УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 623/3323/17

провадження № 51-9474ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001191 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК немає судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 ККОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_5 , законність і обґрунтованість судових рішень щодо якого в касаційній скарзі прокурором не порушується.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 13 жовтня 2017 року приблизно о 14:00, діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , через незачинені двері, проник до будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_6 майно, чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1 350 грн.
Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 22 серпня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суди достатньою мірою не врахували ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, даних про його особу, який скоїв умисний тяжкий злочин, двічі притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, не має міцних соціальних зв`язків, що, на думку прокурора, є підставою до вчинення ним нового злочину. Також прокурор зазначає, що місцевий суд необґрунтовано взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття. З урахуванням наведеного прокурор вважає, що суди неправильно застосували до засудженого положення ст. 75 КК. Крім того, прокурор указує, на те, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 не дав вичерпної відповіді на всі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через м`якість.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурором не оскаржується.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування, згідно з указаною нормою кримінального закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а саме: що він раніше не судимий в силу ст. 89 КК, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання засудженому щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують. Також цей суд урахував досудову доповідь Ізюмського МРВ з питань пробації, про те, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Таким чином, з урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, а також можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3