Справа № 127/4294/17
Провадження №11-кп/801/908/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
зі секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
законного представника
малолітнього потерпілого ОСОБА_10 ,
представника служби у
справах дітей ВМР ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000098 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_12 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_12 12 січня 2017 року о 10:00 год., знаходився за своїм місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , до його квартири зайшла дружина ОСОБА_9 разом із малолітнім сином ОСОБА_13 з метою повернути зарядний пристрій до мобільного телефону, який отримали від ОСОБА_12 напередодні. Так, перебуваючи у приміщенні вищевказаної квартири у ОСОБА_12 з ОСОБА_9 виник конфлікт пов`язаний з розлученням та обмеженням доступу до спілкування з малолітнім ОСОБА_13 . У цей час у ОСОБА_12 виник злочинний умисел на незаконне позбавлення волі ОСОБА_9 та малолітнього ОСОБА_13 . Реалізуючи свій злочинний умисел, всупереч волі ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , маючи на меті змусити дружину залишити останньому малолітнього сина, ОСОБА_12 зачинив на ключ вхідні двері до квартири АДРЕСА_3 , тим самим позбавивши ОСОБА_9 та ОСОБА_13 змоги самостійно залишити приміщення квартири, та протримав їх до того часу, поки працівники ГУДСНС України у Вінницькій області у присутності працівників поліції за допомогою спеціальної техніки вирізали вхідні двері, під час чого ОСОБА_12 , наніс в область голови ОСОБА_9 удари, заподіявши тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №60 від 13.01.2017 відносяться до легких тілесних ушкоджень, та випустили ОСОБА_9 і її малолітнього сина ОСОБА_13 з приміщення вищевказаної квартири, що мало місце о 13:30 год.12 січня 2017 року.
В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_7 просять змінити оскаржуваний вирок суду першої інстанції та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції призначаючи покарання не вірно оцінив покази потерпілої ОСОБА_9 , яка перебуває в позитивних стосунках з обвинуваченим, отримала матеріальну допомогу від останнього, яка просила не позбавляти волі обвинуваченого, також не враховані покази малолітнього потерпілого. Давність вчиненого злочину (січень 2017 року), нормалізація відносин між обвинуваченим та потерпілою, спільна участь з потерпілою та утриманні малолітнього потерпілого свідчать про усвідомлення обвинуваченим критичного ставлення до вчиненого, примирення з потерпілими, наявність належних висновків та перспективу належного ставлення до свої батьківських обов`язків (бажання залишити сина у обвинуваченого було першопричиною конфлікту, що залишилась поза увагою суду першої інстанції).
Суд першої інстанції безпідставно відмовив 14.12.2017 року в затвердженні угоди про примирення, що свідчить про його зацікавленість в результатах провадження.
Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі просить призначити покарання обвинуваченому за ч.2 ст.146 КК України не пов`язане із позбавленням волі, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не врахував думки потерпілої про обрання йому покарання не пов`язаного із позбавленням волі, факту примирення обвинуваченого із потерпілою, про що було неодноразово заявлено під звукозапис у судовому засіданні.
Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що обвинувачений офіційно працевлаштований, що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_14 , позитивно характеризується по місцю роботи, здійснює матеріальне утримання сина ОСОБА_13 , що підтверджено показаннями ОСОБА_9 колишньою дружиною обвинуваченого, приймає постійну участь у вихованні сина, має на утриманні матір ОСОБА_15 , яка потребує стороннього догляду внаслідок психіатричного захворювання, про що також додається довідка; з моменту вчинення правопорушення повністю усвідомив протиправність своїх дій, які виникли на підставі непорозумінь з колишньою дружиною, власною поведінкою довів факт того, що став на шлях виправлення ще до призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі.
Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_12 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали вимоги викладені в апеляційних скаргах, потерпілу ОСОБА_9 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_16 , які просили не позбавляти волі обвинуваченого та звільнити його з під варти із зали суду; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарги, колегія суддів вважає, що вони підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Юридична кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_12 за ч.2 ст.146 КК України як незаконне позбавлення волі вчинене щодо малолітнього та щодо двох осіб, є вірною, його вина у вчиненні даного злочину повністю доведена сукупністю зібраних і ретельно перевірених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою та підтверджують винуватість останнього, скаржником вони не заперечуються, перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають.
Відповідно до ст.ст.50,65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого; покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів; суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Кримінального Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із оскаржуваного вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_12 покарання, суд не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Так у оскаржуваному вироці судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_12 враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

