ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 664/1942/17
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/56/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих захисника ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000299 за апеляційними скаргами прокурора, представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 захисника ОСОБА_7 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 20 червня 2018 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, одруженого, працюючого в ТОВ «Херсонське АТП-16527» інженером виробничо-технічного відділу, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76, п.2 ч.2 ст.76 КК України.

Постановлено стягнути зі ОСОБА_9 :

на користь ОСОБА_14 у відшкодування матеріальних збитків 18 061,30 грн. та моральної шкоди 75 000 грн.;

на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.;

на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн..

Після набрання вироком законної сили грошові кошти внесенні 18.10.2017 року ОСОБА_9 на депозитний рахунок № 1110, МФО 820172, Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області (м. Херсон, вул. Преображенська, 30) ухвалено розподілити наступним чином:

- 10 000 грн., внесені квитанцією № 1Р1814 від 18.10.2017 року на ім`я ОСОБА_12 на відшкодування матеріальних збитків по ДТП, направити/видати ОСОБА_11 в рахунок стягнення моральної шкоди;

- 10 000 грн., внесені квитанцією № 1Р1812 від 18.10.2017 року на ім`я ОСОБА_11 на відшкодування матеріальних збитків по ДТП, направити/видати ОСОБА_11 в рахунок стягнення моральної шкоди;

- 10 000 грн., внесені квитанцією № 1Р1813 від 18.10.2017 року на ім`я ОСОБА_14 на відшкодування матеріальних збитків по ДТП, направити/видати ОСОБА_14 в рахунок стягнення моральної та матеріальної шкоди;

- 10 000 грн., внесені квитанцією № 1Р1815 від 18.10.2017 року на ім`я ОСОБА_15 на відшкодування матеріальних збитків по ДТП, направити/видати ОСОБА_14 в рахунок стягнення моральної та матеріальної шкоди;

- 10 000 грн., внесені квитанцією № 1Р1811 від 18.10.2017 року на ім`я ОСОБА_10 на відшкодування матеріальних збитків по ДТП, направити/видати ОСОБА_10 в рахунок стягнення моральної шкоди;

- 20 000 грн., внесені квитанцією № 1Р1840 від 18.10.2017 року на ім`я ОСОБА_13 на відшкодування матеріальних збитків по ДТП, направити/видати ОСОБА_10 в рахунок стягнення моральної шкоди.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, судових витрат та речових доказів.

Судом встановлено, що 02.07.2017 року близько 10:40год. на 278 км + 600 м автодороги Одеса - Мелітополь - Новоазовськ, в районі смт. Нова Маячка, Олешківського району, Херсонської області, ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2107 р.н. НОМЕР_1 , здійснюючи рух зі сторони смт. Чаплинка у напрямку м. Олешки, порушуючи вимоги п.п. 2.3 б), 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, допустив виїзд на зустрічну смугу руху, не обравши при цьому безпечний інтервал до автомобіля ВАЗ 2103 р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по своїй смузі руху у зустрічному напрямку, в результаті чого допустив зіткнення з останнім.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події; пасажирам автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , водію автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я.

Зазначені наслідки знаходяться в причинному зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху зі сторони водія ОСОБА_9 , а саме: - п. 2.3. б) відповідно до якого, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; - п. 13.1 відповідно до якого, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечного інтервалу; - п. 13.3 відповідно до якого під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримуватися безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та фактичних обставин кримінального провадження, просить скасувати вирок в частині призначення покарання та звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, взявши його під варту з зали суду. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не в достатній мірі врахував відомості про особу винного, який вчинив тяжкий злочин, наслідком якого стала смерть людини та заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень п`ятьом особам, що свідчить про значну суспільну небезпечність вчиненого злочину та безпідставно не врахував позицію потерпілих, які просили призначити ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально;

- представник потерпілих - захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та фактичних обставин кримінального провадження, просить скасувати вирок в частині призначення покарання та звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини його вчинення, зокрема, грубе порушення водієм ОСОБА_9 декількох положень ПДР, його наслідки у виді смерті однієї людини та отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень ще п`ятьма особами. Вважає, що суд не врахував ставлення до вчиненого самого обвинуваченого, адже з пояснень потерпілого ОСОБА_10 слідує, що під час перебування у лікарні та похованні його сина ОСОБА_16 , обвинувачений жодного разу не дзвонив, не звертався з пропозицією допомоги, будь-якої допомоги не пропонував, шкоду відшкодував лише у невеликому розмірі і тільки під час судового розгляду, що свідчить про відсутність щирого каяття останнього у вчиненні злочину. З огляду на викладене, вважає, що суд не мотивував належним чином своє рішення про визнання в якості обставини, що пом`якшує покарання, щирого каяття обвинуваченого, оскільки не впевнився - чи дійсно мала місце критична оцінка ним своєї протиправної поведінки, та безпідставно при прийнятті рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням визнав в якості обставини, що пом`якшує покарання, щире каяття, не врахував думку потерпілих, які наполягали на реальному позбавленні волі.

