Справа № 127/8216/18
Провадження №11-кп/801/168/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2018 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07.08.2018 про звільнення засудженого від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого с середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина, засудженого вироком Київського міського суду від 27.08.2000 за п. «а», п. «г», п. «д» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до довічного позбавлення волі.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про звільнення від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком Київського міського суду від 27.08.2000 за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів п. «а», п. «г», п. «д» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.09.2018 відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_7 ставиться питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 07.08.2018. Просить постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного вироком суду. Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, суд ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні його заяви підійшов формально до розгляду справи, оскільки підстави на які послався суд при винесенні рішення не є достатніми для відмови у задоволенні його заяви.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити її в повному об`ємі.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Висновки суду про відмову в у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання, є обґрунтованими.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
В частині 4 ст.5 Кримінального Кодексу 2001 року йдеться про можливість його змінити тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином пом`якшує становище особи.
Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Згідно Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Конституційний Суд України вважає , що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Закон № 1483 III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( рішення у справах « Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року , заява № 39458/02).
Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» , у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Київського міського суду від 27.08.2000 ОСОБА_7 визнано винним за п. «а», п. «г», п. «д» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2001 вирок Київського міського суду від 27.08.2000, залишено без змін.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні його клопотання про звільнення від відбуття покарання на підставі відбуття строку покарання.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, вважає, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 07 серпня 2018 року є законною та обґрунтованою скасуванню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 405,406,407,419, 537,539 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 серпня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання призначеного вироком Київського міського суду від 27.08.2000 за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів п. «а», п. «г», п. «д» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) у зв`язку з відбуттям строку покарання - залишити без змін.
Ухвала оскарження не підлягає.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:
Згідно з оригіналом: