Дата документу 20.11.2018 Справа № 311/793/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/793/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/313/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чигирин Черкаської області, громадянки України, працюючої продавцем ПП ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

-21 грудня 2012 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.307, ст.ст.69, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, з іспитовим строком на 3 роки,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.317 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

прокурор Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.317 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді особистого зобов`язання постановлено скасувати.

Вирішено долю речових доказів по кримінальному провадженню.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На думку прокурора, вказаний вирок підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального кодексу, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд не проаналізував досліджені докази в їх сукупності. Фактично суд оцінив кожний доказ з огляду на показання обвинуваченої, данні нею в ході судового розгляду, що не узгоджується з вимогами ст. 94 КПК України, згідно з якими, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів, чому прийняв одні докази та відкинув інші, що не відповідає вимогам ст.374 КПК України.

Судом не взяті до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який на час розгляду справи у суді в органах внутрішніх справ не працював та не працює, є цивільною особою, будь-якої зацікавленості у результатах судового розгляду стосовно ОСОБА_6 у нього немає. Суд, не проаналізувавши належним чином показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були понятими при проведенні оперативних закупок, упереджено визнав їх показання як такі, що не доводять вину обвинуваченої, оскільки вже визнав протоколи негласних слідчих (розшукових) дій проведених за участю вказаних свідків недопустимими доказами. З надуманих мотивів суд також не взяв до уваги та належним чином не обґрунтував свою позицію щодо критичного ставлення до показань свідка ОСОБА_14 .

В судовому засіданні судом не досліджено технічний носій інформації (диск) який є невід`ємною частиною протоколу допиту ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування, суд взагалі не надав йому оцінки, натомість це має значення в контексті відповідності чи невідповідності відомостей з носія даним письмового протоколу, поясненням допитаної судом обвинуваченої.

Крім того, вирок суду стосовно ОСОБА_6 перенасичено посиланнями на рішення ЄСПЛ, в той же час власних висновків щодо фактів вчинення злочинів ОСОБА_6 не приведено. Висновки суду про провокацію з боку працівників міліції на вчинення ОСОБА_6 злочину не підтверджується матеріалами справи, а навпаки підтверджується показаннями допитаних свідків.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції мав нахил на виправдувальний вирок, оскільки дублював рішення Апеляційного суду Запорізької області, яким було скасовано попередній вирок.

Згідно з вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалася у вчиненні кримінальних правопорушень при таких обставинах:

25 грудня 2012 року, в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, ОСОБА_6 діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою незаконного виготовлення, зберігання та подальшого збуту психотропних речовин, знаходячись за місцем мешкання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупівлі психотропних засобів, проведеної на підставі постанови прокурора Василівського району Запорізької області, в період часу з 18 години 35 хвилин до 21 години 05 хвилин незаконно, повторно збула ОСОБА_14 , за раніше видані останньому гроші в сумі 100 гривень рідину у кількості 1 мл, у одноразовому полімерному шприцу ємкістю 2 мл, яка містить в своєму складі психотропну речовину обіг якої обмежено - метамфетамін масою 0,0153 г., згідно висновку експерта №2332 від 2 січня 2013 року.

Вказані дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.307 КК України, як незаконне виготовлення, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, вчинений повторно.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, 24 січня 2013 року, в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою незаконного виготовлення, зберігання та подальшого збуту психотропних речовин, знаходячись за місцем мешкання в квартирі АДРЕСА_2 в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування злочину та закупівлі психотропних речовин, проведеної на підставі постанови старшого прокурора прокуратури Василівського району Запорізької області, в період часу з 15 години 37 хвилин до 16 години 20 хвилин незаконно, повторно збула ОСОБА_15 за раніше видані останньому гроші в сумі 100 гривень рідину у кількості 1 мл, яка містилась у одноразовому полімерному шприці ємкістю 2 мл, яка містить у своєму складі психотропну речовину метамфетамін (первітин) масою 0,019 г, згідно висновку експерта №58 від 29 січня 2013 року.

Вказані дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.307 КК України, як незаконне виготовлення, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, вчинений повторно.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, 31 січня 2013 року, в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою незаконного придбання, виготовлення, зберігання та подальшого збуту психотропних речовин, знаходячись за місцем мешкання в квартирі АДРЕСА_2 в ході проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупівлі психотропних речовин, проведеної на підставі постанови старшого прокурора прокуратури Василівського району Запорізької області в період часу з 12 години 01 хвилини до 12 години 48 хвилин незаконно, повторно збула ОСОБА_15 за раніше видані останньому гроші в сумі 150 гривень рідину у кількості 1.5 мл, яка містилась у одноразовому полімерному шприці ємкістю 2 мл, яка містить у своєму складі психотропну речовину метамфетамін (первітин) масою 0,0361 г, згідно висновку експерта №148 від 13 березня 2013 року.

