Дата документу 22.01.2019 Справа № 318/2140/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №318/2140/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/86/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000352 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, який має вищу освіту, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області),

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 та прокурор Кам`янсько-Дніпровського відділу Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить три тисячі чотириста гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 2201 грн 47 коп, на користь ОСОБА_11 - 3000 грн.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вищевказаний вирок суду стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову та ухвалити новий, яким повністю відмовити в задоволенні цивільного позову, в іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов не вказав, якими нормами матеріального права він керувався при ухваленні рішення, якими доказами підтверджується заподіяння матеріальної та моральної шкоди потерпілій стороні, ретельно не перевірив наведені доводи та всебічно не з`ясував усіх обставин при вирішенні цивільного позову, тим самим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку в частині вирішення цивільного позову.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості; постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати усіма видами транспортних засобів на 3 роки.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо додаткового покарання, у вироку зазначив, що ОСОБА_6 щиро розкаявся та сприяв встановленню істини у справі, що відноситься до обставин, які пом`якшують покарання. Однак, на думку апелянта, суд не дав належну оцінку тяжкості вчиненого злочину та ступеню його суспільної небезпеки, а також того, що від злочину постраждало чотири особи, а висновки суду, які стосуються не призначення додаткового покарання, не відповідають особі засудженого та тяжкості скоєного ним злочину внаслідок м`якості призначеного покарання.

Згідно з вироком суду, приблизно о 16-00 годині 05 квітня 2017 року водій ОСОБА_6 , здійснюючи дорожній рух по автодорозі Р-37 «Енергодар-Василівка-Бердянськ» з боку м.Василівка зі швидкістю приблизно 70 км/год., керуючи автомобілем марки «NISSAN BLUBIRD», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушуючи вимоги п.п.16.3, 16.12, 16.14 Правил дорожнього руху України, став виїжджати на перехрещення з автомобільною дорогою Т-0805 «Кам`янка-Дніпровська-Велика Білозерка-Веселе». В цей час, автомобільною дорогою Р-37 «Енергодар-Василівка-Бердянськ» з боку м.Енергодар, здійснював дорожній рух автомобіль марки «ВАЗ 21093» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 .

Водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, не надав переваги в русі водію автомобіля марки «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 та виїхав на перехрещення зазначених автомобільних доріг, де допустив зіткнення транспортних засобів, в наслідок якого водій автомобіля «ВАЗ 21093» та пасажири транспортних засобів зазнали тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №189 від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_11 було завдано закрите пошкодження між виросткового зчленування лівого колінного суглобу. Ушкодження у ОСОБА_11 у вигляді закритого пошкодження між виросткового зчленування лівого колінного суглобу не було небезпечним для життя, але потягло тривалий розлад здоров`я (більше 21-го дня) і оцінюється як середньої тяжкості.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №180 від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_12 були заподіяні закритий багатоуламковий внутрішньо суглобовий перелом нижньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням кісткових уламків. Ушкодження у вигляді закритого багато уламкового внутрішньо суглобового перелому нижньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням кісткових уламків не були небезпечними для життя, але потягли тривалий розлад здоров`я (більше 21-го дня) і оцінюються як середньої тяжкості.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №190 від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_13 були заподіяні закритий осколковий перелом латерального виростка великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та пошкодженням латерального меніску. Ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових уламків та пошкодженням латерального меніску не були небезпечними для життя, але потягли тривалий розлад здоров`я (більше 21-го дня) і оцінюються як середньої тяжкості.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-427/16 від 14 серпня 2017 року, дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п.16.3, ,16.12, 16.14 ПДР, де невідповідність вимогам п.п.16.3, 16.12, 16.14 ПДР знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених судом з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, і на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 ніким з учасників провадження не оспорюється.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Мотивуючи свій висновок про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.65 КК України, та врахувавши правову позицію, викладену у Постанові Пленуму Верховного Суду України N7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв встановленню істини у справі, що судом визнано обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Потерпілі у даному кримінальному провадженні не наполягали на призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 суворого покарання.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» N14 від 23 грудня 2005 року у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався даних вимог та належним чином мотивував у вироку своє рішення про не призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду, адже обвинувачений ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, тяжких наслідків від його дій не настало, він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд не дав належної оцінки тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до злочинів невеликої тяжкості.

