справа №619/4404/18
провадження №1-кп/619/570/18
ВИРОК
іменем України

07 листопада 2018 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
обвинуваченогоОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000587 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, освіта середня, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню доньку: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого водієм у ТОВ «Авто-ОВІ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

встановив:
ОСОБА_4 , працюючи на посаді водія в ТОВ «Авто-ОВІ», здійснював пасажирські перевезення на автобусі «MAN 11.2202» р/н НОМЕР_1 по маршруту «Лебедин Харків». Так, 19.04.2017 приблизно о 10 годині він керував технічно справним автобусом «MAN 11.220» р/н НОМЕР_2 та рухався по автодорозі «Харків-Охтирка» в смт Вільшани Дергачівського району Харківської області в напрямку до м. Харків, зі швидкістю приблизно 50 км/год. В салоні автобусу знаходилися пасажири в кількості 12 осіб, серед яких перебувала потерпіла ОСОБА_6 . Під час руху по автодорозі «Харків-Охтирка» 31 км+100 м ОСОБА_4 помітив, що автобус почало зносити праворуч в сторону узбіччя по напрямку його руху та намагався вирівняти автобус, шляхом гальмування та зменшення швидкості, проте, проїхавши так не менше 100 метрів, останній не впоравшись з керуванням автобусу, здійснив з`їзд в кювет, внаслідок чого автобус перекинувся на праву сторону, чим грубо порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, згідно з якими: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним». Внаслідок зазначеної дорожньої транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи №2778-ая/17 від 27.05.2017 спричинено наступне тілесне ушкодження: закрита тупа травма правого передпліччя у вигляді перелому променевої кістки в типовому місці без зміщення кісткових уламків, яка не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Порушення вимог правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньої транспортної пригоди та її наслідками.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, у вчиненому щиросердно розкаявся, підтвердив факт і обставини вчинення злочину, так як це зазначено вище.

На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, останньому роз`яснено, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З урахуванням вимог ч.4 ст.349 КПК України суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_4 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення у ході судового розгляду його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 , які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, суд кваліфікує за ч.1 ст.286 КК України.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У ч.5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у п.65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.
Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченим не оспорюються.

При вирішенні питання про вид і міру покарання ОСОБА_4 суд враховує щире каяття, що відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України визнається судом обставиною, яка пом`якшує його покарання.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.
Вивченням даних про особу ОСОБА_4 встановлено, що він не судимий, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони, має на утриманні неповнолітню доньку.

Відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй постанові від 01 лютого 2018 року (справа №634/609/15-к, провадження №51-658 км17) зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За таких обставин справи, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції частини цієї статті.
У судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_4 заявлено клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки на його утриманні перебуває неповнолітня донька.

У судовому засіданні прокурор не заперечував проти звільнення обвинуваченого від призначеного покарання.

Суд дійшов висновку про задоволення клопотання з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді, а також за ініціативою обвинуваченого.

Відповідно до п.в) ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року підлягають звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань не пов`язаних із позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, не позбавлені батьківських прав та на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 07 вересня 2017 року.

Обвинувачений ОСОБА_4 на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» не позбавлений батьківських прав та мав на утриманні неповнолітню доньку.

З урахуванням вимог ст.12 КК України, злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

ОСОБА_4 не відноситься до осіб, зазначених ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», щодо яких не може бути застосована амністія.

Також обвинувачений дав свою згоду на застосування амністії.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.
За таких обставин суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування основного та додаткового покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ст.ст.124, 126 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі п.в) ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення в Харківському НДЕКЦ експертизи №652/18 від 12.07.2018 у розмірі 1144,00 грн.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1