КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5
представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , та накладено арешт на майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 .
Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявність підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження речових доказів.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити. Так, апелянт зазначає про помилковість висновків суду щодо відповідності арештованого майна критеріям ст. 98 КПК України, посилаючись на відсутність будь яких розумних підстав і підозр вважати, що воно має ознаки речових доказів. Постанову слідчого про визнання квартири речовим доказом представник вважає незаконною, крім того, згідно доводів апеляційної скарги, наявність такої постановити не може бути підставою для висновків суду про належність майна до речових доказів. Також, ОСОБА_8 просить врахувати і ті обставини, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем цього майна, а також у нього відсутній процесуальний статус підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000905.
Одночасно апелянт ставить питання про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді, вказуючи, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення ОСОБА_7 та його представника, копію ухвали власнику майна було направлено не за тією адресою, а наручно постановлене судом рішення він отримав лише 26 жовтня 2018 року, у зв`язку з чим просить визнати причину пропуску строку поважною.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення його власника та представника, колегія суддів вважає за можливе поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді, як такий, що пропущено з поважних причин.
Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість ухвали слідчого судді,то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя, під час розгляду клопотання про арешт майна, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, в ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, і з метою збереження речових доказів.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом.

Надані слідчим матеріали містять достатньо розумних підстав і підозр вважати, що квартира АДРЕСА_2 , є доказом злочину.
Так, відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000905 від 12 вересня 2018 року за підозрою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_11 , з метою особистого збагачення, вирішив вчинити заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, з використанням завідомо підроблених документів, для чого вступив у попередню змову із ОСОБА_10 , спільно з яким розробив злочинний план.

Так, ОСОБА_11 використовуючи підроблений договір купівлі-продажу майнових прав серія та номер: 212/с2, виданий 07 березня 2006 року ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», а також акт прийому передачі б/н, виданий 07 березня 2006 року ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», довідку про оплату майнових прав б/н видану 07 березня 2006 року ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», та 15 листопада 2016 року о 08 год. 53 хв. за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, надавши зазначені документи приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу міста Києва ОСОБА_12 , набув право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті чого нотаріусом внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому, відповідно до інформації відображеної у Витязі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказана квартира була продана згідно договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_7 .

Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 від 13 вересня 2018 року квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000905.
Встановивши вище зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді з приводу наявності підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на зазначений об`єкт нерухомого майна з метою збереження речових доказів, оскільки надані суду матеріали містять достатньо відомостей, які дають підстави вважати, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом кримінально протиправних дій, набута злочинним шляхом, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що вказує на її відповідність критеріям ст. 98 КПК України.

Що стосується посилань апелянта на відсутність у ОСОБА_7 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні№ 0000905, а також на те, що останній є добросовісним набувачем квартири, що на думку адвоката свідчить про відсутність підстав для накладення арешту на майно, то слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_7 є безпідставними.
Також, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи і посилання апелянта на незаконність і необґрунтованість постанови слідчого про визнання зазначеної квартири речовим доказом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно.
На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів його забезпечення, одним із яких і є накладення арешту на майно.
У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак, подана апеляційна скарга, за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотанняпредставника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , та накладено арешт на майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не
підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/579/2019 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_13
Доповідач: ОСОБА_1