Справа№380/285/18Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження№11-кп/824/198/2019Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
Іменем України

31 січня 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: - ОСОБА_2
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар: - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000280 від 21.09.2017 року за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Київської області, прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Тетіївського районного суду Київської області від 06 липня 2018 року, яким,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Оріховець Сквирського району Київської області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, в силу ст.89 КК України не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286КК України та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік .

На підставі ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі) гривень.
Вироком також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з вироком 20.09.2017року близько 20 години водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 2.9.а Правил дорожнього руху України (водієві забороняється керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ 21011, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , рухався по автодорозі Біла Церква- Гуменне Р-17 в напрямку с. Кашперівка Тетіївського району Київської області, в порушення вимог п. 2.3.б Правил дорожнього руху України,згідно з яким (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі),п. 2.3.д Правил дорожнього руху України, згідно з яким (водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та, порушуючи вимоги п. 12.1Правил дорожнього руху України, відповідно до якого (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним) не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не обрав безпечну швидкість руху та в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозить, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) проявив неуважність та безпечність, не впорався з керуванням автомобілем та не виконав вимогу п. 12.2 Правил дорожнього руху України (у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги), в результаті чого на перехресті автодороги Біла Церква - Гуменне Р-17 на повороті до с. Скибенці Тетіївського району Київської області, допустив зіткнення з автомобілем PEUGEOT PARTNER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , яка рухалась в напрямку с. Кашперівка та зупинилась перед перехрестям із увімкненим світловим покажчиком лівого повороту та мала здійснювати маневр повороту на автодорогу в напрямку с. Скибенці.

Внаслідок зіткнення автомобіль ВАЗ 21011, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 контактував передньою лівою частиною з деталями задньої правої частини автомобіля PEUGEOT PARTNER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , в результаті автомобіль PEUGEOT PARTNER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , викинуло на зустрічну смугу руху, де він контактував правою боковою частиною автомобіля з автомобілем VOLKSWAGEN LT35, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався із с. Кашперівка в напрямку смт. Володарка.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля PEUGEOT PARTNER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забійної рани голови, закритого перелому відростку скулової кістки зліва, перелому кісток носа, дисторсії шийного відділу хребта, забою грудної клітки, забою гомілки.

Тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забійної рани голови, перелому кісток носа, дисторсії шийного відділу хребта, забою грудної клітки, забою гомілки відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я.

Тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому відростку лівої скулової кістки відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, так як викликають довготривалий розлад здоров`я.

З урахуванням викладеного, порушення водієм ОСОБА_7 вимог
п.п. 2.3 б, 2.9 а, 2.3 д, 12.2., 12.3, 12.1 Правил дорожнього руху, перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили, а саме отриманням потерпілою ОСОБА_8 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Київської області, просить вирок Тетіївського районного суду Київської області від 06 липня 2018 року в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місці проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ст. 75 КК України, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням стосується лише основного покарання і має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення ж від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Однак суд першої інстанції в порушення вимог закону звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного основного та додаткового покарання, що призвело в свою чергу до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції просить вирок Тетіївського районного суду Київської області від 06.07.2018 року відносно ОСОБА_7 скасувати у звязку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те,що суд призначив обвинуваченому додаткове покарання, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, що є мінімальним розміром додаткового покарання.

При цьому, обираючи мінімальний строк додаткового покарання обвинуваченому суд належним чином не врахував, що ОСОБА_11 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи свій стан сів за кермо автомобіля, і як наслідок його протиправної поведінки сталась дорожньо-транспортна пригода в результаті якої потерпіла ОСОБА_8 отримала численні тілесні ушкодження.

За таких обставин, призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Окрім цього, як вбачається із резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 1 рік, тобто суд застосував ст. 75 КК України і до основного покарання у виді обмеження волі і до додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Вказує, що звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав подані апеляційні скарги, обвинуваченого, який не заперечував щодо задоволення апеляційних скарг прокурорів, обговоривши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції та апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області у повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку суду, колегією суддів не перевіряється, оскільки фактичні обставини справи в суді першої інстанції учасниками судового провадження не оспорювалися, стосовно них, відповідно до вимог ст.349 КПК України, докази в судовому засіданні не досліджувались і вони в апеляційній скарзі не оскаржуються.
Правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України не оспорювалась у суді першої інстанції та не оспорюється у суді апеляційної інстанції.
Щодо доводів обох апеляційних скарг про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, то вони є обґрунтованими.
За змістом п.4 ч.1 ст. 420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для ухвалення вироку судом апеляційної інстанції.
Аналіз положень п.4 ч.1 ст. 420 КПК України у поєднанні із положеннями п.п.1, 2 ч.1 ст. 413 КПК України дає підстави стверджувати, що неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання є незастосування судом закону України про кримінальну відповідальність, який регламентує звільнення від відбування покарання або застосування закону, який не підлягав застосуванню при вирішенні питання про звільнення від відбування покарання.
Відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, зі змісту норми цього Закону вбачається, що звільнення від відбування покарання може застосовуватись лише щодо тих покарань, які перелічені в ст. 75 КК України, тобто таке рішення може бути ухвалено лише щодо основного покарання.
За змістом ст. 77 КК України додаткове покарання, в тому числі і у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю призначається у разі звільнення від відбування покарання із випробуванням. Аналіз указаної норми закону дає підстави стверджувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не поширюється на додаткові покарання, перелік яких наведений у ст. 77 КК України.
У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при звільненні особи від відбування основного покарання суд, відповідно до ст. 77 КК України, може призначити додаткове покарання, яке підлягає реальному виконанню, про що суд зазначає у резолютивній частині вироку.
Між тим, призначивши ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням. Формулювання звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням, яке було застосоване судом першої інстанції у вироку, дає підстави стверджувати, що ОСОБА_7 був звільнений як від основного, так і додаткового покарання, що вказує на порушення судом ч.1 ст. 75 та ст. 77 КК України.
Таким чином, суд першої інстанції, звільнивши обвинуваченого від відбування основного та додаткового покарання допустив неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку та ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку. Апеляційні скарги обох прокурорів у цій частині є обґрунтованими.
Також колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді 1-ї інстанції щодо мякості призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Як вбачається з вироку, обґрунтовуючи необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у мінімальному розмірі, суд послався лише на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані, що характеризують особу обвинуваченого та на обставини, що обтяжують та помякшують покарання обвинуваченого.

Разом з тим, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що вказана дорожньо транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху України, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди настали наслідки, що призвели до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Судом першої інстанції недостатньо враховано те, що саме груба необережність обвинуваченого, яка полягала у недотриманні ним вимог Правил дорожнього руху України і призвела до вказаних наслідків. Також суд не врахував належним чином того, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом в стані алкогольного спяніння.

За таких обставин колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому додаткового покарання у мінімальному розмірі суперечить визначеній у ч.2 ст. 65 КК України меті покарання та не є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
З огляду на наведене, вирок Тетіївського районного суду Київської області від 06.07.2018 року щодо ОСОБА_12 не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням у цій частині нового вироку.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги першого заступника прокурора Київської області та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції задовольнити.

Вирок Тетіївського районного суду Київської області від 06 липня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання, та в цій частині ухвалити новий вирок.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю в 1 (один) рік.
На підставі п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання, роботи уповноважений орган з питань пробації, не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

__________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4