Провадження №1-в/127/947/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, громадянина України, засудженого 12.12.1995 року Івано-Франківським обласним судом за п.п. "а", "г", "е" ст. 93, ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України, до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 22.02.1996 року вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року залишено без змін. Відповідно до постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі,-

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання. Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та на підставі статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 8, 29 Конституції України, статті 404 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України, вважає, що його слід звільнити, оскільки відсутні законні підстави для позбавлення волі на виконання вироку, так як вирок не звернутий до виконання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Клопотання підтримав із зазначених у ньому підстав та, враховуючи положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 8, 29 Конституції України, статті 404 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України, просить звільнити його, оскільки відсутні законні підстави для позбавлення волі на виконання вироку, так як вирок не звернутий до виконання, оскільки в особовій справі немає розпорядження суду про звернення вироку до виконання.

Захисник ОСОБА_5 підтримала клопотання з наведених у ньому підстав та просить клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання засудженого. Зазначив, що вирок та постанова щодо засудженого набрали законної сили. В особовій справі засудженого міститься лист про направлення судом для виконання постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року, згідно якої засудженому до смертної кари ОСОБА_3 виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі, що свідчить про те, що постанова звернута до виконання. Крім того, вважає, що місцевий суд не може вирішувати дане питання, оскільки вирішення даного питання виходить за межі положень ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України, якою встановлено перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні з оглянутої особової справи засудженого встановлено, що відповідно до протоколу про затримання у підозрі у вчиненні злочину від 29.03.1995 року, який складено заступником начальника ВКР УМВС Івано-Франківської області, 29.03.1995 року було затримано ОСОБА_3 .

Відповідно до постанови слідчого прокуратури м. Івано-Франківська від 31.03.1995 року до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року ОСОБА_3 було засуджено за п. п. "а", "г", "е" ст. 93, ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України, до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Запобіжний захід засудженому залишено раніше обраний тримання під вартою.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 22.02.1996 року вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року залишено без змін.

Із листа від 18.12.1995 року вбачається, що Івано-Франківським обласним судом надіслано копію вироку щодо засудженого ОСОБА_3 начальнику установи ВІ 304-199 УВС Івано-Франківського облвиконкому для вручення засудженому ОСОБА_3 .

Дану копію вироку ОСОБА_3 отримав 19.12.1995 року, що підтверджується відповідною розпискою.

З листа від 29.02.1996 року вбачається, що Верховним Судом України надіслано копію ухвали Верховного Суду України від 22.02.1996 року відносно ОСОБА_3 до Івано-Франківського обласного суду для відома та начальнику слідчого ізолятора УМВС Івано-Франківської області для вручення засудженому, приєднання до його особової справи і звернення з клопотанням про помилування.

Дану копію ухвали ОСОБА_3 отримав 07.03.1996 року, що підтверджується відповідною розпискою.

З акту про оголошення засудженому до смертної кари ОСОБА_3 про набрання вироком законної сили від 07.03.1996 року вбачається, що ОСОБА_3 оголошено про набрання вироком законної сили і роз`яснено право надати клопотання про помилування, строк і порядок подачі клопотання, а також право на одержання юридичної допомоги при написанні клопотання. Одночасно засудженому вручено копію ухвали Верховного Суду України від 22.02.1996 року.

Відповідно до постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року засудженому до смертної кари ОСОБА_3 виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі.

Як вбачається з листа Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.06.2000 року № К-І-331 постанову Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року відносно засудженого ОСОБА_3 було направлено начальнику СІЗО № 12 для виконання та ІЦ УМВС України в Івано-Франківській області для відома.

Відповідно до постанови Івано-Франківського обласного суду від 04.10.2000 року відбуття покарання ОСОБА_3 визначено у тюрмі на суворому режимі.

Відповідно до постанови апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.12.2002 року ОСОБА_3 початок строку відбування покарання слід рахувати з 29.03.1995 року.

Як вбачається з постанови Староміського районного суду м. Вінниці від 29.07.2008 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року відмовлено.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18.03.2010 року постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 29.07.2008 року залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 09.09.2011 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про застосування строків давності вироку Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17.11.2011 року постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 09.09.2011 року - залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 09.11.2011 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 49 КК України 1960 р., відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.01.2012 року постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 09.11.2011 року залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 19.01.2012 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про припинення виконання вироку, звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 49 КК України 1960 р., відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29.03.2012 року постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 19.01.2012 року залишено без змін.

З листа Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.11.2014 року № 28756/02-10/14 адресованого начальнику Вінницької установи виконання покарань УДПС України у Вінницькій області на лист № 4/9210 від 07.11.2014 року щодо надіслання розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили відносно ОСОБА_3 , вбачається, що вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року ОСОБА_3 засуджено до вищої міри покарання смертної кари, постановою Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі. За даних обставин зазначена постанова замінює розпорядження про виконання вироку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2014 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про звільнення його від покарання на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, відмовлено.

З постанови начальника Вінницької УВП УДПтС України у Вінницькій області від 18.12.2014 року вбачається, що засудженого ОСОБА_3 переведено з приміщення камерного типу, для тримання двох осіб, до багатомісних приміщень камерного типу, в межах установи.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2017 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком суду, відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.12.2017 року засудженому ОСОБА_3 в строк покарання, призначеного вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року, зараховано строк попереднього ув`язнення з 29.03.1995 року по 22.02.1996 року з розрахунку одинь день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.06.2018 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13.12.2017 року залишено без змін.

Суд зазначає, що статтею 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

В статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
Згідно ч. ч. 1, 4 статті 401 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року вирок набирає законної сили після закінчення строку на касаційне оскарження та внесення касаційного подання, якщо його не було оскаржено чи на нього не було внесено подання. В разі подачі касаційної скарги чи внесення касаційного подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією. Обвинувальний вирок виконується після набрання ним законної сили.

Частинами першою-другою статті 404 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року було встановлено, що вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніш як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з касаційної інстанції. Суд разом з своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Суд зазначає, що відповідно до вимог статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року ОСОБА_3 було засуджено за п.п. "а", "г", "е" ст. 93, ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України, до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 22.02.1996 року вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року залишено без змін.

Як вбачається з акту про оголошення засудженому до смертної кари ОСОБА_3 про набрання вироком законної сили від 07.03.1996 року, ОСОБА_3 було оголошено про набрання вироком законної сили і роз`яснено право надати клопотання про помилування, строк і порядок подачі клопотання, а також право на одержання юридичної допомоги при написанні клопотання. Одночасно засудженому вручено копію ухвали Верховного Суду України від 22.02.1996 року.

Отже, як встановлено в судовому засіданні, вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року, згідно якого ОСОБА_3 було засуджено до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, набрав законної сили, однак в частині застосування смертної кари - розстрілу, виконаний не був.

Разом з тим, Законом України від 22 лютого 2000 року №1483-III "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" було внесено до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України відповідні зміни.

Зокрема, Кримінальний кодекс України доповнено статтею 25-2 "Довічне позбавлення волі" такого змісту: "Довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Довічне позбавлення волі не застосовується до осіб, які вчинили злочини у віці до 18 років, до осіб у віці понад 65 років, а також до жінок, що були в стані вагітності під час вчинення злочину або на момент винесення вироку".

Крім того, статтю 24 Кримінального кодексу України, яка передбачала смертну кару як вид покарання, було виключено.

Згідно розділу II Закону України від 22 лютого 2000 року №1483-III "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

На підставі вказаного Закону 02.06.2000 року Івано-Франківським обласним судом було переглянуто вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року відносно ОСОБА_3 , який був засуджених до смертної кари, однак вирок щодо нього на час набрання чинності цим Законом не було виконано.

Відповідно до постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року засудженому до смертної кари ОСОБА_3 виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі.

Дана постанова набрала законної сили.

Як вбачається з листа Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.06.2000 року № К-І-331 постанову Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року відносно засудженого ОСОБА_3 було направлено начальнику СІЗО № 12 для виконання.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 403 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Аналогічне за своїм змістом положення закріплено у статті 553 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року.

Наведені норми законодавства свідчать, що головною умовою та підставою для виконання вироку, ухвали і постанови суду є набрання ними законної сили.

В судовому засіданні встановлено та вбачається з оглянутої в судовому засіданні особової справи засудженого, що вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року, згідно якого ОСОБА_3 було засуджено до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, а також постанова Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року, згідно якої засудженому до смертної кари ОСОБА_3 виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі, набрали законної сили.

Постанова Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року, згідно якої засудженому до смертної кари ОСОБА_3 виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі була направлена на виконання, шо підтверджується копією листа Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.06.2000 року № К-І-331, та виконується на даний час.

В судовому засіданні встановлено, що засуджений на даний час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Крім того, суд зазначає, що в статті 404 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, на яку посилається в своєму клопотанні засуджений, було встановлено, що шляхом винесення розпорядження звертається до виконання саме обвинувальний вирок.

В даному ж випадку Івано-Франківським обласним судом була винесена постанова, згідно якої засудженому до смертної кари ОСОБА_3 виняткову міру покарання - смертну кару замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі, дана постанова була направлена на виконання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання слід відмовити, оскільки встановлених чинним законодавством підстав для звільнення засудженого від відбування покарання судом не встановлено.

Крім того, суд зазначає, що пунктом 14 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 539 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається, зокрема, до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що розгляд даного питання відповідно до пункту 14 частини 1 статті 537, пункту 1 частини 2 статті 539 Кримінального процесуального кодексу України відноситься до компетенції місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Керуючись статтями 369-372, 376, 392-395, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя