КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження № 0000066 стосовно,-

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, невійськовозобов`язаного, раніше судимого:
- вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 05.07.2018р. за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі та звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців; ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.04.2019р. скасовано його звільнення від відбуття покарання та направлено на відбуття покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі;

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Володарського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 3 (три) місяці.

На підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року остаточно призначено ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше судимим вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі та звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12 квітня 2019 року скасовано його звільнення від відбуття покарання та направлено на відбуття покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин за таких обставин.
17 квітня 2019 року близько 14 години ОСОБА_6 знаходився в одній із житлових кімнат будинку АДРЕСА_2 , що на праві приватної власності належить потерпілому ОСОБА_8 . Після спільного розлиття алкогольних напоїв з останнім в ОСОБА_6 виник умисел на відкрите викрадення майна, що належить ОСОБА_8 3 корисливого мотиву, маючи на меті збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 не менше трьох ударів металевою каструлею по голові та, використовуючи підручні речі, зв`язав йому руки та ноги, чим спричинив легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя та здоров`я потерпілого.
Після цього, усвідомлюючи, що потерпілий спостерігає за його діями, відкрито, умисно, повторно здійснив викрадення LED-телевізора марки «Saturn», модель «TVLED32FNEW», серійний номер 10.2013-00972, що зберігався у згаданій кімнаті будинку, та телефон марки «Samsung», модель GT-E 12021, серійний номер ІМЕІ НОМЕР_1 , зі стартовим пакетом мобільного оператора «МТС» з номером телефону НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_8 .
У подальшому ОСОБА_6 залишив місце вчинення злочину та розпорядився викраденими речами на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок Володарського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року змінити в частині призначеного ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, зокрема зменшити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України до 2-х років позбавлення волі та за сукупністю вироків призначити остаточне покарання у виді 2-х років 3-х місяців позбавлення волі. При цьому, апелянт просив, визнати обставиною, що пом`якшує покарання добровільне усунення заподіяної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог вказав, що суд першої інстанції правильно зазначив у вироку про обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. В той же час, на думку сторони захисту, суд першої інстанції не визнав пом`якшуючою обставиною добровільне усунення заподіяної шкоди (п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України).
Крім того, апелянт вказав, що призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці, суд належним чином не мотивував свого рішення щодо відступу від мінімальної санкції, само як і не мотивував неможливість застосування до нього ст. 69 КК України.

Захисник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Участь обвинуваченого, з урахуванням положень ч.4 ст. 401 КПК України не є обов`язковою. Неявка потерпілого не перешкоджає розгляду провадження, оскільки останній був належним чином повідомлений про час і місце його розгляду.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка посилаючись на законність і обґрунтованість вироку суду, заперечувала проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження № 0000066 та апеляційні доводи, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, докази в якому, окрім показань обвинуваченого та даних про його особу, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і сторона захисту в апеляційній скарзі, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, колегією суддів не перевіряються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого не ґрунтуються як на матеріалах кримінального провадження, так і на вимогах закону.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 повністю дотримався вищевказаних норм кримінального закону.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, відсутність обтяжуючих та наявність однієї пом`якшуючої покарання обставини, дані про особу винного, який притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки він знову вчинив злочин проти власності, а тому суд правильно дійшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого в умовах суспільства є неможливим.

При цьому, враховуючи вимоги ст. 71 КК України, згідно яких, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімального строку, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року.

Свої висновки в цій частині, всупереч вказаному у апеляційній скарзі захисника, суд першої інстанції достатньо обґрунтував, з якими колегія суддів погоджується в повному обсязі, вважаючи обране обвинуваченому ОСОБА_6 покарання справедливим та достатнім для його виправлення.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про необгрунтоване невизнання обставиною, що пом`якшує покарання добровільного усунення заподіяної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки речі, які були викрадені ОСОБА_6 у потерпілого ОСОБА_8 та вилучені у нього під час досудового розслідування, повернуто потерпілому за вироком суду.
За таких обставин, посилання сторони захисту на добровільне усунення обвинуваченим ОСОБА_6 заподіяної шкоди є надуманими.

Отже, враховуючи відсутність правових підстав для застосування положень ст. 69 КК України, як того просить захисник, а зокрема наявності кількох обставин, які пом`якшуючих покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, даних які позитивно характеризують особу винного підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає.

Посилання захисника на те, що судом першої інстанції не мотивоване рішення щодо відступу від мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки покарання за ч. 2 ст. 186 КК України призначено обвинуваченому ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією цієї норми закону та з урахуванням вимог ст. 71 призначено остаточне покарання за сукупністю вироків.

Враховуючи вищевикладене, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, призначене ОСОБА_6 покарання необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для зміни вироку, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Володарського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року, стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3