Вказані дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.307 КК України, як незаконне виготовлення, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, вчинений повторно.

Крім того, в період часу з червня 2012 року по кінець січня 2013 року у невстановлені в ході досудового розслідування дні та час в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області ОСОБА_6 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_16 вживає психотропні речовини, діючи умисно, повторно, неодноразово безкоштовно надавала останньому квартиру АДРЕСА_2 , в якій вона мешкає, для вживання психотропної речовини, кустарного виготовлення метамфетамін, де останній два рази на тиждень протягом вище вказаного періоду вживав зазначену психотропну речовину.

Вказані дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.317 КК України, як надання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин, вчинене повторно.

Крім того, в період часу з березня 2013 року по 23 січня 2013 року у невстановлені в ході досудового розслідування дні та час в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області ОСОБА_6 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_17 вживає психотропні речовини, діючи умисно, повторно, неодноразово, безкоштовно, надавала останньому квартиру АДРЕСА_2 , в якій вона мешкає, для вживання психотропної речовини, кустарного виготовлення метамфетамін, де останній раз на тиждень протягом вище вказаного періоду вживав зазначену психотропну речовину.

Вказані дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.317 КК України, як надання приміщення для незаконного вживання психотропних речовин, вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і наполягала на скасуванні вироку суду першої інстанції та призначенні нового розгляду в суді першої інстанції; обвинувачену ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали, що оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 у зв`язку недоведеністю вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.317 КК України.

При цьому суд навів у вироку належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції визнав недопустимими деякі з них.

При цьому суд виходив з того, що відповідно до положень ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається.

Проте судом встановлено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені 11 грудня 2012 року тільки щодо факту вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за заявами ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Відомості щодо вчинення інших злочинів, передбачених ч.2 ст.307 КК України по епізодам 24 січня 2013 року і 31 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 22 березня 2013 року (т. 2 а.с. 7, 13).

Оскільки, в порушення вимог ст.214 КПК України та Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.307 КК України, від 24 січня 2013 року і 31 січня 2013 року внесені до ЄРДР лише 22 березня 2013 року, то відповідно до положень ч.2 ст.214 КПК України, здійснення досудового розслідування щодо них до вказаної дати (22 березня 2013 року) було неможливе.

Відповідно до ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Враховуючи зазначені вимоги кримінального процесуального закону, а також внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України, та вчинених 25 січня 2013 року і 31 січня 2013 року, лише 22 березня 2013 року, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, отримані до дати внесення відповідних відомостей в ЄРДР 22 березня 2013 року, тобто не в порядку, встановленому цим Кодексом, по епізодам від 25 січня 2013 року і 31 січня 2013 року, а отже такі докази є недопустимими.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість таких доказів, як: постанова про проведення контролю за вчиненням злочину від 21 січня 2013 року; доручення оперативному підрозділу на проведення негласних слідчих дій від 15 січня 2013 року; протокол огляду місця події від 24 січня 2013 року; копії купюр номіналом 10, 20 і 50 гривень; протокол огляду місця події від 24 січня 2013 року; диск з відеозаписом до протоколу огляду місця події від 24 січня 2013 року; висновок експерта від 29 січня 2013 року №58); протокол огляду місця події від 31 січня 2013 року; копії купюр номіналом 5, 10, 20 і 50 гривень; протокол огляду місця події від 31 січня 2013 року; диск з відеозаписом до протоколу огляду місця події від 31 січня 2013 року; протокол обшуку від 31 січня 2013 року; диск з відеозаписом до протоколу обшуку від 31 січня 2013 року; висновок експерта № 75 від 12 лютого 2013 року; протокол отримання зразків для проведення експертизи від 11 лютого 2013 року; протокол отримання зразків для проведення експертизи від 11 березня 2013 року; висновок судово-медичної імунологічної експертизи №164 від 28 лютого 2013 року); висновок експерта від 13 березня 2013 року №148; протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 29 січня 2013 року; диск із звукозаписом до протоколу від 29 січня 2013 року; протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 07 лютого 2013 року; диск із звукозаписом до протоколу від 29 січня 2013 року; протокол про результати аудіо-, відео контролю місця (за особою) від 15 березня 2013 року; диск із звукозаписом до протоколу від 15 березня 2013 року; протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 31 січня 2013 року; диск із звукозаписом до протоколу від 31 січня 2013 року; протокол затримання ОСОБА_6 від 31 січня 2013 року; висновок щодо результатів медичного огляд на встановлення стану наркотичного сп`яніння № 27 від 31 січня 2013 року.

