Постанова

Іменем України
04 грудня 2018 р.

м. Київ

Справа № 567/998/16-к
Провадження № 51-246 км 17

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000305, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вілія, Острозького району, Рівненської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в останнє 12 березня 2016 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 12 березня 2016 року, та визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11 жовтня 2016 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Четвертий абзац резолютивної частини вироку викласти в такій редакції: «На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання від 26 листопада 2015 року №838-VIII) зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 11 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі».

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 12 липня 2016 року, приблизно о 09.40 год., перебуваючи поблизу перукарні «Міф», що по вул. Гальшки Острозької, 1, в м. Острозі Рівненської області, діючи повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю спостереження за ним, шляхом вільного доступу проник через задні дверці до незамкненого автомобіля марки «Форд Транзит», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належного на праві власності ОСОБА_8 , де з паперової коробки, яка знаходилась під переднім сидінням автомобіля, намагався таємно викрасти грошові кошти потерпілої в сумі 950 гривень. Однак, не вчинив усіх дій, які він вважав необхідними для доведення даного злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як був виявлений на місці вчинення злочину потерпілою ОСОБА_8 , якою і було припинено злочинні дії ОСОБА_6 .

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та просить його виправдати, а провадження закрити. Вказує на те, що дані рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки не відповідають вимогам ст. 370 КПК України. Зазначає, про те, що були допущені порушення, як на досудовому слідстві, так і в суді першої та апеляційної інстанцій. Також судом не надано належної оцінки всім доказам по справі.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначає вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції через істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своїх вимог вказує на неправильну оцінку доказів судами першої та апеляційної інстанцій, зазначає про неповнотута невідповідність висновків цього суду фактичним обставинам щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважає касаційні скарги засудженого та його захисника необґрунтованими та просить залишити їх без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, позицію учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції відповідно до вимог частини 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ґрунтується на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів, і є правильним.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений своєї винуватості в незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна - грошових коштів у сумі 950 грн., вчиненого повторно, не визнав. Проте його вина підтверджується низкою доказів, здобутими під час досудового розслідування та дослідженими в суді першої інстанції, яким суд дав належну оцінку. Так, суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_6 обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні зазначила, що 12 липня 2016 року, приблизно о 09.50 год., побачила як із задньої частини її автомобіля «Форд Транзіт», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перехилившись через сидіння щось робить невідомий чоловік. Вона відразу притиснула голову невідомого чоловіка дверцятами автомобіля, який намагався вийти з автомобіля та почала кликати знайомого ОСОБА_9 , який разом з ОСОБА_10 допомогли затримати невідомого. При цьому невідомий викидав грошові кошти на вулицю, які збирали перехожі та повертали їй, а вона їх зібрала та поклала у прозору поліетиленову коробку, яку по приїзду поліції віддала останнім. Крім того зазначала, що підійшовши до пасажирського сидіння автомобіля, виявила відсутність грошових коштів, які зберігались в паперовій коробці на підлозі під сидінням. Аналогічні пояснення дали свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Окрім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 , даними, що містяться у: протоколі огляду місця події, постанові про визнання речовими доказами грошових коштів у сумі 950 грн та передачу їх на зберігання потерпілій ОСОБА_8 , розпискою останньої про збереження грошових коштів в сумі 950 грн, даними протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками, згідно яких потерпіла ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_11 впізнали чоловіка, який намагався викрасти гроші. Ставити ці докази під сумнів, підстав немає.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Також судом досліджені всі обставини справи, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного її вирішення. Проявів упередженості щодо ОСОБА_6 під час судового розгляду не виявлено.

Дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно. Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.

Доводи засудженого та його захисника про те, що судами не дано належної оцінки всім доказам у справі, є безпідставними, та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Крім цього, при перевірці кримінального провадження встановлено, що такі ж, як і в касаційних скаргах твердження засуджений та його захисник висловлювали у своїх апеляційних скаргах. Апеляційним судом при перевірці матеріалів кримінального провадження в апеляційному порядку рішення прийнято правильно. Свої висновки із цього питання суд належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив. Із даними висновками погоджується і колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено.

Призначене ОСОБА_6 покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів і підстав для його пом`якшення, не встановлено.

Разом з тим, частиною 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII) визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Частиною 6 статті 13 Закону № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону № 1402-VIII передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Щодо вказаного питання Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки в постанові від 29 серпня 2018 року в справі №663/537/17 (провадження №13-31кс18).
Так, у справі № 663/537/17 в провадженні № 13-31кс18 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_13 на вирок Апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2018 року зазначила, що, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. У такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію.

Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 , який вчинив злочин 12 липня 2016 року був взятий під варту 11 жовтня 2016 року. Відповідно при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції помилково не погодився з висновками місцевого суду про те, що при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання застосовуються вимоги ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII у період з 11 жовтня 2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та постановив рішення про зарахування такого строку по 20 червня 2017 року.

Апеляційний суд не зарахував ОСОБА_6 період попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року до 11 липня 2017 року відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, що не узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі №663/537/17, та підлягає виправленню касаційним судом.

Враховуючи зазначене, ухвалу апеляційного суду в цій частині необхідно змінити у порядку ч. 2 ст. 433 КПК України.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України змінити: на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 11 липня 2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті судове рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3