Справа №523/1427/14-к
Провадження №1-кп/523/14/19
УХВАЛА
про повернення обвинувальних актів
та про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою й домашнього арешту
(повний текст)

16 серпня 2019 року

Колегія суддів Суворовського районного суду міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальні акти від 28.01.2014 року, 18.03.2015 року й додані до них документи у кримінальних провадженнях №0002564 від 03.05.2013 року, №0000706 від 17.03.2015 року, за обвинуваченням, відповідно,:

? ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Цхалтубо республіки Грузія, грузина за національністю, громадянина Грузії, з незакінченою вищою освітою, зі слів - перебуває в цивільному шлюбі та працював архітектором-дизайнером за наймом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України,

? ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Чадир Лунга Республіки Молдова, болгарина за національністю, громадянина Молдови, з неповною середньою освітою, зі слів - працював на будівництві за наймом, перебуває у цивільному шлюбі та має 2-х малолітніх дітей 2009 й 2010 років народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України,

? ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с.Утконосовка Ізмаїльського району Одеської області, молдованина за національністю, громадянина України, з середньою освітою, зі слів - перебуває у цивільному шлюбі та працював робітником на будівництві за наймом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України,

? ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м.Бессарабка Республіки Молдова, молдованина за національністю, громадянина України, з середньо-технічною освітою, зі слів - перебуває в цивільному шлюбі та працював водієм за наймом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_8 , раніше не судимого,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187 КК України,

? ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с.Утконосовка Ізмаїльського району Одеської області, молдованина за національністю, громадянина України, з середньою освітою, зі слів - одруженого та непрацевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_6 , раніше не судимого,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.3, 4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185, ч.1 ст.122 КК України, -

В С Т А Н О В И ЛА:
В провадженні Колегії суддів Суворовського районного суду м.Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 знаходяться означені обвинувальні акти і додані до них документи за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які ухвалою Колегії суддів від 15.05.2019 року призначені до розгляду в підготовчому судовому засіданні, з викликом сторін та учасників провадження, участь яких передбачено ч.1 ст.314 КПК України.

В підготовче судове засідання потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили та з клопотаннями про відкладення судового засідання чи про його проведення за їх участю, до суду не зверталися, з огляду на що та за відсутності заперечності з боку інших присутніх учасників провадження, Колегія суддів з метою дотримання розумності строків судового розгляду вирішила провести підготовче провадження поза участі означених потерпілих.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_5 щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувальних актів, яким до того ж подані й підтримані письмові клопотання про застосування до обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та до обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_13 у вигляді домашнього арешту, а також заслухавши з означених питань думку захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , останнього з яких подано клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 на домашній арешт, та вислухавши усіх зазначених обвинувачених, з яких обвинуваченим ОСОБА_10 до того ж подано клопотання (заяву) про повернення обвинувального акту прокурору, про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт чи особисте зобов`язання та про інше, Колегія суддів дослідивши наявні в розпорядженні суду відповідні процесуальні документи, дійшла наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 означеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

З огляду на ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.ст.91, 92 зазначеного Кодексу встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

За ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; дата та місце його складення та затвердження.

Зі змісту ч.1 ст.337 наведеного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту від 28.01.2014 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ані старшим слідчим по ОВС СУ ГУМВСУ в Одеській області ОСОБА_20 , ані старшим прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_21 , яким затверджувався зазначений акт, наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки зміст розглядуваного обвинувального акту взагалі не містить формулювання обвинувачення, зокрема відсутні відомості про те, які саме дії вказаних обвинувачених за версією органу досудового розслідування уявляють об`єктивну та суб`єктивну сторону інкримінованих їм злочинів за усіма етапами чи епізодами протиправної діяльності та за відповідними кваліфікуючими ознаками (форми вини, мотивів, мети та наслідків, часу та місця настання смерті відповідних осіб), що свідчить про недотримання вимог ст.291 КПК України при складенні означеного обвинувального акту, а у цьому акті лише викладені лише фактичні обставини та правова кваліфікація інкримінованих зазначеним обвинуваченим злочинів із посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Разом із тим, зважаючи на право органу досудового розслідування або прокурора самостійно визначати зміст формулювання обвинувачення у розглядуваних обвинувальному акті, з огляду на встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини і здобуті докази у цьому кримінальному провадженні, слід наголосити на тому, що з точки зору Колегії судів та судової практики, означений акт не містить формулювання обвинувачення у розумінні певних диспозицій кримінально-караних діянь, яке має бути висунуте обвинуваченим, адже формулювання обвинувачення у зазначеному акті фактично відсутнє, що у свою чергу суперечить приписам кримінального процесуального закону та позбавляє Колегію суддів у разі відання обвинувачених до суду можливості роз`яснити останнім суть обвинувачення.

Колегія суддів наголошує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року, яка є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами та у п.2 мотивувальної частини якої зауважив, що аналіз положень пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України свідчить про те, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті саме трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Крім того, Колегія суддів звертає увагу на те, що кваліфікуючи дії обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 за епізодами від 12.07.2013, 17.07.2013 року, а також відносно ОСОБА_9 і ОСОБА_13 - за епізодом від 31.08-01.09.2013 року, зокрема за кваліфікуючими ознаками повторності, органом досудового розслідування та відповідним прокурором, проігноровані приписи останнього речення абзацу другого пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», за якими повторність як кваліфікуюча ознака інкримінованих відповідній особі діянь має зазначатися у процесуальних документах, які стосуються її обвинувачення.

Наведені обставини, за своєю сукупністю мають важливе значення для з`ясування Колегією суддів та сприйняття громадськістю наявності усіх відповідних ознак протиправності в діях вказаних обвинувачених, а за Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Втім, слідчим та прокурором, всупереч положенням ст.ст.13, 15 КК України та правовій кваліфікації інкримінованого певним обвинуваченим злочину за епізодом від 12.07.2013 року за ч.ч.3, 4 ст.187 КК України, відповідно, при викладені у розглядуваному обвинувальному акті від 28.01.2014 року фактичних обставин проігноровані приписи п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», за якими розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, що у свою чергу та з огляду на викладені в акті обставини зазначеного злочину свідчить про суперечність означеного акту та за роз`ясненнями ВССУ «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» (№223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року, п.2), обумовлює необхідність повернення такого обвинувального акту.

Опріч викладене, Колегія суддів звертає увагу на те, що за ст.412 КПК України, до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону законодавцем віднесені такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, а судове рішення у будь-якому випадку підлягає скасуванню якщо, поміж іншого, судове рішення ухвалено незаконним складом суду або порушено правила підсудності, зокрема і територіальної.

Згідно зі ст.32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення, та у разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.

Аналіз змісту обвинувального акту від 28.01.2014 року свідчить про те, що кваліфікуючи дії деяких обвинувачених за найбільш тяжкими і однаковими за тяжкістю злочинами сукупністю ч.4 ст.187 й п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, за епізодами від 01.05.2013 року та від 17.07.2013 року, що мали місце в будинку АДРЕСА_9 та в будинку АДРЕСА_10 , відповідно, прокурором ОСОБА_21 , всупереч принципам територіальної юрисдикції та того, що досудове розслідування здійснювалось СУ ГУМВСУ, яке територіально розташовано у Приморському районі м.Одеси, з незрозумілих Колегії суддів підстав, обвинувальний акт в цьому кримінальному провадженні направлений для розгляду до неналежного в розумінні ст.32 КПК України суду, що у подальшому призведе до безумовного скасування будь-якого остаточного судового рішення.

Слід зауважити також на тому, що за розглядуваним обвинувальним актом від 28.01.2014 року, при викладені фактичних обставин інкримінованих обвинуваченим злочинів за епізодами від 01.05.2013, 12.07.2013, 17.07.2013 року, органом досудового розслідування зазначено про причетність до вчинення описаних протиправних діянь, за версією сторони обвинувачення, інших осіб (з тексту обвинувального акту ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ), відносно яких обвинувальний акт чи вирок суду, що набрав законної сили, в розпорядження Колегії суддів не надавалися, а відомості стосовно стадії досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду відносно означених осіб, Колегії суддів невідомі.

Втім, згідно зі 62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покарання, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За практикою Європейського Суду з прав людини (далі - Суд), яка як зазначалось вище та згідно з ч.5 ст.9 КПК України, підлягає застосуванню під час кримінального провадження, Суд неодноразово повторював, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції. Цей принцип, поміж іншого, поширюється на заяви, що їх роблять державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах, і які спонукають громадськість до висновків про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним.

Крім того, з`ясовуючи, чи становить заява державної посадової особи порушення п.2 ст.6 Конвенції, Суд не надає вирішального значення характерові чи результатам подальшого судового процесу. Суд наголошує на тому, що п.2 ст.6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування у кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному ст.10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотриматись принципу презумпції невинуватості (п.п.81-83 рішення у справі «Шагін проти України» від 10.12.2009 року, набуло статусу остаточного 10.03.2010 року).

Аналогічних висновків дійшов Суд у справі «Грабчук проти України» при встановлені порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції слідчим органу досудового розслідування при складенні відповідних процесуальних документів (п.п.42-46 рішення від 21.09.2006 року, статусу остаточного набуло 21.12.2006 року).

Враховуючи положення ст.62 Конституції України, наведені приписи Суду конвенційної юрисдикції та норми ст.17 КПК України, аналіз викладених у розглядуваному обвинувальному акті фактичних обставин інкримінованих обвинуваченим злочинів за наведеним епізодами, зокрема означений вище вислів щодо причетності до відповідних злочинів сторонніх осіб, спонукає громадськість і Колегію суддів до думки про їх причетність, що у своє чергу беззаперечно свідчить про порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції при складенні наданого на розгляду суду обвинувального акту від 28.01.2014 року.

Наряду з наведеним, розглядуваний обвинувальний акт від 18.03.2015 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_13 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, містить посилання на висновок судово-медичної експертизи з визначення заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень (№403 від 05.09.2014 року), який на стадії підготовчого провадження має перебувати в розпорядженні органу досудового розслідування, але який у даному випадку всупереч положенням ч.ч.2, 4 ст.291 КПК України ще до початку судового розгляду кримінального провадження по суті фактично розкриває зміст і сутність означеного доказу обвинувачення та свідчить про порушення принципів неупередженості суду і безпосередності дослідження ним доказів, що за переконанням Колегії суддів, є неприпустимим.

Натомість, наведені вище обставини не були усунути і прокурором прокуратури Одеської області ОСОБА_24 , яким в порядку ст.338 КПК України був внесений до суду під час судового розгляду справи у попередньому складі Колегії суддів затверджений заступником прокурора області ОСОБА_25 обвинувальний акт від 10.05.2016 року про зміну обвинувачення у об`єднаному кримінальному провадженні за обома первісними обвинувальними актами (від 28.01.2014 року та від 18.03.2015 року).

Сукупність зазначених вище недоліків обвинувальних актів, що суперечать принципам законності, верховенства права, презумпції невинуватості й права на захист, - не відповідають завданням кримінального провадження, Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до приписів ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79).

Крім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі , та обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

До того ж, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47), а конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у своїй прецедентній практиці, зокрема у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року, в якій були встановлені порушення п.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово зазначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових більш широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Крім того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.

Підсумовуючи викладене, Колегія суддів доходить висновку, що означені обвинувальні акти, з огляду на невідповідність їх змісту вимогам ст.ст.2-3, 8-9, 17, 91-92, 291 КПК України, неможливо визнати таким, що свідчить про висунення обвинувачення в порядку, встановленим цим Кодексом, сукупність чого унеможливлює призначення таких актів до судового розгляду, а відтак клопотання (заява) обвинуваченого ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню.

Разом із тим, перевірку інших викладених у заяві доводів обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема в частині застосування до нього недозволених заходів впливу під час його затримання, а також в частині інших порушень в ході досудового розслідування, в порядку ст.ст.206, 214, 216 КПК України, належить шляхом постановлення відповідної ухвали Колегії суддів доручити Державному бюро розслідувань, розташованому у м.Миколаєві, з направленням зазначеної заяви.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувальних актів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 вимогам ч.2 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 8-9, 17, 91-92 цього ж Кодексу, визнаються Колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи верховенства права і законності, рівності сторін та презумпції невинуватості, а також порушує правила територіальної юрисдикції, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означених обвинувальних актів, внаслідок чого, єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення цих актів й доданих до них документів прокурору прокуратури Одеської області, для усунення протягом розумного строку виявлених недоліків.

При вирішенні внесених прокурором ОСОБА_5 клопотань про застосування до обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та до обвинувачених ОСОБА_12 й ОСОБА_13 у вигляді домашнього арешту, а також при розв`язанні клопотання (заяви) обвинуваченого ОСОБА_10 і клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, Колегія суддів виходить з нижченаведеного.

За ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ст.177 означеного Кодексу, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Частиною 1 ст.181 зазначеного Кодексу регламентовано, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, а за п.5 ч.2 ст.183 цього ж Кодексу, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

В обґрунтування внесених клопотань прокурор ОСОБА_5 вказує на те, що строк тримання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 під вартою спливає, а ризики, які існували в ході досудового розслідування й передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування та/або суду, вчинення іншого кримінального правопорушення), не відпали.

До того ж, прокурор ОСОБА_5 в обґрунтування клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , з покладенням відповідних обов`язків, посилається на те, що станом на теперішній час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування та/або суду, вчинення іншого кримінального правопорушення).
У свою чергу, обвинувачений ОСОБА_10 у клопотанні (заяві), поміж іншого, зазначає про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший більш м`який, мотивуючи це тим, що він є батьком малолітньої дитини, має місце проживання в м.Одесі, позитивно характеризується за місцем проживання, до затримання був працевлаштований, а під вартою утримується безпідставно.
Захисник ОСОБА_7 у клопотанні про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на домашній арешт, посилається на особисті дані останнього та на необхідність лікування виявленої в нього хвороби.
Як слідує з матеріалів провадження та обвинувального акту від 28.01.2014 року, ОСОБА_9 висунуте обвинувачення у скоєнні особливо тяжких та тяжкого злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: нападу з метою заволодіння чужим майном (розбій), вчиненого із застосуванням насильства, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаного з проникненням у житло, вчиненого за попередньою змовою групою осіб організованою групою; умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, у тому числі й вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство; а також - таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно й за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, які передбачають можливість призначення покарання, зокрема, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Як слідує з того ж обвинувального акту, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 висунуте обвинувачення у скоєнні особливо тяжких злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, за кваліфікуючими ознаками: нападу з метою заволодіння чужим майном (розбій), вчиненого організованою групою із застосуванням насильства, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаного з проникненням у житло; умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, у тому числі й вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за що передбачено можливість призначення покарання, зокрема, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно з цим же обвинувальним актом, ОСОБА_12 висунуте обвинувачення у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч.4 ст.187 КК України, за кваліфікуючими ознаками нападу, поєднаного із застосуванням та погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), з проникненням у житло, вчиненого організованою групою та у тому числі особою, яка раніше вчинила розбій, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, за що передбачено можливість призначення покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Як також вбачається з обвинувальних актів від 28.01.2014 року й від 18.03.2015 року, ОСОБА_13 висунуте обвинувачення у скоєнні особливо тяжких і тяжких злочинів, передбачених ч.ч.3, 4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185, ч.1 ст.122 КК України, за кваліфікуючими ознаками: нападу з метою заволодіння чужим майном (розбій), поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, у тому числі - особою, яка раніше вчинила розбій, вчиненого організованою групою, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, а також - таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно й за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло; умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження , яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків,передбачених ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, за сукупністю яких передбачено можливість призначення покарання, зокрема, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Під час підготовчого провадження встановлено та з обвинувального акту слідує, що незважаючи на притягнення обвинуваченого ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності на території України вперше, його перебування у цивільному шлюбі, зайняття архітекторсько-дизайнерською діяльністю за наймом та наявність в нього місця тимчасового проживання в м.Одесі, вказаний обвинувачений є громадянином іншої держави Грузії, місцем реєстрації на території України або постійним місцем проживання в Одеському регіоні не забезпечений, офіційно неодружений і не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких і тяжких злочинів, що потягли загибель двох людей і характеризуються застосуванням насильства й підвищеною суспільною небезпечністю.
Разом із тим, як встановлено під час підготовчого провадження, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_10 в силу ст.89 КК України не має судимості, перебуває в цивільному шлюбі, має 2-х малолітніх дітей 2009 й 2010 років народження та забезпечений місцем тимчасового проживання в Одеській області, але останній є громадянином іншої держави Молдови, місцем реєстрації на території України або місцем постійного проживання в Одеському регіоні не забезпечений, офіційно неодружений і не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких і тяжких злочинів, що потягли загибель двох людей і характеризуються застосуванням насильства й підвищеною суспільною небезпечністю.

