Справа № 304/1358/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

13.05.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 та
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/408/19, за апеляційною скаргою, яку подав прокурор Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИВ :
вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2018 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Туриця Перечинського району Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із базовою середньою освітою, не одружений, не працюючий, раніше неодноразово судимий, і зокрема, востаннє згідно вироку Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2018, за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки й на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Перечинського районного суду від 24.01.2017 та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць,
визнаний винним і йому призначено показання за ст. 395 КК України у виді арешту строком на 5 (п`ять) місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.
Початок строку відбування ОСОБА_6 покарання визначено обчислювати з 28 серпня 2018 року.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
У період з 14 липня до 22 серпня 2018 року, обвинувачений ОСОБА_6 з метою ухилення від адміністративного нагляду, встановленого постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 листопада 2017 року, відповідно до якої йому встановлено: заборону виходу з будинку з 22.00 год. до 06.00 год. ранку; реєстрацію в органах внутрішніх справ два рази на місяць першої та останньої суботи місяця; заборону виїзду за межі адміністративного району без дозволу начальника Перечинського відділення Ужгородського відділу ГУ НП в Закарпатській області; заборону відвідувати торгівельні заклади, де здійснюється торгівля алкогольними напоями на розлив, -самовільно залишив місце свого проживання, чим порушив правила адміністративного нагляду, за що кримінальна відповідальність передбачена ст. 395 КК України.

В апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_6 , прокурор вказує на те, що вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції занадто м`яко поставився до особи обвинуваченого, не врахував тяжкості вчиненого злочину, систематичність та кількість вчинених ним попередніх злочинів та його непогашені попередні судимості, а також обставини справи, які свідчать про зневажливе ставлення обвинуваченого до виконання покладених на нього обов`язків. Посилається на те, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі й за вчинення корисливих злочинів проти власності, обставинами, що обтяжують його відповідальність є рецидив злочинів та судимості, які на даний момент не погашені, що в свою чергу свідчить про суспільну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_6 та високу ймовірність вчинення ним нових злочинів. При цьому, стверджує, що відповідно до довідки про судимість ОСОБА_6 продовжує систематично вчиняти злочини після відбування реального покарання у місцях позбавлення волі, що свідчить про те, що відбування покарання не впливає на виправлення ОСОБА_6 та не запобігає вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим, спосіб складання покарання за сукупністю злочинів, а саме, поглинення менш суворого покарання більш суворим, не є доцільним та виправданим, а призначене ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі є занадто м`яким та сприятиме швидшому відновленню його злочинної діяльності. Вважає, що ОСОБА_6 необхідно визначити остаточне покарання шляхом часткового складання покарань, оскільки остаточне покарання після засудження ОСОБА_6 за ст. 395 КК України не змінилося. Разом із тим, зазначає, що визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини будь-яким чином не знижує суспільної небезпеки особи обвинуваченого. Просить вирок у частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ст. 395 КК України покарання у виді арешту на строк 5 місяців, яке на підставі ст. 72 КК України перерахувати на 5 місяців позбавлення волі, і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці, а в решті вирок залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 , який судове рішення вважає законним та обґрунтованим і заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає її розгляду. При прийнятті рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності адвоката враховується клопотання обвинуваченого про розгляд кримінального провадження за відсутності адвоката, що участь захисника у розгляді апеляційним судом даного кримінального провадження не є обов`язковою, що розгляд справи за відсутності захисника не призведе до порушення права особи на захист.

Колегія суддів також враховує і те, що адвокат ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги заяв чи клопотань про відкладення її розгляду на інший день не подавав.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у самовільному залишенні особою, щодо якої встановлено адміністративний нагляд місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, ґрунтується на сукупності доказів, досліджених безпосередньо під час судового розгляду кримінального провадження та наведених у вироку, учасниками судового розгляду не оспорюється, тому апеляційним судом, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, не перевіряється, дії обвинуваченого за ст. 395 КК України кваліфіковані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 призначено занадто м`яке покарання, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статтей кримінального кодексу були дотримані, що при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання враховані ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини, за яких його скоєно, дані про його особу та обставини, що обтяжують, і пом`якшують покарання. У тому числі, судом враховано те, що кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до злочинів невеликої тяжкості; дані про особу обвинуваченого посередньо характеризується за місцем проживання, не перебуває на диспансерному обліку лікарів психіатра, нарколога, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставина, що обтяжує покарання рецидив злочинів, а також те, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 цього ж Кодексу призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

Указане свідчить про те, що ОСОБА_6 на шлях виправлення не став.

Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 обґрунтовано із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати у місцях позбавлення волі.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що за ст. 395 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 призначено передбачене цією нормою права покарання у виді арешту (п`ять місяців), яке відповідно до санкції є майже максимальним за розміром, що призначення вказаного покарання прокурором не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом необґрунтовано застосовано принцип поглинення призначених за вироками ОСОБА_6 покарань, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. При оцінці цих доводів колегія суддів враховує і те, що прокурор не вказує на те у чому саме полягає неправильне застосування кримінального закону при призначенні обвинуваченому покарання ; не вмотивовує чому призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць є несправедливим та занадто м`яким, а покарання про призначення якого він клопоче - позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці, буде справедливим.

При оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів також зазначає, що в обґрунтування доводів прокурор вказує на те, що «доцільним та виправданим» буде застосування принципу складання призначених покарань.

З урахуванням наведеного, інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт про те, що судом не враховано систематичність та кількість вчинених ОСОБА_6 попередніх злочинів та його непогашені попередні судимості, зневажливе ставлення обвинуваченого до виконання покладених на нього обов`язків, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі й за вчинення корисливих злочинів проти власності, високу ймовірність вчинення ним нових злочинів, відповідно до довідки про судимість ОСОБА_6 продовжує систематично вчиняти злочини після відбування реального покарання у місцях позбавлення волі, спосіб складання покарання за сукупністю злочинів, а саме, поглинення менш суворого покарання більш суворим сприятиме швидшому відновленню його злочинної діяльності, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, яку подав прокурор Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 призначено занадто м`яке покарання й уважає висновки суду першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання належним чином обґрунтованими та вмотивованими, - призначене покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, справедливим.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу, яку подав прокурор Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2018 року щодо обвинуваченого за ст. 395 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, у той самий строк із дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді: