Дата документу 07.11.2018 Справа № 334/5027/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5027/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/486/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 296 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої особи «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109» ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області ОСОБА_10 , представника потерпілої особи «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109» ОСОБА_9 , на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Запоріжжя, громадянку України, незаміжню, маючу середню спеціальну освіту, працюючу в Запорізькому міському територіальному центрі соціального обслуговування, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу цього кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 296 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України за наступних обставин.

15 червня 2017 року в період часу з 8 години до 10 години ОСОБА_7 , як кастелянка дошкільного підрозділу «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109», перебуваючи на своєму робочому місці у групі короткострокового перебування дітей вказаного закладу, розташованого по АДРЕСА_3 , достовірно знаючи про режим та розпорядок дня дітей, маючи умисел на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, затіяла сварку зі старшою медичною сестрою вказаного закладу ОСОБА_11 , в ході якої висловлювалась на її адресу в грубій нецензурній формі, голосно кричала, погрожувала адміністрації дошкільного підрозділу фізичною розправою, відмовлялась залишити приміщення групи, тим самим, тривало порушувала спокій працівників закладу і його вихованців, ігноруючи існуючі у суспільстві загально визначені правила поведінки і моральності в дитячому оточенні.
Внаслідок такої поведінки ОСОБА_7 була спричинена істотна шкода суспільним інтересам в частині дошкільної організації перебування дітей, які внаслідок її протиправних дій не могли потрапити до своєї групи, через що було порушено внутрішній розпорядок навчально-виховного комплексу, а також нормальну діяльність закладу.
Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено того, що поведінка обвинуваченої була зумовлена умислом на грубе порушення громадського порядку та направлена на порушення внутрішнього розпорядку навчально-виховного комплексу та діяльності закладу в цілому, в пред`явленому їй обвинуваченні не міститься конкретних даних щодо обсягу і тривалості такого порушення, окрім загальних ознак хуліганства, не наведені дії, які вона вчиняла та які містять в собі ознаки особливої зухвалості і свідчать про наявність складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з виправдувальним вироком суду, просить його скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування свої вимог зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про закінчення конфлікту між обвинуваченою та ОСОБА_11 о 7 год. 50 хв., оскільки конфлікт відбувався протягом періоду часу з 8 години до 10 години у громадському місці групі короткострокового перебування дітей, де обвинувачена висловлювалась в грубій нецензурній формі, голосно кричала, погрожувала адміністрації дошкільного підрозділу фізичною розправою, відмовлялась залишити приміщення групи, тим самим, тривало порушувала спокій працівників закладу і його вихованців, ігноруючи існуючі у суспільстві загально визначені правила поведінки і моральності в дитячому оточенні.
Крім того, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину повністю підтверджується показаннями представника потерпілої особи, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які в судовому засіданні пояснили, що саме внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 діти не могли потрапити до своєї групи для прийняття їжі та приступити до занять згідно графіку.
Також зазначає, що суд першої інстанції неповно здійснив судовий розгляд, оскільки висновки про невинуватість ОСОБА_7 є припущенням та були обґрунтовані лише показаннями останньої, заходів для дослідження інших доказів судом вжито не було.
Звертає увагу, що в судових дебатах прокурор наголошував, що група короткострокового перебування дітей дошкільного підрозділу є громадським місцем, однак судом першої інстанції вказані обставини проаналізовані не були.
До того ж, в порушення вимог ст. 94 КПК України, суд першої інстанції лише перерахував письмові матеріали, які були долучені прокурором, однак оцінку кожному доказу не надав, хоча вони повністю підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні хуліганства.
Вважає, що невизнання вини обвинуваченою необхідно розцінювати як спробу уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки її показання повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Крім того, суд не взяв до уваги показання представника потерпілої особи ОСОБА_9 та у вироку не мотивував, чому та в якій частині оцінює показання свідка ОСОБА_14 критично, як саме вони не узгоджуються з усіма іншими доказами по справі.