Та обставина, що в результаті вчиненого злочину постраждало чотири особи, на що посилається в апеляційній скарзі прокурор, сама по собі не є безумовною підставою для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому колегія суддів враховує і позицію потерпілих у даному кримінальному провадженні, які не наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Крім того, вимагаючи в апеляційній скарзі призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в максимальному розмірі (500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян), передбаченому санкцією ч.1 ст.286 КК України, прокурор не навів переконливих доводів та мотивів в обґрунтування необхідності призначення обвинуваченому саме такого покарання. При цьому колегія суддів зважає і на те, що під час розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції прокурор в судових дебатах, враховуючи обставини справи та відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , також просив суд призначити останньому основне покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання є обґрунтованим, законним та справедливим і воно сприятиме перевихованню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Вирішуючи доводи апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_8 про неправильне вирішення судом цивільних позовів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , яким кримінальним правопорушенням було завдано моральної та матеріальної шкоди, звернулися до суду з цивільними позовами до обвинуваченого ОСОБА_6 , що відповідає положенням ст.128 КПК України.

Так, потерпіла ОСОБА_10 просила стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду в сумі 701 грн 47 коп., витрати на правову допомогу в сумі 500 грн та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Потерпілий ОСОБА_11 просив стягнути з обвинуваченого вартість матеріальної шкоди, завданої автомобілю, в розмірі 53261 грн 30 коп., вартість проведення експертизи в сумі 1200 грн, послуги евакуатора в сумі 1500 грн, витрати на правову допомогу в сумі 500 грн та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , у вироку зазначив, що матеріальна шкода та витрати на правову допомогу підлягають стягненню з обвинуваченого в повному обсязі, а моральна шкода, з урахуванням обставин справи, підлягає стягненню в сумі 1000 грн.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 суд зазначив, що вартість послуг евакуатора в сумі 1500 грн та витрати на правову допомогу в сумі 500 грн підлягають стягненню з обвинуваченого в повному обсязі. Вимоги потерпілого про стягнення матеріальної шкоди та оплати вартості експертизи суд залишив без розгляду, а моральну шкоду стягнув в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки ці висновки зроблені за наслідками всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, а доводи сторони захисту про протилежне суперечать матеріалам провадження.

Та обставина, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у своїх цивільних позовах посилалися на ст.ст.1166, 1167 ЦК України (Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду), а не на спеціальну норму - ст.1187 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки), про що зазначає в своїй апеляційній скарзі захисник, жодним чином не вказує на необґрунтованість позовних вимог, які задоволені судом, відповідно не свідчить і про неправильність висновків суду.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що є сумнівним той факт, що на момент ДТП потерпілий ОСОБА_11 володів транспортним засобом на достатній правовій підставі, колегія суддів вважає недоречними, оскільки вимоги потерпілого ОСОБА_11 про стягнення на його користь збитків, пов`язаних із пошкодженням автомобіля, суд залишив без розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що потерпілий (цивільний позивач) ОСОБА_11 не звертався до страхової компанії, в якій застрахована цивільна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_6 , а тому це є підставою для відмови в позові, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи з норм, закріплених в ст.ст.511, 636 ЦК України, право потерпілих на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілі не були, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Це кореспондується з положеннями ст.ст.12, 14 ЦК України, відповідно до яких особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, і не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Таким чином, потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

Враховуючи зазначене, не звернення потерпілих до страхової компанії, де застрахована цивільно-правова відповідальність обвинуваченого, не може бути підставою для відмови в задоволенні їх цивільних позовів, пред`явлених до обвинуваченого.

За таких обставин, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, оскільки рішення суду в частині вирішення цивільних позовів є обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4