Номер провадження: 11-сс/813/1945/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 про відмову в арешті майна у кримінальному провадженні №0002255, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 , про арешт майна, вилученого 15.11.2019 року в ході проведення огляду місця події, а саме автомобіля «Land Rover Range Rover Vogue» чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні №0002255, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України.
Своє рішення про відмову в арешті майна слідчий суддя мотивував тим, що у клопотанні належним чином не обґрунтована необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, не доведені ризики знищення, приховування або відчуження майна, а посилання слідчого на необхідність проведення експертиз не підтверджується жодними доказами, оскільки експертизи з автомобілем не призначені.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі прокурор вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про арешт майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що слідчий суддя не взяв до уваги відповідність вилученого майна критеріям, передбаченим ч.1 ст.98, ч.2 ст.167 КПК України, а саме що це майно є доказом у кримінальному провадженні, зберегло на собі його сліди та є предметом кримінального правопорушення, а тому арешт майна необхідний для забезпечення його збереження та проведення з ним судових експертиз.
Учасники апеляційного провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги, однак в судове засідання не з`явились, від прокурора надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а власник майна про причину неявки не повідомив, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд без їх участі та відповідно до ч.4 ст.107 КПК України.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Висновки апеляційного суду.
Апеляційним судом встановлено, що клопотання про арешт майна не відповідає вимогам кримінального процесуального Закону, з огляду на таке.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

У клопотанні про арешт майна слідчий не зазначив, чи підпадає зазначене майно під критерії, встановлені ч.4 ст.170 КПК України, тобто чи підлягатиме воно спеціальній конфіскації у випадку постановлення обвинувального вироку.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, оскільки у клопотанні не зазначені підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

До клопотання слідчого долучені лише копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, з якого вбачається, що власником автомобіля є ОСОБА_7 , однак ця особа не була встановлена та допитана з приводу обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі щодо обставин набуття у власність зазначеного автомобіля та можливого втручання у зміну номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу.

На момент звернення до суду з клопотанням про арешт майна до матеріалів також не було долучено доказів, які підтверджують призначення експертиз у даному кримінальному провадженні, а також не долучені документи, які підтверджують оголошення автомобіля у розшук як викраденого. Не долучено також витягу або довідки з бази даних МВС України, які підтверджують доводи клопотання про те, що номер кузова вилученого в ході огляду місця події автомобіля не співпадає з тим, який міститься у цій базі.

За наявних недоліків клопотання та долучених до нього матеріалів слідчий суддя взагалі був позбавлений можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про відсутність підстав для накладення арешту на майно, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним, необґрунтованим і таким, що не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Таким чином, клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Встановлений апеляційним судом факт невідповідності вимогам закону клопотання слідчого, яке слідчий суддя районного суду, маючи таку можливість, не повернув органу досудового розслідування, а прийняв його до розгляду, на переконання апеляційного суду, унеможливлює розгляд даного клопотання слідчого по суті.

Вищевикладені порушення є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На переконання апеляційного суду, слідчі судді не повинні формально підходити до розгляду клопотань органів досудового розслідування, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її частково задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурору для усунення недоліків, відповідно до вимог ч. 3 ст.172 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 про відмову в арешті майна у кримінальному провадженні №0002255, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 , про арешт майна, вилученого 15.11.2019 року в ході проведення огляду місця події, а саме автомобіля «Land Rover Range Rover Vogue» чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні №0002255, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України, - повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, протягом 72 (сімдесяти двох) годин з дня отримання ним копії повного тексту цієї ухвали.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4