Також зазначає, що суд в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України лише перерахував показання свідків сторони обвинувачення та письмові докази, належної правової оцінки їм не надав та взагалі не навів мотивів для прийняття такого рішення.

Окрім цього, в порушення вимог ч. 4 ст. 374, ч. 6 ст. 376 КПК України, суд в резолютивній частині вироку не вказав на порядок отримання копії вироку та не вручив її негайно після проголошення.

В апеляційній скарзі представник потерпілої особи «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109» ОСОБА_9 також не погоджується з виправдувальним вироком суду, просить його скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_9 посилається майже на аналогічні підстави, що і прокурор, додатково зазначаючи, що ОСОБА_7 говорила нецензурні слова, які чули діти та порушила громадський порядок, з дітьми невчасно були проведені режимні моменти, ранковий туалет, сніданок, не проведено навчальне заняття із мовленнєвого розвитку.

Вказує, що у зв`язку з порушенням обвинуваченою громадського порядку, режим харчування дітей був порушений на 45 хвилин, вони снідали холодною їжею разом з більш дорослими дітьми, більшість їжі залишилась у тарілці, тому малята були голодними до обіду.

Протиправні дії ОСОБА_7 були пов`язані із захистом її особистих інтересів, вона усвідомлювала свої протиправні дії та проявляла неповагу до суспільства, дітей, їх батьків, працівників закладу, самоутверджуючись за рахунок приниження вказаних осіб, протиставляла себе оточуючим та суспільству в цілому.

Вважає, що дії обвинуваченої носили умисний характер, вона фактично вчинила бійку з ОСОБА_11 та нанесла останній тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, після чого свідомо протягом 3 годин не виходила із приміщення для дітей, своїм криком психологічно травмувала їх, не дала можливості працювати закладу в затвердженому режимі.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала подані апеляційні скарги, вважала, що стороною обвинувачення було надано суду достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності доводять наявність в діях обвинуваченої складу інкримінованого їй злочину, вважала, що зміст вироку є формальним оскільки в ньому лише перелічені надані стороною обвинувачення докази без їх належної оцінки, вирок просила скасувати та постановити новий, яким визнати обвинувачену ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначити їй покарання у вигляді 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Представник потерпілої особи - «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109» ОСОБА_9 підтримала свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, виро просила скасувати та визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. Вважала, що суд виправдав її необґрунтовано.

