Ухвала
Іменем України

07 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 423/2821/17
провадження № 51-10186 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року.
Ухвалою слідчого судді Попаснянського районного суду Луганської області

від 02 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4

на бездіяльність Попаснянського ВП ГУНП в Луганській області, яка полягає

у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення за необґрунтованістю.

На вказане судове рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. Проте ухвалою колегії суддів Луганського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року

у відкритті провадження за цією скаргою відмовлено.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції

з підстав обмеження у доступі до правосуддя, посилаючись при цьому

на Конституцію України, Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод, норми Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та практику Верховного Суду (Постанова від 15 лютого 2018 року

у справі № 757/2200/17-к, Постанова від 05 липня 2018 року у справі № 714/5912/17).
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Згідно з ч. 3 ст. 307 КПК, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги

на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених

пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
Положеннями ст. 309 КПК передбачено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскарженні в апеляційному порядку. Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Як убачається з касаційної скарги та доданої копії оскаржуваного судового рішення, суддя-доповідач, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , послався на положення ч. 3 ст. 307, ст. 309 КПК, оскільки оскаржувана ухвала слідчого судді не входить до переліку судових рішень,

які можуть бути оскарженні в апеляційному порядку.
Таким чигном апеляційний суд обґрунтовано, посилаючись на ч. 4 ст. 399 КПК, відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
До того ж Верховний Суд вже висловлював свою правову позицію у постанові

від 15 лютого 2018 року у справі № 757/2200/17-к про те, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням того судового рішення слідчого судді, що не передбачене законом, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі. Наявність визначених

у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Крім того, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява № 23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Оскільки з касаційної скарги ОСОБА_4 , доданих до неї копій судових рішень та інших документів не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Беручи до уваги викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3