ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/233/14-к Номер провадження 11/814/12/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 366 КК України З.Н.Т.
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Cудової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
з участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
засудженого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальної справи за апеляцією прокурора відділу підтримання обвинувачення в суді прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград, Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, не працюючого, не судимого, визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади в судових органах строком на 2 роки;

-за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади в судових органах на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади в судових органах на строк 3 роки.

Згідно з ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання чи роботи.

Зараховано ОСОБА_10 в строк відбуття покарання період затримання та перебування під вартою з часу його затримання 27 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі відповідно до ст.72 КК України.

Виправдано: за ч. 3 ст. 368 КК України на підставі відсутності в його діях складу злочину.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_10 визнаний винуватим в тому, що він, працюючи на посаді голови Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області, будучи суддею, обраним безстроково відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» №1590- IV від 04.03.2004, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, умисно, з метою отримання неправомірної вигоди, вчинив службове підроблення за наступних обставин.

Так, в провадженні судді Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_10 перебували матеріали кримінального провадження № 35079032 по обвинуваченню ОСОБА_13 .

08 липня 2008 року ОСОБА_10 без проведення судового засідання прийняв постанову про зміну запобіжного заходу підсудному ОСОБА_13 , в яку вніс завідомо неправдиві відомості: прийняття рішення у відкритому судовому засіданні з участю прокурора ОСОБА_14 та секретаря судового засідання ОСОБА_15 , які участі в засіданні не приймали.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, а саме службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, видача завідомо неправдивого документу.

Крім цього, зловживаючи своїм службовим становищем, маючи умисел на звільнення ОСОБА_13 з під варти та отримання за це неправомірної вигоди, ОСОБА_10 09 липня 2008 року дав розпорядження секретарю судового засідання виготовити припровідну про направлення прийнятої вище вказаної постанови про зміну запобіжного заходу ОСОБА_13 до установи, в якій утримувався останній, після чого підписав вказану припровідну та затвердив постанову про зміну запобіжного заходу ОСОБА_13 з-під варти на підписку про невиїзд печаткою суду і повідомив судового розпорядника ОСОБА_16 про необхідність відвезти постанову суду до СІЗО № 3 міста Дніпропетровська для її виконання.

По дорозі до СІЗО № 3 міста Дніпропетровська ОСОБА_10 разом із ОСОБА_16 прибули на паркувальну стоянку біля кафе «Рандеву» в місті Павлоград, де зустрілись із ОСОБА_17 , який мав передати кошти за звільнення ОСОБА_13 з-під варти, після чого ОСОБА_10 відрекомендував останньому особу ОСОБА_16 та повідомив, що саме ця особа виконає постанову суду. Після цього, ОСОБА_10 надав ОСОБА_16 розпорядження пересісти до автомобіля ОСОБА_17 для поїздки до СІЗО.

В подальшому ОСОБА_10 був затриманий працівниками правоохоронних органів, а постанова суду вилучена.

Оскільки ОСОБА_10 не довів свій злочин до кінця (так як метою було звільнення ОСОБА_13 з-під варти) з причин, що не залежали від його волі, тому своїми діями ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України, а саме зловживаючи своїм службовим становищем, з метою одержання для себе неправомірної вигоди, використав своє становище всупереч інтересам держави, що могло завдати (в разі звільнення ОСОБА_13 ) істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам, однак не довів свій злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Виправдовуючи за ч. 3 ст. 368 КК України місцевий суд вказав, що оскільки при розгляді кримінального провадження в суді стороною обвинувачення не доведено, що в діянні підсудного ОСОБА_10 є склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме не надано доказів того, що ОСОБА_10 отримував від ОСОБА_17 грошові кошти як хабар, тому його слід визнати невинним у вчиненні даного злочину та виправдати.

Суд у своєму рішенні проаналізував докази та навів мотиви прийнятого рішення.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочинів за наведених у вироку обстави та кваліфікацію дій останнього за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України до обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 (два) роки, за ч.1 ст. 366 КК України до обмеження волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 (три) роки. Остаточне покарання призначити на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 (три) роки.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд безпідставно застосував положення ст. 75 КК України, внаслідок чого, призначене засудженому покарання не відповідає тяжкості вчинених ним злочинів та особі ОСОБА_10 внаслідок м`якості.

На думку прокурора, оскільки ОСОБА_10 порушив зобов`язання, покладені на нього при обранні запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, після чого тривалий час ухилявся від суду, був оголошений у міжнародний розшук, що тривав більше 6 років та повернутий на територію України шляхом застосування екстрадиції, - наведене свідчить про можливе несумлінне та недобросовісне додержання засудженим обов`язку перебувати за зазначеною у матеріалах справи адресою проживання в м. Павлоград та з`явлення для реєстрації уповноваженого органу пробації, що унеможливить виконання вироку суду.

Крім цього прокурор вказує на помилковість формулювання змісту додаткового покарання у вигляді «права обіймати посади в судових органах», оскільки відповідно до санкції ст. 364 КК України у редакції на час вчинення злочину з урахуванням змісту абзацу 1 Примітки до неї, передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані з виконанням, зокрема організаційно розпорядчих обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідача, прокурора на підтримку поданої апеляції, заперечення засудженого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 проти її задоволення, провівши часткове судове слідство, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово засудженого, перевіривши матеріали справи та доводи апеляції, приходить до таких висновків.

Згідно ст. 365 КПК України (1960) року вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Якщо розгляд апеляції дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, щодо яких апеляції не надійшли, апеляційний суд зобов`язаний прийняти таке рішення.

Хоча винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України в апеляції не оспорюється, колегія суддів вважає за необхідне, з метою захисту законних прав засудженого, вийти за межі доводів апеляції прокурора.

Місцевий суд правильно встановив фактичні обставини по справі, обґрунтував їх належними і допустимими доказами.

Проте, кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України в ході апеляційного перегляду вироку суду не знайшла свого підтвердження на підставі наступного.

Відповідно до ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.
Ці норми кореспондують з нормою ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічні вимоги обов`язковості ретроактивного застосування кримінального закону, який скасовує караність діяння, містяться у статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенції), яка є частиною національного законодавства України та в практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі Скоппола проти Італії).
Законом України від 13 травня 2014 року №1261-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» (далі Закон №1261-VII), який набув чинності 4 червня 2014 року, внесено зміни до п. 3 примітки до ст. 364 КК України, який застосовується і для визначення складу злочину, передбаченого статтею 364 КК України, де поняття «істотна шкода» як ознака складу злочину інкримінованого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 364 КК України змінилось.
Відповідно до змін, внесених Законом №1261-VII, «істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 КК вважається така шкода , яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян».

