ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/357/18 Справа № 205/7091/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду області у складі:
головуючого судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за участю:
прокурора ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
захисника Романцова обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2018 року, -
в с т а н о в и л а:
Цим вироком:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, одруженого, освіта середня-спеціальна, офіційно не працевлаштованого, проживаючого в АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , не судимого,
засуджено за ст. 118 КК України та призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покладено обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
З обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 , в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди ухвалено стягнути, відповідно 8722 грн. та - 7 000 грн.
ОСОБА_9 , визнано винним та засуджено за те, що той близько 04 год. 25 хв., 23 червня 2016 року, знаходячись за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , на території свого домоволодіння виявив раніше не знайомого потерпілого ОСОБА_12 та ще одну невстановленому слідством особу, яких запідозрив у спробі здійснити крадіжку належних йому будівельних матеріалів.
З метою припинення протиправних дій ОСОБА_12 , а також вказаної особи та їх затримання, ОСОБА_9 висловив вимогу залишатися на місці та не підходити до нього. Однак ОСОБА_12 та невстановлена особа стали наближатися в сторону обвинуваченого, який, побоюючись за своє життя та здоров`я, випустив у сторону вказаних осіб струмінь з газового балончика «Терен 4м». Після цього ОСОБА_12 здійснив спробу вихватити газовий балончик, схопивши обвинуваченого ОСОБА_9 за праву руку, внаслідок чого вони втратили рівновагу та разом впали на землю, а не встановлена особа, в цей час, з місця події втекла.
Обвинувачений ОСОБА_9 , продовжуючи здійснювати дії для затримання ОСОБА_12 , спробував заломити його ліву руку за спину, однак останній, намагаючись вирватись, став наносити удари руками та ногами по верхнім та нижнім кінцівкам обвинуваченого ОСОБА_9 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді: не менше 34 саден: на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні правого передпліччя у верхній третині з частковим переходом на його зовнішню поверхню та на зовнішній поверхні правого плеча у нижній третині, на тильній поверхні правої кисті в проекції голівки 3-ї п`ясної кістки, на тильній поверхні лівої кістки в середній третині, на суглобовій поверхні між проксимальною та основною фалангами 3-го пальця, на задній поверхні лівої гомілки в середній третині, на передній поверхні правої та лівої гомілки від верхньої та нижньої третини, на внутрішній поверхні правого та лівого гомілковостопних суглобів та на передній поверхні лівого стегна у нижній третині; восьми внутрішньо шкіряних крововиливів в проекції тіла правої лопатки, на зовнішній поверхні правого плеча в середній третині та на зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Підвівшись із землі, ОСОБА_9 , розуміючи загрозу для свого здоров`я, але не врахувавши належним чином характер та ступінь небезпеки посягання, перевищуючи межі необхідної оборони та заходи, необхідні для затримання злочинця, діючи умисно, вчиняючи дії, які явно не відповідають характеру посягання та обставинам захисту, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, взяв у руки штикову лопату та наніс нею (штиком донизу) ОСОБА_12 не менше двох ударів у потиличну ділянку голови, спричинивши тому забиту рану №1 в потиличній ділянці посередині, на 3 см вище потиличного горба та забиту рану №2 в потиличній ділянці, дещо зліва на 3 см нижче потиличного горба.
Після цього ОСОБА_12 повернувся обличчям до обвинуваченого ОСОБА_9 та став наближатися до нього, на що останній наніс йому один удар правою ногою в ділянку живота, від чого ОСОБА_12 впав обличчям на землю. В свою чергу обвинувачений ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, перевищуючи межі необхідної оборони та заходи, необхідні для затримання злочинця, умисно наніс не менше 14 ударів правою ногою по голові та верхній частині тулуба ОСОБА_12 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді синців та уламкових переломів кісток черепа, ушкодження головного мозку.
Смерть потерпілого ОСОБА_12 настала від відкритої черепно-мозкової травми, з переломами кісток склепіння черепа з ушкодженням головного мозку.
В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 за ст. 118 КК України покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. В іншій частині залишити його без змін.
Не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій засудженого та доведеності його вини, вважає, що вирок підлягає скасуванню частково, у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та у зв`язку з неправильним застосуванням судом підстав, передбачених ст. 75 КК України.
На його думку, призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, оскільки суд належним чином не врахував, що той не виявив каяття у вчиненому ним злочині, не відшкодував завдану потерпілій шкоду, під час судових засідань неодноразово зазначав, що вважає свої дії правомірними та бажає придбати рушницю, щоб у випадку повторення подібної ситуації її використати.
Таким чином, вважає, що лише застосування до ОСОБА_9 покарання в максимальному розмірі, передбаченому ст. 118 КК України, здатне в повній мірі забезпечити мету покарання, визначену ст. 50 КК України.
Окрім того, вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, зазначивши, що ОСОБА_9 не бажає визнавати свою провину, жодного разу не приніс вибачень потерпілій, не відшкодував шкоду, прагне придбання зброї, свідчать про те, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства.
Таким чином, вважає, що суд неправильно застосував ст. 75 КК України, яка в даній ситуації не підлягає застосуванню.
- потерпіла просить вирок скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.
Вважає, що він ухвалений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що не може визнаватися законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції при постановленні вироку прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчинені умисного вбивства, вчиненого при перевищені меж необхідної оборони та при перевищені заходів, необхідних для затримання злочинця, а не умисного вбивства, без належної перевірки та оцінки всіх доказів у сукупності, та не дотримався вимог КПК України.
Вважає, що допущено неповноту судового розгляду.
Зазначає, що судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про дослідження доказів для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого судового рішення.
Суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання потерпілої про допит у суді судово-медичного експерта, який проводив дослідження трупа потерпілого ОСОБА_12 .
Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
На її думку, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Посилаючись на висновок судово-медичного експерта № 362/ЛЕ139 від 16 вересня 2016 року, як на доказ, вважає, що суд не вказав у ньому, що потерпілому, крім іншого, також спричинено забиту рану № 1 - в потиличній ділянці посередині, на 3 см вище потиличного горба, та забиту рану № 2 - в потиличній ділянці, дещо зліва на 3 см нижче потиличного горда, та не вказав, що дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_12 .
Посилається на неправильне, на її думку, застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що згідно обвинувачення, дії ОСОБА_9 помилково кваліфіковані як умисне вбивство, вчинене при перевищені меж необхідної оборони та при перевищені заходів, необхідних для затримання злочинця.
В обґрунтуванні обвинувачення суд першої інстанції посилається лише на покази самого обвинуваченого, який показав, що знаходився у стані необхідної оборони та не мав умислу на спричинення смерті ОСОБА_12 . Однак, на її думку, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що з урахуванням знаряддя злочину - штика лопати, кількості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_12 - 14 ударів в голову, характеру та локалізації поранень - в області голови, а також не врахував судову практику, згідно з якою нанесення пошкоджень в життєво важливі органи, які тягнуть загибель потерпілого, повинні бути кваліфіковані як вбивство.
На її думку, ні слідчий, ні прокурор, ні суд першої інстанції не повно, не неупереджено не дослідили обставини кримінального провадження, не прийняли до уваги наявні обставини, що підтверджують умисел обвинуваченого ОСОБА_9 на навмисне убивство, а також не надали їм належну правову оцінку та не забезпечили прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень як того вимагає ст. 9 КПК України.
- обвинувачений просить вирок скасувати, та винести виправдувальний вирок на підставі ст. 36 КК України.
На його думку досудове слідство проведено необ`єктивно. Вважає, що в його діях вбачаються ознаки, передбачені ст. 36 КК.
На його думку, суд не прийняв до уваги роз`яснення, які містяться в постанові № 1 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року "Про судову практику у справах для про необхідну оборону".
Вважає, що безпідставно було відмовлено в допиті в залі суду осіб, які причетні як співучасники., суд прийшов до невірних висновкі.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги сторони обвинувачення та просив їх задовольнити, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілої, - заперечував, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні вимоги обвинуваченого, проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, - заперечували, думку потерпілої, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишити без задоволення, перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Суд першої інстанції, провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Аналізуючи апеляційні доводи обвинуваченого та потерпілої щодо недоведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши докази по справі, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 118 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_9 в обсязі пред`явленого обвинувачення.
Дії обвинуваченого, як видно з обвинувального акта, кваліфіковані як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони та при перевищенні заходів, необхідних для затримання злочинця.

Вина ОСОБА_13 підтверджується показаннями свідків:
- ОСОБА_14 , яка пояснила, що близько 04 години 23 червня 2016 року,вона вийшла на двір за місцем свого проживання, та побачила двох невідомих, які знаходились на території домоволодіння, про що вона повідомила своєму сину ОСОБА_9 та пішла зачиняти двері.
Коли повернулася на ту частину будинку, де проживав її син, на подвір`ї біля будинку побачила на землі сина та двох осіб, між якими відбувалася боротьба. Підійшовши до них, вона намагалася схопити одного з невідомих за одяг, однак він вирвався та втік. Після цього вона побігла викликати поліцію, коли повернулася, то побачила що невідома особа лежить на землі, а її син стоїть поруч з лопатою в руках. Коли приїхали працівники поліції, вона побачила, що у невідомої особи, яка лежала на землі, на голові була кров.
- ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , кожен окремо, пояснили, що близько 04 години 30 хвилин 23 червня 2016 року, під час несення служби, вони отримали повідомлення, що затримали невідомих, які намагалися вчинити крадіжку. Знаходячись на подвір`ї вказаного домоволодіння, вони побачили невідому особу, яка лежала на траві та у якої на голові та обличчі була кров, а також ОСОБА_9 , який знаходився поруч та тримав у руках штикову лопату. Під час опитування, ОСОБА_9 пояснив їм, що двоє невідомих проникли на територію його домоволодіння та намагалися вчинити крадіжку, а коли він намагався їх затримати, стали чинити опір, в результаті чого він застосував газовий балончик. Зі слів ОСОБА_9 , після застосування газового балончика, між ними почалась бійка, під час якої один з невідомих втік, а іншому він став наносити удари лопатою по рукам та ногам, щоб убезпечити себе. При цьому, ОСОБА_9 пояснив їм, що не може пояснити звідки у невідомої особи ушкодження на голові, оскільки в голову він не цілився.
Дані покази свідків послідовні, узгоджуються між собою та іншими доказами, дослідженими під час судового засідання, зокрема:
- протоколом огляду від 23 червня 2016 року, згідно якого на території домоволодіння АДРЕСА_3 було виявлено труп ОСОБА_12 з тілесними ушкодженнями. Крім того, під час огляду місця події було вилучено штикову лопату та совок з РБК, газовий балон «Терен»;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 12 вересня 2016 року, під час якого обвинувачений ОСОБА_9 вказав на обставини, за яких спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_12 ;
- висновком судово-медичної експертизи №362/ЛЕ139 від 16 вересня 2016 року, згідно якого потерпілому ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців на верхній повіці правого ока, на правій вушній раковині на всьому протязі, крім мочки, уламкові переломи кісток черепа, ушкодження головного мозку. Смерть потерпілого ОСОБА_12 настала від відкритої черепно-мозкової травми, з переломами кісток склепіння черепа з ушкодженням головного мозку. Виявлені тілесні ушкодження в області голови могли утворитися при механізмі, на який вказує обвинувачений ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту;
- висновком судово-медичної експертизи №2490е від 25 червня 2016 року, згідно якого у обвинуваченого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляд саден: на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні правого передпліччя у верхній третині з частковим переходом на його зовнішню поверхню та на зовнішній поверхні правого плеча у нижній третині, на тильній поверхні правої кисті в проекції голівки 3-ї п`ясної кістки, на тильній поверхні лівої кістки в середній третині, на суглобовій поверхні між проксимальною та основною фалангами 3-го пальця, на задній поверхні лівої гомілки в середній третині, на передній поверхні правої та лівої гомілки від верхньої та нижньої третини, на внутрішній поверхні правого та лівого гомілковостопних суглобів та на передній поверхні лівого стегна у нижній третині; восьми внутрішньо шкіряних крововиливів в проекції тіла правої лопатки, на зовнішній поверхні правого плеча в середній третині та на зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Висновки експертів узгоджуються з показами обвинуваченого та вказаних вище свідків, та свідчать про наявність слідів боротьби між потерпілим та обвинуваченим.
Підстав не довіряти поясненням ОСОБА_13 , що він захищався від двох нападників та застосував вказане вище насильство, завдавши більше 10 ударів потерпілому в область голови, потилиці, в тому числі і лопатою, - не вбачається.
Юридична кваліфікація дій ОСОБА_13 за ст. 118 КК України, - є правильною.
Посилання обвинуваченого про те, що в його діях вбачаються ознаки, передбачені ст. 36 КК України, колегія суддів зазначає на ступне.
Згідно положень ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.
Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Враховуючи викладене, обставини вчинення злочину та докази по справі в їх сукупності, зокрема, пояснення обвинуваченого, вказаних свідків, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим та самим обвинуваченим, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 , - такими, що не відповідають дійсності, оскільки він скоїв вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вина ОСОБА_13 в інкримінованому йому злочині знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, судом першої інстанції ретельно зроблено аналіз всім доказам по справі з точки зору належності та допустимості. Тому доводи потерпілої сторони про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є такими які спростовані під час судового розгляду. Судом вірно зазначено у мотивувальній частині вирок, що ОСОБА_13 вчинив умисне вбивство, при перевищенні меж необхідної оборони та при перевищенні заходів, необхідних для затримання.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.
Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, який винним себе не визнав, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину. Обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що висновок про призначення ОСОБА_13 покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі, з іспитовим строком, - є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, та у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення останнього та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. А відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Колегєюя суддів враховано і практику рішень Європейського суду з прав людини. В справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
Істотних порушень процесуального закону, які б потягли безумовне скасування судового рішення по справі не встановлено.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого, потерпілої та прокурора підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2018 року відносно ОСОБА_9 ,- залишити без зміни.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Касаційний кримінальний суд Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3