Справа № 509/3699/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора: ОСОБА_3 ;
обвинувачених: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;
представників потерпілих: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;
перекладача: ОСОБА_10 ,
розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь кримінальне провадження №0002973 від 20.07.2018 р., з обвинувальним актом, яким:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Азербайджанської Республіки, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Одеси, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м.Чорноморськ, Одеської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий,

обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

16.07.2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 20.07.2018 р. до ЄРДР за №0002973, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, а саме, що зазначені особи, за період часу з липня по листопад 2018 року, скоїли ряд умисних злочинів, пов`язаних з умисним пошкодженням чужого майна, вчиненого шляхом підпалу.

23.07.2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід в вигляді домашнього арешту з 20 години по 07 годину наступного дня, за адресою, АДРЕСА_5 .

До суду звернувся прокурор з клопотаннями про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор підтримав зазначене клопотання та просив його задовольнити, мотивуючи це тим, що підозрюваний у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення ОСОБА_5 , може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та призначеного покарання, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також зазначив, що ОСОБА_12 ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.07.2019 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України в тому числі здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інший документ, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. Однак, до теперішнього часу обвинуваченим не надано підтвердження, про виконання зазначеного обов`язку.
Представники потерпілих клопотання про зміну відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою підтримали, просили суд його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечували, вважаючи, що прокурором, в клопотанні не наведено жодного факту неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, докази якої мають бути надані для обрання виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою. Прокурор не обґрунтував, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж взяття під варту, не забезпечить виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Також, захист вважає, що сторона обвинувачення не привела жодних доказів на підтвердження ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Прокурор не вказав у чому полягають конкретні ризики щодо кожного обвинуваченого. Також зазначив, що прокурор намагається використати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою вчинення тиску на обвинуваченого ОСОБА_5 для отримання пізнавальних показань, що є порушення їх права на захист. Обвинувачений з`являється у судові засідання відповідно до отриманих ним судових викликів. За час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений не вчинив жодного правопорушення. Відомості, викладені у клопотанні прокурора, стосовного того, що обвинувачений не здав на зберігання свій закордонний паспорт, не відповідають дійсності. Після здачі паспорта на зберігання до Київського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, обвинувачений повідомив про це прокурора, а до суду направив копію заяви про здачу паспорта із відміткою про його отримання, так як на той час не було визначено відповідальну особу, яка повинна була здійснювати безпосередній контроль за поведінкою обвинуваченого.

Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали, додані до клопотання, суд вважає клопотання прокурора про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на тримання під вартою таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 є громадянином України, зареєстрований та має постійне місце проживання в м.Одеса, на утриманні має неповнолітню дитину, працевлаштований, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, раніше не судимий та ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності; позитивно характеризується по місцю проживання; правопорушення, в якому він обвинувачується, не відноситься до категорії, вчинених відносно життя та здоров`я особи.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України - кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді відповідних клопотань про обрання запобіжного заходу, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою - є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, судом враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (inabstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі "Харченко проти України", п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка слугувала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі "Таран проти України" зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Неистяк проти Словаччини»,заява №65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі проти Польщі» (Ladentv. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі « Хайредіновпроти України» (v. Ukraine),заява № 38717/04, п. 86).

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Прокурором ні в клопотанні, ні в поясненнях в судовому засіданні не надано аргументованого обґрунтування неможливості застосування до обвинуваченого інших, передбачених КПК України видів запобіжних заходів. Твердження прокурора, стосовного того, що обвинувачений не здав на зберігання свій закордонний паспорт, не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_12 про здачу свого закордонного паспорта на зберігання до Київського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області із відміткою про його отримання (т.2 а.с. 214-216)

Керуючись ст.331 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора, про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу в вигляді домашнього арешту на тримання під вартою в Державній установі «Одеська установа виконання покарання №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 20.09.2019 р. о 09.15 годині.

Суддя: ОСОБА_1