Як установлено в судовому засіданні, незважаючи на те, що ОСОБА_11 в силу ст.89 КК України не має судимості, перебуває в цивільному шлюбі, зі слів - працював робітником на будівництві за наймом та зареєстрований і тимчасово проживав в Одеській області, але останній місцем реєстрації або постійним місцем проживання в м.Одесі не забезпечений, офіційно неодружений і не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких і тяжких злочинів, що потягли загибель двох людей і характеризуються застосуванням насильства й підвищеною суспільною небезпечністю.
Наведені обставини у своєї сукупності обумовлюють відсутність міцних соціальних зв`язків кожного з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 в місці їх тимчасового проживання, що у контексті загрози призначення покарання в разі доведеності провини останніх у цьому кримінальному провадженні у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, частково підтверджують актуальність раніше встановлених в суді й передбачених ст.177 КПК України ризиків, а також об`єктивно доводять існування ризиків можливого ухилення обвинувачених від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, внаслідок чого, станом на теперішній час жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належне виконання вказаними обвинуваченими процесуальних обов`язків та запобігти означеним ризикам.

Оцінюючи ж доводи клопотання (заяви) обвинуваченого ОСОБА_10 щодо зміни йому запобіжного заходу на більш м`який, а також вирішує по суті клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на домашній арешт, Колегія суддів з огляду на обставини й тяжкість інкримінованих вказаним обвинуваченим діянь, на наведені вище їх особисті дані та на відсутність інших обставин, що виключають в теперішній час можливість утримання цих осіб під вартою, зазначені клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_7 у запропонованому обсязі, за переконанням Колегії суддів, задоволенню не підлягають.

Отже, приймаючи до уваги викладене та виходячи із визначених в обвинувальному акті обставин інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 злочинів, а також зважаючи на заперечення останніх та їх захисників, враховуючи відсутність належним чином доведених обставин, які б перешкоджали можливості тримання зазначених осіб під вартою, Колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість станом на теперішній час заявлених стороною захисту доводів та їх не підтвердження будь-якими фактичним даними, з огляду на що на даному етапі провадження жоден із більш м`яких запобіжних заходів до означених обвинувачених не зможе забезпечити виконання ними процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а відтак Колегія суддів вважає за доцільне клопотання прокурора ОСОБА_5 відносно вказаних обвинувачених задовольнити частково.

Втім, зважаючи на висловлені в судовому засіданні обвинуваченими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 скарги на стан їх здоров`я та неналежне надання медичної допомоги в умовах тримання під вартою, а також ураховуючи доводи та клопотання їх захисників, Колегія суддів вважає за необхідне іншою відповідною ухвалою призначити судово-медичне обстеження вказаних обвинувачених із залученням відповідних спеціалістів, виконання чого слід доручити керівництву «ОУВП №21».