В ході апеляційного розгляду встановлені нові обставини, а саме обвинувачений ОСОБА_12 визнав повністю свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, даючи пояснення в суді апеляційної інстанції щиро покаявся, визнав фактичні обставини, просив не позбавляти його волі, оскільки хоче приймати спільну участь з потерпілою у вихованні малолітнього сина, зробив належні висновки по даному факту, а тому аналізуючи в сукупності обставини, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України визнати одну пом`якшуючу обставину щире каяття обвинуваченого.

Всебічна оцінка даних про особу винного є однією з важливих передумов можливості застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням. Перш за все необхідно враховувати соціально значиму поведінку винного до і після вчинення злочину, а також окремі якості чи інші особливості його особистості.

Кримінальне правопорушення ОСОБА_12 вчинив у 2017 року, із часу скоєння злочинів минув тривалий час, і до цього випадку до кримінальної відповідальності не притягувався, за час розгляду справи в суді обвинувачений свідомо і неухильно дотримувався загальноприйнятих принципів, що свідчить про істотне зниження ступені його небезпечності для суспільства, і утворює підставу для висновку суду про те, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Посткримінальна поведінка ОСОБА_12 засвідчує про його каяття, характеризує суб`єктивне ставлення до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що він щиро покаявся у вчиненому, відшкодував шкоду, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, належним вихованням та утриманням малолітнього сина.

Зважаючи на обставини даної справи в сукупності, звернення вироку до реального виконання покарання у виді позбавлення волі, є надто суворим і його застосування потягне за собою порушення засад виваженості та справедливості, які включають наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, що на переконання колегії суддів не відповідатиме меті покарання, гуманності та справедливості (ст.65 КК України).

Враховуючи відомості про особу ОСОБА_12 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи, обставина яка пом`якшує покарання (щире каяття) відсутність обтяжуючої, думку потерпілої та законного представника потерпілого, які просили не позбавляти волі обвинуваченого, застосувати ст.75 КК України, колегія суддів вважає, що є підстави для застосування щодо обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням /ст.75 КК України/, і таке рішення узгоджується з роз`ясненнями Пленуму ВСУ, які містяться в постанові №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких із урахуванням ступеня тяжкості, обставин вчинення злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому.

Виконання призначеного покарання є доцільним тільки за тієї умови, що ним досягається поставлена в законі мета: не лише кара за скоєне, а і виправлення засуджених і запобігання вчиненню нових злочинів.

Колегія суддів визнала, що перебування обвинуваченого на волі не спричинить небезпеки для оточуючих, поведінка після скоєного свідчить про його виправлення і тому немає необхідності ізолювати ОСОБА_12 від суспільства, що дає підстави для застосування положень ст.75 КК України.

З урахуванням характеру і тяжкості вчиненого злочину, його наслідків, виду і строку призначеного покарання, відомостей, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_12 необхідним та достатнім для доведення свого виправлення без реального відбування покарання є встановлення іспитового строку з максимальним терміном на 3 роки, з покладанням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Таким чином, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання обвинуваченого ОСОБА_12 ,

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року щодо ОСОБА_12 в частині призначення покарання - змінити.
ОСОБА_12 вважати засудженим за ч.2 ст.146 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_12 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Відповідно до п.п.1,2, ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_12 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
ОСОБА_12 звільнити з під варти із зали суду.
В решті вирок залишити без змін.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді : (підпис)
Згідно з оригіналом