Отже суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення, адже дані докази були отримані не у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Доводи прокурора про те, що свідок ОСОБА_11 в правоохоронних органах не працював і є цивільною особою, а тому будь-якої зацікавленості у результатах судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 він не має, суперечать матеріалам провадження.

Так, ОСОБА_11 під час допиту у якості свідка у судовому засіданні пояснив, що раніше він працював оперативним уповноваженим ВБНОН Василівського РВ ГУМВС України у Запорізькій області. У грудні 2012 року і в січні 2013 року для документування та припинення злочинної діяльності ОСОБА_6 проведено декілька оперативних закупок психотропної речовини. Особам, які проводили оперативну закупку, видавали грошові кошти на проведення кожної із закупок. Всі слідчо-оперативні заходи по оперативній закупці належним чином у присутності понятих фіксували. Після останньої закупки, ОСОБА_6 було затримано і проведено обшук за місцем її проживання, в результаті якого виявлено та оглянуто значну кількість предметів.

За таких обставин судом обґрунтовано не прийняті показання свідка ОСОБА_11 , оскільки під час подій, описаних в обвинувальному акті, він обіймав посаду оперативного уповноваженого, приймав безпосередню участь в оперативних закупках, а тому є заінтересованою особою.

Не знайшли свого підтвердження доводи прокурора щодо неналежної оцінки судом показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Так, в судовому засіданні, свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що приблизно в 2013 році він двічі був понятим при проведенні оперативної закупки наркотиків. Обидва рази чоловіку, який проводив оперативну закупку, співробітники міліції видавали грошові кошти. По поверненню закупний видавав шприц з наркотиком і повідомляв, що придбавав його у ОСОБА_6 . Про результати вказаних слідчих дій були складені відповідні протоколи.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він був понятим при проведенні оперативної закупки психотропної речовини. Закупному, у приміщенні Дніпрорудненського МВМ, видавали грошові кошти. Після чого він виходив, а через деякий час повертався і видавав придбаний наркотик у одноразовому полімерному шприці. Він був присутній при проведенні обшуку в квартирі ОСОБА_6 , що розташована на п`ятому поверсі у будинку по АДРЕСА_3 . В ході обшуку було виявлено та оглянуто грошові кошти, велика кількість одноразових шприців, у тому числі бувших у використанні, баночки, пробірки, електронні ваги, упаковки з пігулками та інші речі.

Оскільки протоколи оперативних закупок судом визнано недопустимими доказами, а показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є похідними від них, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дані показання не можуть бути визнані належними та допустимими доказами.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що показання свідка ОСОБА_14 судом не взято до уваги та належним чином не обґрунтовано позицію щодо критичного ставлення до них, спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , щодо якого застосовано заходи забезпечення безпеки шляхом зміни анкетних даних, суду повідомив, що наприкінці грудня 2012 року він проводив оперативну закупку психотропної речовини у ОСОБА_6 . Так, в приміщенні Дніпрорудненського МВМ працівники міліції видали йому гроші для придбання первітина у ОСОБА_6 . Він зателефонував ОСОБА_6 і домовився про купівлю-продаж. Після чого пішов в квартиру, де мешкала ОСОБА_6 , де купив у неї шприц з первітином. Потім повернувся до відділу міліції і видав шприц працівникам міліції. Всі дії з приводу видачі грошових коштів, його огляду, огляду придбаного ним первітину, проводилися у присутності понятих та фіксувалися.

Суд вірно зазначив у вироку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про залучення ОСОБА_14 до участі у справі у якості особи, що буде здійснювати оперативну закупку. Тому суд критично поставився до показань свідка ОСОБА_14 , оскільки останній повідомив у судовому засіданні, що був знайомий із працівниками правоохоронних органів, а отже у суду обґрунтовано виникли сумніви стосовно його незацікавленості в кримінальному провадженні.

Із таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Крім того, колегія суддів відзначає, що проведення контрольованої поставки, контрольованої та оперативної закупок здійснюється згідно з положеннями статті 271 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог частини 3 цієї статті, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

Отже, провокація злочину є недопустимою.