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 жовтня 2016 року у справі №5-99 кс16 (рішення щодо визначення наслідків у вигляді істотної шкоди або тяжких наслідків, передбачених статтями 364, 364-1, 365, 365-2, 367 КК), диспозиція частини першої статті 364 і частини першої статті 365, якими передбачена відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом прав, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру).
Так, за конкретних обставин справи, наслідки нематеріального характеру, які піддаються грошовій оцінці (реальна шкода) та відповідно до такої оцінки досягли встановленого розміру («істотної шкоди» чи «Тяжких наслідків») із заподіянням шкоди охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина (соціального, політичного, морального, організаційного чи іншого характеру), можуть бути із: спричиненням фізичної шкоди витрати на лікування чи протезування потерпілої особи; порушення законних прав та інтересів громадян витрат на відновлення таких прав (виплати незаконно взятому під варту чи ув`язненому або незаконно звільненому з роботи чи навчання, відшкодування за невиконання судового рішення, компенсацію шкоди від поширення відомостей, які ганьблять особу, тощо); політичної шкоди (витрати на проведення нових виборів та заходів антитерористичного характеру тощо); організаційної шкоди (витрати на відновлення роботи установи).
При цьому Верховний Суд вважає, що у вироку (ухвалі) має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру також має бути належним чином підтверджено (в т.ч. цивільним позовом, як підтвердження розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.
Відповідно до ст. 323 КПК України (1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті у судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК України (1960 року) мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Так, суд першої інстанції правильно встановив події (час і місце), що відбулися 08 липня 2008 року та полягали у намаганні ОСОБА_10 , який на той час обіймав посаду судді Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області, звільнити з-під варти ОСОБА_13 у незаконний спосіб, шляхом надання вказівки використати судове рішення про звільнення останнього з-під варти, в яке засудженим було внесено завідомо неправдиві відомості.
На підтвердження цього, суд правильно послався на письмові докази, а саме: протоколи обшуків та оглядів, а також на показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 .
При цьому суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України, як зловживання свої службовим становищем, з метою одержання для себе неправомірної вигоди, використавши своє становище всупереч інтересам держави, що могло завдати (у разі звільнення ОСОБА_13 ) істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам, однак не довів свій злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками правоохоронних органів та призначаючи йому покарання за цією статтею, дійшов помилкових висновків про застосування вказаної норми кримінального закону в редакції, що діяла на час вчинення злочину.
Відповідно до обвинувального висновку щодо ОСОБА_24 , істотна шкода в діях останнього полягала у підриві авторитету та престижу органів судової влади.
Суд першої інстанції розглянув кримінальну справу в межах висунутого обвинувачення, встановивши таким чином наявність немайнової шкоди в діях ОСОБА_10 .
Стороною обвинувачення не було надано ані доказів, ані розрахунків на підтвердження встановлених наслідків нематеріального характеру, які б піддалися грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки поза сумнівом досягли встановленого розміру «істотної шкоди».
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що незастосування судом першої інстанції нової редакції примітки 3 до статті 364 КК, що виникла на підставі Закону №1261-VII, до кримінально-правової ситуації, яка виникла раніше, зокрема в оскаржуваному рішенні щодо засудженого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України, становить порушення ст. 5 КК України, ст. 58 Конституції України та ст. 7 Конвенції.
Апеляційний суд вважає, що у зв`язку з внесенням на підставі Закону №1261-VII змін до примітки 3 статті 364 КК відбулося звуження змісту кримінально-правового поняття «істотна шкода», тобто сталася часткова декриміналізація такого діяння як зловживання владою або службовим становищем, що дає підстави стверджувати про відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України. Тому вирок суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Враховуючи те, що суд безпідставно визнав винуватим ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України та засудив його до покарання у виді обмеження волі, колегія суддів вважає, що за таких обставин не підлягає застосуванню ст. 70 КК України, а тому вирок суду в частині призначення покарання засудженому за сукупністю злочинів підлягає скасуванню.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за наведених у вироку обставин та правильність кваліфікації дій засудженого, ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 323 КПК України (1960 року), та учасниками процесу в апеляційній інстанції не оскаржується.
Призначене ОСОБА_10 основне покарання у виді обмеження волі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України. Суд першої інстанції, належним чином вмотивувавши своє рішення, врахував тяжкість вчиненого засудженим злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується за місцем свого проживання, а також відсутність обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.

Основне покарання ОСОБА_10 призначене в межах санкції статті Особливої частини є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що при призначенні додаткового покарання ОСОБА_10 суд у своєму рішенні допустив довільне формулювання змісту такого покарання, чим істотно обмежив його застосування, а також виховний та превентивний вплив.

Санкція ч. 1 ст. 366 України передбачає додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

Вирішуючи питання про додаткове покарання, суд першої інстанції не врахував, що таке покарання повинно бути призначене засудженому з тих умов, які б виключили доступ ОСОБА_10 до тієї посади чи діяльності, що була використана ним для вчинення злочину, чим необґрунтовано істотно обмежив сферу його застосування.

Колегія суддів вважає, що додаткове покарання має бути призначене засудженому з тим розрахунком, щоб позбавити його права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій, які є однакові за характером з тією, яку він використав для вчинення злочину і в інших галузях, окрім судових органів.

Слід зазначити, що призначаючи додаткове покарання ОСОБА_10 у вигляді позбавлення права обіймати посади у судових органах, суд допустив довільне обмеження права засудженого на працю, оскільки в судових органах є посади, які не пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функції та за своїми повноваженнями не є наближеними до посади судді, яку він обіймав.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, у зв`язку з чим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КПК України (1960 року), вирок суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Доводи прокурора про безпідставне звільнення від відбування покарання ОСОБА_10 на підставі ст. 75 КК України колегія суддів також вважає обґрунтованими на підставі наступного.

Відповідно до ст. 75 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення злочину), якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 75 КК України, у своєму рішенні не навів будь-яких мотивів, які б обґрунтовано вказали на можливе виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання із зазначенням конкретних чинників та даних про особу, які б дали підставу для ухвалення такого рішення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину засудженим, а саме: ОСОБА_10 вчинив злочин, перебуваючи на посаді голови місцевого суду, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його дій. Тривалий час, починаючи з квітня 2009 року по лютий 2018 року, ухилявся від суду, у зв`язку з чим, був оголошений у розшук, що дає підстави стверджувати про відсутність каяття та власного осуду з приводу вчинених ним незаконних дій.

Обставин, що пом`якшують покарання, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено, а тому покарання призначене засудженому має бути реальне.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням викладеного, доводи прокурора про скасування вироку в частині звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання підлягають до задоволення, а вирок скасуванню у цій частині з ухваленням нового вироку відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КПК України (1960 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться у більш суворий вид виходячи з такого співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

За ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. При цьому, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 21.11.2015 №838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі, як визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа №663/537/17 п. 104), коли особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно).
28 квітня 2011 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області було оголошено розшук ОСОБА_10 та змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на утримання під вартою (а.с.184 т.6).
Відповідно до повідомлення заступника начальника Департаменту захисту економіки національної поліції України від 27.02.2018 №1561/39/103/03-2018 ОСОБА_10 був затриманий 27 лютого 2018 року о 22.55 год. в аеропорту «Бориспіль» (а.с.127 т.7).
Вироком суду від 22 грудня 2018 року ОСОБА_10 звільнений з-під варти із зали суду.
Всупереч вимогам Закону№838-VIII, суд першої інстанції помилково зарахував ОСОБА_10 строк попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні обмеження волі.
Враховуючи наведене у строк покарання засудженому підлягає зарахуванню період з 27 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 рік з розрахунку один день попереднього ув`язнення за чотири дні обмеження волі.
З огляду на вказані обставини, ОСОБА_10 слід звільнити від відбування основного покарання як такого, що відбув його повністю.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає апеляцію прокурора такою, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. ст. 367, 371, 372, 376 КПК України (1960 року), колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію прокурора відділу підтримання обвинувачення в суді прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2018 року щодо ОСОБА_10 в частині його засудження за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України скасувати і провадження закрити за відсутністю в діях складу злочину за цією статтею відповідно до п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року) та скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_10 за ст. 70 КК України.

Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2018 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання за ч. 1 ст. 366 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним за ч. 1 ст. 366 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавлення права обіймати посади в державних, судових та правоохоронних органах, пов`язаних із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій строком на три роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону №838-VIII) зарахувати ОСОБА_10 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 27 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року з розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає чотири дні обмеження волі.

Вважати ОСОБА_10 таким, що відбув основне покарання повністю.
В решті вирок суду залишити без зміни.
Вирок Полтавського апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом одного місяця з моменту його проголошення Полтавським апеляційним судом.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
З оригіналом згідно:суддя ОСОБА_2