У запереченнях захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 вказує на необґрунтованість апеляційних скарг представника потерпілих - захисника ОСОБА_7 та прокурора, просить їх залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни. Вважає, що ухвалений вирок є законним, обґрунтованим та справедливим.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку поданих апеляційних скарг прокурором та представником потерпілих, доводи представника потерпілих захисника ОСОБА_7 , яка підтримала свої апеляційні вимоги та прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які вважали апеляційні скарги такими, що мають бути залишені без задоволення, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, заслухавши сторони у судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши докази у справі, що стосуються особи обвинуваченого, обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, заперечення на них, колегія судді дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтуються на досліджених судом доказах, і апелянтами не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 судом правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_20 та заподіяли середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_19 ..

Обвинуваченим ОСОБА_9 та його захисником вирок не оскаржується.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23.12.2005 року №14 при призначенні покарання за ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. При цьому, слід мати на увазі, що тяжкість злочину мала б бути найменш суспільно небезпечною, а особа такою що могла бути виправлена без відбування призначеного покарання.

Звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вказаних вимог, суд першої інстанції не дотримався.

Так, суд першої інстанції врахував досудову доповідь органу пробації про низький ризик вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення та низький ризик його небезпеки для суспільства, відомості про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, має на утриманні мати похилого віку, намагався відшкодувати заподіяну злочином шкоду, у вчиненому злочині розкаявся.

Разом з цим, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, судам необхідно виходити також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання хоча й послався на врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, однак таке врахування слід визнати формальним, оскільки ОСОБА_9 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушив одночасно декілька пунктів ПДР, через що загинула одна людина та ще п`ять осіб, серед яких двоє малолітніх дітей, зазнали середньої тяжкості тілесних ушкоджень: ОСОБА_19 закритого перелому стегна, ОСОБА_17 відкритого перелому правої ключиці, ОСОБА_11 закритого перелому кісток тазу, ОСОБА_14 забою головного мозку середнього ступеню, рубців лобно-скроневої області, підборіддя, перелому ребра, переломів лівої променевої та ліктьової кісток, ОСОБА_10 закриті переломи ребер, крововилив черевної стінки, що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного так і суспільну небезпечність вчиненого злочину, при цьому заподіяну злочином шкоду не відшкодував.

Посилання суду в обґрунтування прийнятого рішення про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на його посередню характеристику та наявність на утриманні у нього матері похилого віку, на думку колегії суддів, не є переконливим, оскільки обставиною, що пом`якшує покарання, може бути визнано лише таку обставину, яка тісно пов`язана із вчиненням злочину, і за наявності якої особа, яка вчинила злочин заслуговує на поблажливе ставлення до себе.

Тому сам факт посередньої характеристики та наявності у винного непрацездатної матері не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Суд також безпідставно не врахував думку потерпілих, які просили призначити ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, і вказували про відсутність з боку обвинуваченого спроб залагодити свою провину перед ними.

Таким чином, зважаючи на характер та тяжкість вчиненого ОСОБА_9 злочину, відомості про його особу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання, застосувавши норми ст.ст.75, 76 КК України, тому доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих в частині неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання є обґрунтованими, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням належить скасувати відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому основне покарання, яке належить відбувати реально.

З урахуванням вищевикладених відомостей про особу винного, а також враховуючи, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, відсутність обставин, що його обтяжують, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, наслідком якого стала смерть однієї людини та заподіяння п`яти особам, в тому числі двом малолітнім дітям, середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що значно підвищує суспільну небезпеку вчиненого, думку потерпілих про необхідність призначення ОСОБА_9 основного покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_9 основного покарання у середньому розмірі, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавленні волі на строк 5 років та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк, однак вважає, що основне покарання належить відбувати засудженим реально в умовах ізоляції від суспільства, оскільки передбачених законом підстав для застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України не вбачає.

Саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність зменшення ОСОБА_9 призначеного судом основного покарання до 3 років, жодним чином немотивовані та необґрунтовані, а тому задоволенню в цій частині не підлягають.

Зважаючи на доводи прокурора та представника потерпілих та заявлені ними вимоги, апеляційна скарга представника потерпілих має бути задоволена у повному обсязі, а апеляційна скарга прокурора частково.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 414, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 захисника ОСОБА_7 - задовольнити у повному обсязі.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 20 червня 2018 року щодо ОСОБА_9 в частині призначення покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 в порядку виконання вироку апеляційного суду.

У решті вирок суду першої інстанції щодо нього - залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4
Згідно з оригіналом
Копія вироку оформлена 12 лютого 2019 року
Вирок набрав законної сили 12 лютого 2019 року

Суддя Херсонського апеляційного суду ОСОБА_2