Поміж означеного, Колегією суддів враховується відсутність будь-яких відомостей про порушення обвинуваченими ОСОБА_12 і ОСОБА_13 умов раніше обраного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а також зауважується на недоведеність прокурором ОСОБА_5 під час розгляду клопотання відносно другого з вказаних обвинувачених запропонованого цілодобового домашнього арешту, замість раніше обраного судом домашнього арешту в нічний час, що обумовлює часткове задоволення клопотання прокурора відносно другого із зазначених осіб.
Наряду з наведеним та виходячи з того, що ухвалою суду від 24.06.2019 року обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , згідно з ч.3 ст.183 КПК України, визначено в якості альтернативного запобіжного заходу розмір застави, достатньої для забезпечення належного виконання вказаними особами процесуальних обов`язків та запобіганню встановленим ризикам, Колегія суддів вважає, що у випадку внесення обвинуваченими або заставодавцями застави, на кожного з означених обвинувачених після їх звільнення з-під варти слід покласти обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22, 26, 31, 91-92, 177-178, 182-183, 291, 314-315, 369-372, ч.2 ст.376, Главою 18 КПК України, Колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 про повернення обвинувального акту прокурору, - задовольнити частково.
Обвинувальний акт від 28.01.2014 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №0002564, внесеному до ЄРДР 03.05.2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, ОСОБА_10 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_11 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_12 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_13 , у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.3, 4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, а також обвинувальний акт від 18.03.2015 року у кримінальному провадженні №0000706, внесеному до ЄРДР 17.03.2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_13 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, - повернути прокурору прокуратури Одеської області, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Клопотання прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання, а також клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт, - залишити без задоволення.

Обрати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.184, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, кожному, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, строком на 60 діб, тобто до 14 жовтня 2019 року.

У разі внесення застави, визначеному ухвалою Колегії суддів від 24.06.2019 року, покласти на кожного з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 наступні обов`язки: повідомити прокурора, суд про своє місце проживання та прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду; не відлучатися з міста Одеси без дозволу прокурора, суду; повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування із потерпілими та свідками в даному провадженні.

Додатково роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що згідно зі ст.182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків, а застава може бути внесена як самими обвинуваченими, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем), після чого обвинувачений звільняється з-під варти.

В силу ч.ч.8, 10 ст.182 КПК України, також роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що якщо кожний з них, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до прокурора чи суду без поважних причин або не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України і використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору, а у разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ст.194 цього Кодексу.

Обрати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , обвинуваченому у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.3, 4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185, ч.1 ст.122 КК України, кожному, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за їх місцем фактичного проживання за адресами: АДРЕСА_8 , та АДРЕСА_6 , відповідно, строком на 60 днів, тобто до 14.10.2019 року.

Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України, покласти на обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 наступні обов`язки: заборонити залишати житло в період часу з 22:00 до 06:00 години, яке розташоване за адресами, відповідно: АДРЕСА_8 та АДРЕСА_6 ; за першим викликом прибувати до прокурора та суду; не відлучатися із населених пунктів, в яких вони проживають; утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками та іншими учасниками кримінального провадження.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за їх поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вони перебувають, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на них зобов`язань.
Строк дії ухвали в частині застосування запобіжних заходів та покладених на обвинувачених обов`язків в межах домашнього арешту і у разі внесення застави закінчується 14.10.2019 року.

Виконання ухвали в частині застосування до обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області та Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, відповідно. Ухвала підлягає негайному виконанню органами внутрішніх справ.
Копію ухвали направити для виконання до «ОУВП №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, до Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області та до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, відповідно, для контролю виконання - до прокуратури Одеської області, а також надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала в частині обрання запобіжного заходу набирає законної сили негайно після проголошення й оскарженню не підлягає, а в частині повернення обвинувального акту - після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3