Справа № 161/1773/15-к Провадження №11-кп/802/165/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ,
потерпілого, обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_12 - ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Луцької місцевої прокуратури на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2018 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 18 липня 2009 року біля 11 год. 35 хв. в с.Милуші Луцького району Волинської області, на 3км. + 100м. автодороги сполученням «Маяки Луцьк», яка має по одній смузі руху в кожному напрямку, він як водій, керуючи технічно справним, обладнаним ременями безпеки для перевезення задніх пасажирів легковим автомобілем марки «Ford Scorpio», транзитний номерний знак НОМЕР_1 в напрямку м.Ковель по асфальтобетонній, сухій ділянці дороги та перевозячи при цьому на задньому сидінні пасажира малолітнього ОСОБА_14 , 2001 року народження, грубо порушив п.21.11 «б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме, перевозив пасажира, який не досяг 12-річного віку у транспортному засобі без використання спеціальних засобів, що мають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу та під час зіткнення із задньою частиною пасажирського автобуса марки «Богдан А09202», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , пасажир - малолітній ОСОБА_14 , будучи не пристебнутим, вдарився своїм тілом в задню частину водійського сидіння і отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Луцька Волинської області, українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не працюючий, розлучений, раніше не судимий, жителя АДРЕСА_1 , визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправданий за недоведеністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Таке рішення суд мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено, що в діяннях обвинуваченого ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, оскільки досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані стороною обвинувачення беззаперечно не підтверджують факту вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.
У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає виправдувальний вирок суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим і невмотивованим та оскаржує його у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що в основу такого вироку покладено показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що в автомобілі «Ford Scorpio» під час зіткнення з автобусом «Богдан» перебував його неповнолітній син ОСОБА_14 , який був пристебнутий ременем безпеки. Показання ОСОБА_7 підтвердили свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які суперечать висновку експерта №85 від 27.01.2015 року про те, що ОСОБА_16 , 2001 року народження отримав тілесні ушкодження внаслідок автотравми. Також зазначає, що суд взяв до уваги висновок ЛКК №313 комісії КЗ «Луцька міська клінічна поліклініка», відповідно до якого зріст ОСОБА_14 станом на 27.07.2009 року становив 146 см, та зробив висновок про спростування застосування при перевезенні неповнолітнього ременем безпеки. Однак, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він у транспортному засобі перевозив неповнолітнього пасажира ОСОБА_14 , який не досяг 12-річного віку без використання спеціальних засобів, що мають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, що є порушенням п.21.11 «б» ПДР України, що не було взято до уваги судом першої інстанції.
З огляду на вищенаведене просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки. На підставі ст.49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку закінчення строків давності.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, а також інших учасників провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:
1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;
2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;
3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У відповідності до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, суд повинні оцінювати докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ при цьому не має наперед встановленої сили.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.

Так, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за що передбачена кримінальна відповідальність ч.1 ст.286 КК України.
Зокрема, ОСОБА_7 ставиться у провину те, що він в порушення пп.«б» п.21.11 ПДР України переводив на задньому сидінні автомобіля неповнолітнього пасажира ОСОБА_14 , який не досяг 12-річного віку без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу, та внаслідок виникнення дорожньо-транспортної пригоди за участі іншого транспортного засобу, неповнолітній пасажир отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Дійсно, підпунктом «б» п.21.11 ПДР України передбачено, що забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, - у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на передньому сидінні легкового автомобіля - без використання зазначених спеціальних засобів; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда.

Факт виникнення 18 липня 2009 року дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля, яким керував обвинувачений ОСОБА_7 та внаслідок якої неповнолітній ОСОБА_14 , 2001 року народження, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості ніким з учасників провадження не оспорюється.

Допитаний місцевим судом обвинувачений ОСОБА_7 не визнаючи винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, окрім іншого, ствердив, що під час руху автомобіля, яким він керував, та під час зіткнення його транспортного засобу з іншим, неповнолітній ОСОБА_14 перебував на задньому сидінні автомобіля та був пристебнутий ременем безпеки. Після ДТП він не міг відстібнути ремінь безпеки, яким був пристебнутий його син.
Такі його показання повністю узгоджуються із показаннями потерпілого ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_15 , які ними були надані в ході розгляду справи судом першої інстанції.
Водночас, як вірно вказав місцевий суд, такі показання обвинуваченого, потерпілого та свідка суперечать висновку експерта №85 від 27.01.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження внаслідок автотравми, і при цій експертизі судово-медичних даних, котрі дозволили б встановити дію застосування ременя безпеки, - немає.
Таким чином, колегія суддів повністю погоджується із твердженням місцевого суду про те, що обставина порушення обвинуваченим ОСОБА_7 пп.«б» п.21.11 ПДР України не доведена та в повній мірі цими доказами не спростована.
Не доводять та не спростовують вини ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні і показаннями допитаних місцевим судом свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , оскільки вони фактично підтвердили лише факт дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля марки «Ford Scorpio» та автобуса «Богдан».
При цьому вірним також є посилання місцевого суду на те, що обов`язкове застосування ременя безпеки при перевезенні неповнолітнього ОСОБА_14 в транспортному засобі на задньому сидінні спростовує висновок ЛКК №313 комісії КЗ «Луцька міська дитяча поліклініка», відповідно до якого зріст ОСОБА_14 станом на 27.04.2009 року становив 146 см.

Таким чином, докази сторони обвинувачення не є беззаперечними, не доводять винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 поза розумним сумнівом, а тому усі сумніви згідно ст.17 КПК України, ст.62 Конституції України тлумачаться лише на користь обвинуваченого.
А тому, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги відсутність доказів, які доводили б винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виправдав його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, - за недоведеністю в діянні обвинуваченого кримінального правопорушення.
Будь-яких порушень закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування виправдувального вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді