ПОСТАНОВА
іменем України
5 лютого 2019 року
м. Київ

справа № 127/25145/15-к
провадження № 51-1115км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 9 березня 2017 року щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та жительки АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 303 Кримінального кодексу України (далі КК).
Обставини справи

1. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожного було засуджено за частиною 3 статті 303 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
2. За обставин, детально викладених у вироку, обох засуджених визнано винуватими у сутенерстві, вчиненому за попередньою змовою щодо кількох неповнолітніх осіб.
3. Суд першої інстанції встановив, що в лютому 2015 року в сауні «Золотой телёнок» на АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою змовою між собою спонукали та залучали з метою отримання доходу до надання сексуальних послуг жінок, серед яких були неповнолітні.
4. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року вирок змінено. Визнано непідтвердженою кваліфікуючу ознаку вчинення сутенерства щодо неповнолітніх осіб. Кваліфіковано дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за частиною 2 статті 303 КК та призначено кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статті 75 КК обох засуджених звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені частиною 1 статті 76 цього Кодексу.

Вимоги і доводи касаційної скарги

5. У касаційній скарзі прокурор на підставах, передбачених пунктами 2 та 3 частини першої статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
6. Не оспорюючи фактичних обставин справи та правової кваліфікації дій засуджених, прокурор вважає необґрунтованим звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, оскільки це не відповідає ступеню тяжкості вчинених ними злочинів. Неправильне застосування статті 75 КК, на думку прокурора, призвело до того, що засудженим було призначено невиправдано м`яке покарання.
7. У доповненнях до касаційної скарги прокурор стверджує, що апеляційний суд, не допитавши потерпілих, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, зокрема не дотримався принципу безпосередності дослідження доказів, а тому вважає, що рішення про зміну правової кваліфікації діяння засуджених з частини 3 на 2 статті 303 КК тобто, на менш тяжке кримінальне правопорушення, є невмотивованим і неправильним.
Позиції учасників касаційного розгляду
8. Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
9. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 письмово заявили про можливість розгляду справи без їх участі
10. Представник Служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області також просив Суд проводити касаційний розгляд без його присутності.
11. У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення з доповненнями.

Оцінка Суду

12. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі та доповненнях доводи, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення на таких підставах.
13. У цьому кримінальному провадженні 16 квітня 2018 року, тобто поза межами строку на касаційне оскарження, прокурор подав доповнення до своєї касаційної скарги. Суть доводів, викладених стороною обвинувачення у доповненнях, зводиться до того, що суд апеляційної інстанції, визнавши недоведеним факт обізнаності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про неповнолітній вік потерпілих, дав неправильну кримінально-правову оцінку їх діянню та безпідставно застосував до засуджених закон про менш тяжке кримінальне правопорушення.
14. Разом із тим положення статті 432 та частини 4 статті 403 КПК не допускають внесення до касаційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища засудженого, за межами строків на касаційне оскарження.
15. Отже, суд касаційної інстанції відхиляє доводи, викладені у доповненнях, і відповідно до статті 433 КПК переглядає ухвалу апеляційного суду в межах поданої касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні кримінально караних діянь та правильності їх кваліфікації за частиною 2 статті 303 КК.
16 Що стосується доводів прокурора про порушення загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
17. Статтями 50, 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
18. Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями при призначенні покарання певного виду і розміру визначати, чи можливо виправлення засудженого без реального відбування покарання з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.
19. За правилами статті 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
20. Апеляційний суд дотримався зазначених вимог закону. Обираючи вид та розмір покарання, цей суд відповідно до вимог статті 65 КК достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі статтею 12 цього Кодексу є тяжким. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин суд не встановив, а тому призначив засудженим покарання не у мінімальних межах санкції закону, за яким їх засуджено.
21. Разом із тим суд врахував позитивні дані про особи засуджених, які раніше не притягались до кримінальної відповідальності, позитивно характеризуються за місцем проживання, мають дітей та сталі соціальні зв`язки. Зокрема суд узяв до уваги, що ОСОБА_6 займається громадською діяльністю та має відзнаки за військову службу, а ОСОБА_7 утримує батьків, які мають інвалідність з дитинства. Крім того, обґрунтовуючи своє рішення, цей суд зазначив в ухвалі, що перебування засуджених під вартою дало останнім підстави для усвідомлення ними невідворотності покарання. Також не залишилося без оцінки суду визнання засудженими своєї вини за частиною 2 статті 303 КК.
22. Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером встановлених конкретних дій винних, апеляційний суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі статті 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням на них певних обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.
23. З огляду на викладене, Суд дійшов висновку, що зазначені вище обставини давали апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та попередження вчинення ними нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджені довели своє виправлення.
24. Таким чином, Суд вважає, що апеляційний суд не порушив вимог статей 50, 65, 75 КК, а призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання відповідає визначеним законом загальним засадам.
25. Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, не можна визнати прийнятними, а відтак, немає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3