Справа № 183/1895/18
№ 1-кп/183/349/19
В И Р О К
іменем України

08 квітня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 :

розглянув у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000078 відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого різноробочим, такого, що не має судимості, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4 ,
обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Згідно наказу № 89 (по стройовій частині) від 1 квітня 2016 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) старшого солдата ОСОБА_3 , наказом №14-РС від 25 березня 2016 року командира військової частини НОМЕР_3 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та призначено на посаду: водія відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) яка розташована в АДРЕСА_2 .
За наведених обставин, старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 05 березня 2015 року в Україні діє особливий період.
У відповідності до нової редакції статті 407 КК України внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», який опубліковано у журналі Голос України від 04 березня 2015 № 39, зазначено, що до ст. 407 КК України внесено зміни та її доповнено ч. 4, яка передбачає відповідальність, за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. Зазначені зміни набирають законної сили на наступний день після опублікування, тобто 05 березня 2015 року.
Однак, 11 жовтня 2017 року старший солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 самовільно залишив військову частину, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_2 , яка розташована в АДРЕСА_2 .
28 листопада 2017 року старший солдат ОСОБА_3 , прибув до військової частини НОМЕР_2 та заявив про себе, в наслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.
Таким чином, 11 жовтня 2017 року старший солдат ОСОБА_3 , самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 без поважних причин, та незаконно перебував за її межами по 28 листопада 2017 року в умовах особливого періоду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що він підписував контракт на 3 роки, який повинен був закінчитися 09.07.2016 року. Він неодноразово подавав рапорти про звільнення своєму керівництву, однак вони були проігноровані, інших контрактів не підписував, змін до першого контракту ніяких не було. Рапорти особисто відносив до свого начальника старшого лейтенанта ОСОБА_5 , однак від нього жодних дій не було. В подальшому він подав рапорт та його начальник його підписав, однак не підписав начальник ПВЗ. У звільненні йому було відмовлено у зв`язку із тим, що діяв особливий період. Зазначив, що 11.10.2017 року він самовільно покинув військову частину, оскільки були проблеми в сім`ї, 28.11.2017 року він повернувся до військової частини у зв`язку із тим, що сімейний конфлікт було вирішено. 08.02.2018 року його звільнили зі служби у зв`язку із самовільним залишенням військової частини.

Незважаючи на не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 в інкримінованому злочині, передбаченому ч. 4 ст. 407 КК України, його вина повністю підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні:

-показаннями свідка ОСОБА_6 про те, що вона працює юристом у військовій частині НОМЕР_2 . Їй були надані списки осіб, які самовільно залишили військову частину, в цих списках був і ОСОБА_3 . У разі відсутності військовослужбовця з поважних причин і повідомлення ним начальника службове розслідування не проводиться. Військовослужбовець повинен подати рапорт про звільнення, який реєструється в книзі діловодства військової частини. Якщо строк дії контракту військовослужбовців закінчувався в умовах особливого періоду, то він автоматично продовжувався, або особа звільнялася зі служби по закінченню 24 місяців;
-показаннями свідка ОСОБА_7 про те, що він був безпосереднім керівником ОСОБА_3 , був командиром підрозділу, ОСОБА_3 був переведений до його підрозділу з Дніпра. Весною 2017 року вони перебували в зоні проведення АТО, після чого ОСОБА_3 поїхав додому та вчасно не повернувся, потім привіз якусь довідку. Повторно ОСОБА_3 начебто захворів та його направили до шпиталю, однак він туди не поїхав, а поїхав додому. Зазначив, що не пам`ятає, щоб ОСОБА_3 подавав рапорт. Він самовільно залишив військову частину;
-повідомленням командира військової частини НОМЕР_2 від 26.12.2017 року про вчинення кримінального правопорушення відповідно до якого старший солдат ОСОБА_3 11.10.2017 року самовільно залишив розташування військової частини (а.п. 31);
-доповіддю про самовільне залишення місця розташування підрозділу військовослужбовцем військової служби за контрактом ОСОБА_3 від 11.10.2017 року відповідно до якої 11.10.2017 року старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини (а.п. 32);
-витягом з наказу № 1144 від 18.10.2017 року відповідно до якого було призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця розташування підрозділу старшим солдатом ОСОБА_3 (а.п. 33);
-актом проведення службового розслідування від 14.11.2017 року відповідно до висновку якого старший водій відділення штабних машин взводу штабних машин центру зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_2 старший солдат ОСОБА_3 17.10.2017 року самовільно залишив розташування частини та по теперішній час незаконно відсутній на військовій службі (а.п. 34-36);
-витягом з наказу № 1725 від 14.11.2017 року про накладення на старшого солдата ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення, передбаченого п. Ж ст. 49 «Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України» (а.п. 37-38);
-витягом з наказу № 89 від 01.04.2016 року відповідно до якого ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 на всі види забезпечення та вважати таким, що прийняв справи та посаду водія відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї 1 механізованого батальйону і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.п. 39);
-обліковою картою ОСОБА_3 (а.п. 40);
-витягом з наказу № 42 від 08.02.2018 року відповідно до якого старшого солдата ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу частини та направлено для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п. 41);
-службовою карткою ОСОБА_3 (а.п. 42);
-послужним списком ОСОБА_3 (а.п. 45-47);
-контрактом про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України відповідно до якого ОСОБА_3 09 липня 2013 року уклав контракт про проходження військової служби з військовою частиною НОМЕР_4 .

Всі вище перелічені докази суд визнає належними, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимими, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного, та є беззаперечними для визнання вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

До показань ОСОБА_3 про те, що він законно покинув військову частину у зв`язку із тим, що в нього закінчився строк дії контракту, суд відноситься критично, оскільки відповідно до ЗУ «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» з 05 березня 2015 року та по теперішній час в Україні діє особливий період, а відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, тому суд розцінює такі показання обвинуваченого як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення з метою уникнення відповідальності за тяжкий злочин.
Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомляв про те, що весь час до його звільнення, до 08.02.2018 року, він перебував на повному забезпеченні, отримував заробітну плату, та, навіть, сам факт звільнення його зі служби у зв`язку із самовільним залишенням ним військової частини не оспорював, та повністю підтвердив.

Суд вважає встановленою вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, враховуючи те, що ОСОБА_3 на обліку у лікарів не перебуває, є таким, що не має судимості, приймав участь у проведенні антитерористичної операції на сході країни, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, що дає суду підстави для призначення ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком 3 роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1