Справа № 461/1197/19
Провадження № 1-кп/461/320/19
УХВАЛА

07.05.2019 м. Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю:

секретаря - ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

представника потерпілої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

при розгляді у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження № 0003213 відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

19.02.2019 року до Галицького районного суду м. Львова з Львівської місцевої прокуратури № 1 надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Потерпіла та її представник підтримали клопотання прокурора. Не заперечували призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Крім цього, подали до суду цивільний позов про відшкодування матеріальних та моральних збитків завданих вчиненням злочину та заяву про забезпечення позову

Захисник та обвинувачений не заперечували призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Заслухавши учасників кримінального провадження суд приходить до наступного висновку.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

В обвинувальному акті зазначено: «08.07.2018 р.близько 01 год. 55 хв. між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , які знаходились в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_9 , за відсутністю по місцю проживання останнього, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виникла словесна перепалка. В ході словесного конфлікту, ОСОБА_4 внаслідок злочинної недбалості, не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_8 від вчиненого ним діяння, хоча повинен був і міг її передбачити, не маючи умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, з метою зупинення протиправних дій ОСОБА_8 , що стояв біля столу та розмахував кухонним ножем, який тримав в руці, наніс один удар сковорідкою в ліву лобно-скроневу ділянку голови та один удар цією ж сковорідкою в праву тім`яно-потиличну ділянку голови, чим спричинив останньому, відповідно до висновку експерта, тяжкі тілесні ушкодження, а саме закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з ураженням лівої лобної частки, субдуральної гідроми правої півкулі головного мозку, субарахноїдальних крововиливів лівої лобної ділянки га правої півкулі мозочка, з вторинними крововиливами в білій речовині лівої тім`яної та скроневої часток, яка на фоні ішемічної хвороби серця з зоною гострої ішемії міокарду задньої стінки лівого шлуночка серця ускладнилась набряком - набуханням головного мозку, в результаті чого ОСОБА_8 , втративши свідомість, впав на підлогу та не приходячи до себе ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги».

За змістом ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити:

1)виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими;

2)правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність;

3) формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо .

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, згідно ст.377 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За практикою Європейського суду з прав людини формулювання обвинувачення повинно бути чітким та не двозначним, оскільки відомості, надані обвинуваченому та викладені в формулюванні обвинувачення повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції, (рішення ЄСПЛ у справі «Маттоціа проти Італії" від 25.07.2000 року; рішення ЄСПЛ у справі "Абрамян проти Росії" від 09.10.2008 року).

Однак, з аналізу змісту висунутого обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 119 КК України вбачається, що воно є суперечливими, неоднозначним, таким, яке не містить чіткого формулювання висунутого обвинувачення, що є порушенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Ст. 118 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, а також у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Ч. 1 ст. 119 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, вчинене через необережність.

Ч. 2 ст. 121 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене способом, що має характер особливого мучення, або вчинене групою осіб, а також з метою залякування потерпілого або інших осіб, чи з мотивів расової, національної або релігійної нетерпимості, або вчинене на замовлення, або таке, що спричинило смерть потерпілого.

Зазначення в обвинувальному акті того, що обвинувачений «не маючи умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, з метою зупинення протиправних дій ОСОБА_8 , що стояв біля столу та розмахував кухонним ножем, який тримав в руці наніс один удар сковорідкою в ліву лобно-скроневу ділянку голови та один удар цією ж сковорідкою в праву тім`яно-потиличну ділянку голови» може свідчити про здійснення обвинуваченим самооборони в результаті протиправних дій.

П. 24 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 07.02.2003 р. « Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» передбачено, що відповідальність за ст. 118 або ст. 124 КК за вбивство чи заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони або перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

При цьому, в обвинуваченому акті вказано, що ОСОБА_4 наніс два удари сковорідкою по голові потерпілого внаслідок злочинної недбалості, не маючи умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень та не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_8 від вчиненого ним діяння, хоча повинен був і міг її передбачити.

П.26 вищевказаної постанови ПВСУ встановлено, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК. Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, по суті свідчать про умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого. Про це свідчать такі описані в обвинувальному акті події, як умисне нанесення одного удару сковорідкою в ліву лобно-скроневу ділянку голови та нанесення одного удару цією ж сковорідкою в праву тім`яно-потиличну ділянку голови. Вказаними діями обвинувачений спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, в результаті яких останній помер. Тобто, протиправними діями є декілька (два) ударів сковорідкою по голові потерпілого, і саме тому обвинувачений міг припускати настання результату протиправних дій смерті потерпілого ОСОБА_8 . У фабулі обвинувачення вказано, що обвинувачений ОСОБА_4 не передбачав можливості настання смерті, проте здійснив саме два удари по голові потерпілого. Тобто, прокурору слід чітко визначитися із змістом змісту суб`єктивної сторони злочину, для кваліфікації як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В даному випадку, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 полягає у вбивстві, вчиненому через необережність, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Проте, в обвинувальному акті не зазначено суті необережних дій ОСОБА_4 , не зазначено в чому саме полягає необережність заподіяння аж двох ударів по голові сковорідкою. Тобто, прокурором у висунутому обвинуваченні ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 119 КК України не конкретизовано та чітко не сформульоване висунуте обвинувачення. Обвинувачення є суперечливим, оскільки обвинувачуючи ОСОБА_4 у необережному вбивстві за ч. 1 ст. 119 КК України прокурор звинуватив ОСОБА_4 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень двома ударами сковорідкою по голові, від яких наступила смерть (за ч.1 ст. 121 КК України). Крім того, одночасно прокурор зазначив про самозахист ОСОБА_4 , вказуючи про нанесення ударів «з метою зупинення протиправних дій» потерпілого. При цьому, прокурор не зазначив ні про перевищення меж необхідної оборони (за що передбачена відповідальність за ст. 124 КК України), ні про правомірність оборони, яка виключає кримінальну відповідальність. Це є порушенням вимог п. 5 ч. 2 ст. 191 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Тому суд вважає необхідним повернути обвинувальний акт прокурору.

Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Обвинувачений ОСОБА_4 згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, з`являвся в органи досудового розслідування та в суд, має постійне місце проживання. Що свідчить про відсутність ризику його ухилення від суду. Також прокурором не доведені ризики здійснення впливу обвинуваченого на свідків та ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Тяжкість кримінального правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_4 та відсутність у нього офіційної роботи і сім`ї самі по собі не свідчать про наявність ризику ухилення від суду.

За відсутності передбачених ст. 177 КПК України ризиків суд не вбачає правових підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу.

Крім цього, суд не вбачає підстав для задоволення заявленої потерпілою заяви про забезпечення цивільного позову, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Забезпечення позову повинно гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Головною метою забезпечення позову є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення завдання значної шкоди заявнику.

За загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Зі змісту заяви потерпілої ОСОБА_5 про забезпечення позову не вбачається необхідності здійснити негайні, проте тимчасові заходи, які будуть направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення завдання значної шкоди заявнику. Потерпіла не надала суду доказів на підтвердження своїх вимог та не довела суду того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні цивільного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Кримінальне провадження № 0003213 відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК України повернути прокурору Львівської місцевої прокуратури № 1.

Ухвалу після набрання законної сили негайно направити прокурору Львівської місцевої прокуратури № 1 для усунення зазначених у ній недоліків обвинувального акта.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не обирати.

Відмовити в забезпеченні позову потерпілої ОСОБА_5 .

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1