Обвинувачена ОСОБА_7 проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, вирок суду просила залишити без змін. Показала, що працювала у вказаному дошкільному закладі протягом двох років, належним чином виконувала всю роботу, яку їй доручали, навіть і ту, яку робити вона була неповинна, але їй постійно, як вона вважає, безпричинно робили зауваження. Як вона вважає, на неї здійснювали тиск, оскільки вона зауважувала керівництву дошкільного закладу про те, що за дітьми доглядають неналежним чином, скаржилась на конкретні факти. Напередодні події медична сестра вказала їй здійснити генеральну уборку приміщення групи, вона все зробила, але їй все одно почали безпідставно висловлювати зауваження. Вона разом із медичною сестрою зайшла до приміщення групи та спитала у неї, де вона погано прибрала, але та відповіла їй, що більш нічого робити не потрібно, її все одно накажуть та накладуть на неї штраф в розмірі 6000 грн. Вона почала сильно нервувати, її стало трясти. Після цього вона пішла до завідуючої, але та нічого не відповіла. Приїхала швидка медична допомога, лікар вдарив її, і лише потім їй зробили укол. Прийшов працівник поліції, сказав, що їй потрібно залишити приміщення групи, вона йому відповіла, що не може встати та піти через стан здоров`я, він допоміг їй встати та вийти до коридору. Після цього вона звернулась до поліції із заявою, в якій виклала всі ці факти, але винуватою зробили її.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних скарг заперечував, вирок суду просив залишити без змін. Вважав, що суд в повному обсязі дослідив всі надані йому докази та прийшов до єдиного вірного висновку, що в діях обвинуваченої складу інкримінованого їй злочину не має. Зазначив, що дійсно внаслідок конфлікту, який утворився у обвинуваченої небезпідставно виник нервовий зрив, але її дії в такому стані складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України не утворюють. Умислу на порушення громадського порядку у неї не було.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, представника потерпілої особи, обвинувачену та її захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційній скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Обов`язок доказування винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за змістом ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках - на потерпілого.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що обвинувачена вину у вчиненні злочину не визнала, надані стороною обвинувачення докази не доводять того, що поведінка обвинуваченої була зумовлена умислом на грубе порушення громадського порядку та направлена на порушення внутрішнього розпорядку навчально-виховного комплексу та діяльності закладу, в пред`явленому їй обвинуваченні не міститься конкретних даних щодо обсягу і тривалості такого порушення, не наведені дії, які вона вчиняла та які містять в собі ознаки особливої зухвалості.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, і вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 протягом двох годин, перебуваючи в групі короткострокового перебування дітей, сварилась з ОСОБА_11 , під час чого висловлювалась на адресу останньої в грубій нецензурній формі, голосно кричала, погрожувала адміністрації закладу фізичною розправою, відмовлялась залишати приміщення групи, чим порушувала спокій працівників закладу і його вихованців, ігноруючи існуючі у суспільстві загально визначені правила поведінки і моральності в дитячому оточенні, внаслідок чого її поведінкою було спричинено істотну шкоду суспільним інтересам в частині дошкільної організації перебування дітей, які внаслідок її протиправних дій не могли потрапити до своєї групи, через що було порушено внутрішній розпорядок навчально-виховного комплексу, а також нормальну діяльність закладу.
Виходячи із законодавчого опису ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, відповідальність за його вчинення настає тільки за таке грубе порушення громадського порядку, яке вчинене з мотивів явної неповаги до суспільства і супроводжувалось особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, які в свою чергу є основними і обов`язковими показниками грубого порушення громадського порядку.

Таким чином, в даному кримінальному провадженні обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи наявне в діях обвинуваченої порушення громадського порядку, і якщо так, то чи було воно грубим, тобто чи спричинило воно істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам, та чи супроводжувалось таке порушення особливою зухвалістю.

Так, об`єктом злочину, передбаченого ст. 296 КК України, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння випливає з характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Відповідно до абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Крім того, в основі такого складу злочину як хуліганство, окрім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Під мотивом явної неповаги до суспільства слід вважати нахабно виявлене, очевидне для потерпілих та інших осіб, зневажливе ставлення винного до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності. Ця ознака однаково характеризує як об`єктивну сторону хуліганства грубе порушення громадського порядку, так і його суб`єктивну сторону хуліганські мотиви вчинення.
Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому їй обвинуваченні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 грубо порушила громадський порядок, керуючись мотивом явної неповаги до суспільства та супроводжуючи свої хуліганські дії особливою зухвалістю.

Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 51-2527км18.

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченої ОСОБА_7 , представника потерпілої особи «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109» ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 з приводу обставин конфлікту між ОСОБА_11 та обвинуваченою, поведінки останньої до, під час і після конфлікту, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони носять суб`єктивний характер, не узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі, є суперечливими в частині того, протягом якого періоду часу відбувався конфлікт, чи висловлювалась обвинувачена на адресу ОСОБА_11 нецензурною лайкою, чи дійсно вона била її або ж пошкодила її майно, чи погрожувала вона адміністрації закладу фізичною розправою та чи були діти або їх батьки свідками такої поведінки ОСОБА_7 .

Проаналізувавши показання обвинуваченої, представника потерпілої особи та свідків, суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив обґрунтований висновок, що вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину вони не доводять.