При розгляді справ про злочини у сфері обігу наркотичних засобів суд має перевірити, чи не було з боку працівників міліції та їхніх довірених осіб підбурювання та організації придбання і збуту наркотичного засобу.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, закупка, яка була проведена ОСОБА_14 , здійснювалась на прохання співробітників правоохоронних органів, за активної участі та під контролем правоохоронців, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що мала місце провокація злочину, а тому, притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за цим епізодом є недопустимим.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що відкриття нових матеріалів кримінального провадження відбулось на стадії судового розгляду суду першої інстанції, а отже дані докази є допустимими, на думку колегії суддів, є помилковими.

Так, відповідно до вимог ч.12 ст.290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів іншій стороні, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази безпосередньо під час судового провадження.

В ході судового розгляду встановлено, що досліджена в судовому засіданні постанова прокурора від 21 січня 2013 року була розсекречена і надана до суду лише в липні 2014 року, хоча кримінальне провадження надійшло до суду 27 березня 2013 року, до того ж, протокол про надання доступу до додаткових матеріалів від 04 липня 2014 року (т. 4 а.с. 211) не містить підпису прокурора, що вчиняв відповідну процесуальну дію, отже відповідні матеріали не були відкриті у встановленому законом порядку стороні захисту, тому суд правомірно визнав їх недопустимими.

Так само, долучені прокурором до матеріалів провадження клопотання про проведення негласних слідчих дій від 15 січня 2013 року і ухвали слідчих суддів від 15 січня 2013 року не можуть бути прийняті судом, оскільки був порушений порядок їх відкриття стороні захисту.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 104 КПК України, якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, про це зазначається в протоколі. Такій особі надається право дати письмові пояснення щодо причин відмови від підписання, які заносяться до протоколу. Факт відмови особи від підписання протоколу, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови засвідчується підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності - понятих.

Судом першої інстанції встановлено, що протоколи про надання доступу до додаткових матеріалів від 02 лютого 2018 року і 15 лютого 2018 року (т. 8 а.с. 40, 59) не містять підписів обвинуваченої і захисника, але про їх відмову від підпису в протоколах не зазначено і їх відмова від підпису належним чином не посвідчена підписами понятих.

За таких обставин судом вірно визнано недопустимими доказами документи щодо проведення негласних слідчих дій відносно ОСОБА_6 , оскільки вони не були відкриті стороні захисту в передбаченому законом порядку.

Посилання прокурора на не дослідження судом першої інстанції технічного носія, який є додатком до протоколу допиту підозрюваної ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливає та само по собі не є підставою для скасування вироку.

Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку передбаченому, ст.225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин письмовий протокол допиту підозрюваної ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування, невід`ємною частиною якого є технічний носій фіксації даної слідчої дії, не може бути використаний на підтвердження або спростування вини ОСОБА_6 .

Твердження прокурора про те, що вирок суду перенасичений посиланнями на рішення Європейського суду з прав людини, є недоречним, оскільки суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, згідно із ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.

Доводи прокурора про те, що у оскаржуваному вироку немає власних висновків суду, є безпідставними та суперечать змісту самого вироку.

Також безпідставними є доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті, вже мав виправдувальний нахил, оскільки своє рішення дублював з рішення Апеляційного суду Запорізького області від 21 квітня 2016 року, яким було скасовано попередній обвинувальний вирок.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог ч.3 ст.415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

За таких обставин суд першої інстанції вірно звернув увагу на висновки апеляційного суду, викладені у вищевказаній ухвалі.

На переконання колегії суддів, суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, належним чином дослідив показання обвинуваченої, свідків й письмові докази, що були надані стороною обвинувачення, належним чином їх проаналізував та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй злочинів.

Перевіряючи оскаржуваний вирок та матеріали кримінального провадження, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом були створені всі необхідні умови для здійснення сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч.ч.1, 2, 4 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.

У відповідності до вимог ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості тлумачаться на її користь.

Однією з основних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка декларує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, про що неодноразово наголошувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини, в т.ч. і у рішенні по справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що провівши судовий розгляд кримінального провадження у відповідності до положень ст.337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, діючи в межах своїх повноважень, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дійшов до вірного висновку, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, тому ОСОБА_6 по пред`явленому їй обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.307, ч.2 ст.317 КК України, підлягає виправданню, про що вірно зазначено як в мотивувальній, так і в резолютивній частині вироку.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний вирок суду є законним, обґрунтованим й мотивованим та правових підстав для його скасування немає, тому доводи апеляційної скарги прокурора задоволенню не підлягають, як такі що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що прокурор в апеляційній скарзі, порушуючи питання про скасування вироку і призначення нового розгляду, взагалі не вказує підстав для такого розгляду, передбачених законом, та його доцільності.

В той же час, істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.317 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінальних правопорушень, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4