанції з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, на підставі об`єктивно та в повному обсязі з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом, відповідно до вимог ст. 94 КПК України. В апеляційних скаргах доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_11 та кваліфікація її дій не оскаржуються, тому апеляційним судом не досліджуються.
Статтею 2 КПК України визначено завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_11 , не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Закону та Конвенції.
Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання з урахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_11 , суд першої інстанції у вироку зазначив, що враховує характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченої (раніше не судима, позитивно характеризується), її ставлення до скоєного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 66 КК України, районний суд відніс: визнання своєї вини та щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої в скоєнні кримінальних правопорушень, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Вказані обставини дали суду першої інстанції підстави дійти висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченої можливе без ізоляції її від суспільства, внаслідок чого останній було призначено покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, з іспитовим строком.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду, оскільки воно не в повній мірі відповідає характеру та ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченої.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Між тим, вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суду необхідно виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення, зокрема форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, ролі кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характеру і ступеню тяжкості наслідків, що настали тощо. Ці вимоги закону суд першої інстанції не виконав, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню. Крім того, судом першої інстанції не виконані вимоги і щодо співрозмірності призначеного обвинуваченій покарання.
Переглядаючи вирок в межах апеляційних скарг, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_11 із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, та вважає, що призначене судом покарання не може в повній мірі забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченої.
Так, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, за який санкцією даної норми передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, яке за критерієм ступеню тяжкості відноситься до особливо тяжких злочинів, а також за ч. 4 ст. 191 КК України, за який санкцією даної норми передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, яке за критерієм ступеню тяжкості відноситься до тяжких злочинів.
Із вироку суду вбачається, що ОСОБА_11 вчинила заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), повторно, в особливо великих розмірах, та привласнення чужого майна, яке перебувало в віданні особи, повторно, у великих розмірах, що свідчить про наявність у обвинуваченої стійкого умислу на скоєння умисних корисливих злочинів, неповагу обвинуваченої до норм моралі та права.
У оскаржуваному вироку зазначені в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, відповідно до вимог ст. 66 КК України, щире каяття обвинуваченої ОСОБА_11 та визнання нею вини у вчиненні інкримінованих їй злочинів.
Апеляційний суд не може погодитися із зазначеними висновками районного суду.
Згідно вимог діючого кримінального процесуального законодавства, щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку. Поряд з цим, у вироку районного суду відсутні мотивовані висновки на підтвердження того, що обвинувачена ОСОБА_11 дійсно, щиро кається у вчинених злочинах.
Щире каяття це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_11 з моменту повідомлення їй про підозру в скоєнні кримінальних правопорушень, тобто з 15.06.2013 року, до часу розгляду апеляційних скарг по суті неодноразово намагалася ухилитися від правоохоронних органів та суду, перебувала в розшуку, до неї систематично застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді приводів в судове засідання, в зв`язку з чим розгляд кримінального провадження затягувався тривалий час.
Враховуючи поведінку обвинуваченої під час судового розгляду кримінального провадження, постановою Верховного Суду від 27.11.2018 року застосовано до ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Згідно показань обвинуваченої в суді першої інстанції, правова позиція обвинуваченої ОСОБА_11 щодо визнання вини в інкримінованих їй злочинах та позиція щодо визнання цивільних позовів потерпілих неодноразово змінювалась, а від дачі показань в судовому засіданні обвинувачена відмовилась.
Враховуючи вищевикладене, тяжкість скоєних обвинуваченою ОСОБА_11 злочинів, суму спричиненої злочинними діями ОСОБА_11 шкоди, відсутність вжиття обвинуваченою ОСОБА_11 заходів з метою відшкодування спричиненої злочинами шкоди, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях обвинуваченої ОСОБА_11 відсутнє щире каяття.
З огляду на характер вчинених злочинів, наслідки у вигляді спричиненої потерпілим шкоди у великих та особливо великих розмірах, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання в силу своєї м`якості не відповідає його меті, встановленій в ст. 50 КК України, в зв`язку з чим вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
На переконання апеляційного суду, дані про особу ОСОБА_11 , з урахуванням конкретних обставин вчинення нею злочинів, а також наслідків злочинів у вигляді спричинення потерпілим шкоди у великих та особливо великих розмірах, свідчить про високу суспільну небезпеку обвинуваченої ОСОБА_11 , неможливість її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів без реального відбування нею покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю.
В зв`язку з чим, апеляційні скарги в частині скасування вироку та ухвалення нового вироку з призначенням обвинуваченій ОСОБА_11 покарання у виді реального позбавлення волі, підлягають задоволенню.
Щодо доводів апеляційних скарг потерпілих в частині вирішення цивільних позовів, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно матеріалів справи потерпілий ОСОБА_16 подав позовну заяву 28.10.2013 року, після початку судового розгляду, тобто без дотримання порядку та строків звернення з цивільним позовом, передбачених ч. 1 ст. 128 КПК України, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, однак не позбавляє потерпілого права звернутися до обвинуваченої з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства, згідно вимог ч. ч. 5, 7 ст. 128 КПК України, що й було роз`яснено потерпілому в судовому процесі (т. 1 а. с. 95).
В зв`язку з чим, на думку апеляційного суду, в діях суду першої інстанції відсутні порушення вимог кримінального процесуального законодавства в частині вирішення цивільного позову.
Апеляційний суд також визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 щодо необхідності задоволення його цивільного позову в повному обсязі з урахуванням уточнених розрахунків до позовної заяви від 01.03.2016 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні .
Частиною 1 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Діючим кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість відшкодування упущеної вигоди, відсотків, пені та штрафних санкцій від завданої майнової шкоди, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги в цій частині не підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, 414 КПК України, оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_11 покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України підлягає скасуванню, з ухваленням за правилами п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420, КПК України апеляційним судом у цій частині свого вироку.
При ухваленні нового вироку щодо ОСОБА_11 , апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, вищенаведені дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої, позицію потерпілого ОСОБА_13 , який наполягає на призначенні обвинуваченій ОСОБА_11 покарання у виді реального позбавлення волі, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне обрати обвинуваченій ОСОБА_11 покарання, в межах санкцій ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191 КК України, із застосуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі, з конфіскацією всього належного їй на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю. Підстав для застосування при призначенні покарання положень ст. ст. 69, 75, 76 КК України апеляційним судом не встановлено.
Доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілих про призначення обвинуваченій ОСОБА_11 покарання у виді 7 (семи) та 10 (десяти) років позбавлення волі, відповідно, не можуть бути задоволені апеляційним судом, зважаючи на підстави скасування вироку Апеляційного суду Одеської області від 26.01.2018 року стосовно ОСОБА_11 та враховуючи положення ч. 3 ст. 439 КПК України.
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги прокурора та потерпілих задовольнити частково, оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_11 покарання і ухвалити в цій частині новий вирок.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:
Апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 року, яким ОСОБА_11 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191 КК України, - скасувати в частині призначеного судом покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання:
-за ч. 4 ст. 190 КК України 6 (шість) років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна;
-за ч. 4 ст. 191 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна та позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 3 (три) роки.
Строк відбування покарання обчислювати з 09.08.2019 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченій ОСОБА_11 в строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення з 03.10.2013 року по 05.11.2013 рік включно, та з 27.11.2018 року по 09.08.2019 рік включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В строк відбуття покарання зарахувати обвинуваченій ОСОБА_11 строк фактично відбутого нею покарання у виді позбавлення волі з 26.01.2018 року по 26.11.2018 рік.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили і підлягає виконанню негайно після його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк, з дня вручення їй копії вироку.
Копію вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.
Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4