Так, з приводу того, протягом якого часу відбувався конфлікт між обвинуваченою та ОСОБА_11 , остання повідомила, що після конфлікту вона побігла за допомогою до директора закладу та повернувшись разом з ним, зразу ж пішла роботи планові щеплення, тобто фактично з цього моменту конфлікт між нею та ОСОБА_7 був вичерпаний, а показання інших свідків в цій частині не свідчать на користь версії сторони обвинувачення щодо тривалості конфлікту протягом двох годин.

Що стосується нанесення обвинуваченою тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , виражання на адресу останньої нецензурною лайкою та пошкодження її одягу, то про вказані обставини у своїх показаннях зазначала лише ОСОБА_11 , причому, як вона також повідомила, інших осіб поряд з ними в той момент не було і будь-які свідки такої протиправної поведінки обвинуваченої відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявний лише конфлікт на ґрунті особистих неприязних стосунків, і підстави для кваліфікації дій ОСОБА_7 як грубого порушення громадського порядку відсутні.

З приводу того, чи погрожувала ОСОБА_7 адміністрації закладу фізичною розправою, то жоден зі свідків не вказує на те, що обвинувачена дійсно погрожувала комусь з колективу дошкільного закладу, і вказане твердження не підтверджене наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

З приводу того, чи були діти або їх батьки свідками конфлікту між обвинуваченою та ОСОБА_11 , представник потерпілої особи ОСОБА_9 зазначила, що конфлікт розпочався в групі короткотривалого перебування дітей, і окрім ОСОБА_11 та ОСОБА_7 там нікого не було, до того ж, висловила думку, що оскільки ОСОБА_7 голосно кричала, то діти могли все почути. Крім того, батьки, які приводили дітей вранці, бачили поліцейську машину та висловлювали свої побоювання з цього приводу. Свідок ОСОБА_11 повідомила, що під час конфлікту діти були на вулиці.

Наведене вище свідчить, що характер, послідовність та спрямованість дій ОСОБА_7 не були направлені на порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та не супроводжувалися особливою зухвалістю, що виражалася у прагненні показати свою зневагу до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил і норм поведінки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що показання свідків є неточними та нечіткими та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду та взяті до уваги судом як переконливі, оскільки у судовому засіданні всі свідки давали різні показання з приводу обставин перебігу конфлікту, їх показання у своїй сукупності не свідчать про наявність хуліганських мотивів у діях обвинуваченої, факт грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, стороною обвинувачення доведено не було, а у відповідності до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційних скарг з приводу того, що суд першої інстанції лише перелічив показання свідків та письмові матеріали, повністю спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного вироку, з якої вбачається, що суд виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг з приводу того, що суд першої інстанції не зазначив, чому він критично ставиться до показань ОСОБА_14 , оскільки як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції мотивував таке рішення, зазначивши, що її показання не узгоджуються з іншими доказами по справі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується також, оскільки показання цього свідка в частині того, що вона почула крики та нецензурну лайку і прибігла до учасників конфлікту не підтверджуються показаннями інших допитаних свідків, а показання в частині того, що діти та їх батьки чули крики обвинуваченої є припущенням, яке не підтверджене наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Доводи щодо відсутності в резолютивній частині зазначення порядку отримання його копії та невручення його негайно після проголошення є формальними підставами і не можуть бути враховані як такі, що тягнуть за собою скасування судового рішення, оскільки фактичні обставини справи вказують на те, що особи, які мали намір оскаржити судове рішення, реалізувати таке право в повній мірі.

Доводи апеляційних скарг про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені всі докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Доводам сторони обвинувачення у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція обвинувачення повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Колегія суддів вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилаються прокурор та представник потерпілої особи у своїх апеляційних скаргах, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2018 року, постановлений щодо ОСОБА_7 , є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої особи не вбачає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області ОСОБА_10 , представника потерпілої особи «Запорізький навчально-виховний комплекс № 109» ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4