Ухвала
іменем України
19 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 363/1986/13-к
провадження № 51-685км17

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
виправданого ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2017 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Золотоноши Черкаської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
якого визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з вироком Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 358 КК та виправдано в зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Органом досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що він, працюючи з 14 червня 2006 року на посаді старшого державного інспектора начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , наприкінці вересня на початку жовтня 2006 року за обставин, наведених в обвинуваченні, яке визнано судом недоведеним, подав до бухгалтерії Верхньодніпровського державного басейнового управління охорони водних живих ресурсів Державної інспекції охорони, відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства (далі Верхньодніпровське ДБУОВЖР), розташованого по вул. Шолуденка, 11, в м. Вишгороді Київської області, підписаний ним та на його прохання директором ПП «Друма В.Л.» акт № 44 від 29 вересня 2006 року технічного обслуговування автомобіля УАЗ-396206, державний номерний знак НОМЕР_1 , із завідомо неправдивими відомостями про нібито проведений ремонт вказаного транспортного засобу на суму 20 618 грн.
Отже, ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК, за використання завідомо підробленого документа акта № 44

від 29 вересня 2006 року технічного обслуговування автомобіля УАЗ-396206.
За цим обвинуваченням суд першої інстанцій визнав ОСОБА_5 невинуватим та виправдав у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину. Мотивував тим, що достатніх, достовірних та допустимих доказів для доведення вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який він обвинувачувався, органом досудового слідства не здобуто та судом не встановлено.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції (далі прокурор), посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд. Вказує, що всупереч вимогам ст. ст. 324, 327, 334 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) місцевим судом не надано у вироку належного аналізу показанням свідків та письмовим доказам, які на думку прокурора, підтверджують вину ОСОБА_5 у використанні завідомо підробленого документа. Посилається на неправильне тлумачення поняття офіційного документа, як предмета злочину, передбаченого ст. 358 КК, та не врахування при цьому правового висновку, викладеному в постановах Верховного Суду України (справи № 5-10кс13, № 5-50кс15). Крім того, зазначає, що в мотивувальній частині вироку суд вказав на обвинувачення, яке ОСОБА_5 не пред`являлось (внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей). Не погоджується з висновком суду про те, що акт № 44 від 29 вересня 2006 року є неналежним доказом, джерело походження якого невідоме, мотивуючи тим, що оригінал цього документа було вилучено за постановою слідчого та приєднано до справи як речовий доказ. Указані помилки місцевого суду, на думку прокурора, апеляційним судом не усунуто.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_4 підтримав касаційну скаргу прокурора, просив її задовольнити.
Виправданий ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_4 , виправданого ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
Вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 323 КПК 1960 року).
Як зазначено у ч. 4 ст. 334 КПК 1960 року, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.
У порушення зазначених вимог кримінально-процесуального закону судом першої інстанції не дано у вироку оцінку всім доказам обвинувачення, не наведено обґрунтованих мотивів, з яких відкинуто ці докази та підстав для висновку про невинуватість ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні.

Так, органом досудового слідстваОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що наприкінці вересня на початку жовтня 2006 року він подав до бухгалтерії Верхньодніпровського ДБУОВЖР акт № 44 від 29 вересня 2006 року технічного обслуговування автомобіля УАЗ-396206 із завідомо неправдивими відомостями про нібито проведений ремонт вказаного транспортного засобу, таким чином використав цей документ.
Суд визнав невинуватим ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 358 КК, проте допустив суперечність, указавши, що ОСОБА_5 ставилось за провину те, що він вніс до офіційного документа (акт № 44 від 29 вересня 2006 року) повністю неправдиві відомості про здійснення технічного обслуговування і ремонту автомобіля. Крім того, зазначив про те, що ОСОБА_5 не був наділений повноваженнями підпису будь-яких документів від імені Верхньодніпровського ДБУОВЖР і в його обов`язки входило лише візування таких документів, вказавши при цьому на докази, якими спростовується це обвинувачення.

Однак, судом було залишено поза увагою те, що відповідно до постанови прокурора про зміну обвинувачення в суді від 28 грудня 2015 року ОСОБА_5 обвинувачувався за ч. 3 ст. 358 КК за використання завідомо підробленого документа. А в підробленні акта № 44 від 29 вересня 2006 року та в перевищенні службових повноважень ОСОБА_5 не обвинувачувався (а.п. 911, т. 9).
Крім того, на обґрунтування висновку про відсутність доказів, які б підтверджували винуватість ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 358 КК, суд послався на висновок судово-економічної експертизи № 1277/17-45 від 17 березня 2017 року, яка проводилась для з`ясування питання, чи можна вважати акт № 44

від 29 вересня 2006 року технічного обслуговування автомобіля офіційним документом.
Досліджуючи цей висновок, суд встановив, що акт № 44 від 29 вересня 2006 року не можна вважати офіційним документом та взагалі документом, який надає певні права або звільняє від певних обов`язків.
При цьому судом не було надано належної оцінки висновку експертизи № 1277/17-45, в якому було зазначено, що форма акту № 44 від 29 вересня 2006 року містить необхідні для первинного документа реквізити і є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Крім того, аналізуючи питання, чи відноситься вказаний документ до предмету злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК, суд мав би врахувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України (справи № 5-10кс13,

№ 5-50кс15), щодо ознак офіційного документа як предмета злочину.
А саме, при встановленні цих ознак слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків. Невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним.
Водночас, суд, хоча й послався у вироку на докази обвинувачення, дослідивши їх в судовому засіданні, проте не навів мотивів, з яких їх відкинув.
Зокрема, з відображених у вироку показань свідка ОСОБА_6 вбачалось, що на СТО ПП « ОСОБА_7 » автомобіль УАЗ-396206 не ремонтувався та був забраний з СТО ОСОБА_5 , а також з останнім був підписаний акт виконаних робіт; свідок ОСОБА_8 підтвердила, що акт № 44 від 29 вересня 2006 року був поданий ОСОБА_5 до бухгалтерії Верхньодніпровського ДБУОВЖР; свідок ОСОБА_9 показав, що ним, як начальником Верхньодніпровського ДБУОВЖР та ПП «Друма В.Л.» було підписано угоду № 875 від 8 вересня 2006 року про надання послуг з ремонту та технічного обслуговування автомобілів, відповідно до якої автомобіль УАЗ-396206, що був власністю Верхньодніпровського басейнового управління, доставили до СТО для ремонту. Згодом ОСОБА_5 йому доповів, що ремонт автомобіля закінчено. Крім того, свідок ОСОБА_9 підтвердив, що акт № 44 виконаних робіт від імені Верхньодніпровського ДБУОВЖР підписував ОСОБА_5 .
Також судом не було надано оцінки показанням свідка ОСОБА_10 про те, що в ході перевірки в управлінні було з`ясовано, що ремонт автомобіля

УАЗ-396206 не проводився, а сам автомобіль було виявлено на іншому СТО в розібраному стані; даним, що містились в довідці ПП « ОСОБА_7 » про те, що ремонтні роботи автомобіля не проводились; висновку судово-криміналістичної експертизи, згідно з якою підпис від іменіОСОБА_5 в акті № 44 виконано ймовірно останнім; довіреності на ім`я ОСОБА_5 ; протоколі огляду

від 6 листопада 2007 року про виявлення на території гаражного кооперативу автомобіля УАЗ-396206 у частково розібраному стані.
Крім того, поза увагою суду залишилася й та обставина, що відповідно до акту № 44 від 29 вересня 2006 року технічного обслуговування автомобіля сторони, що його підписали, не мають ніяких претензій одна до одної, тобто це свідчить про виконання ПП «Друма В.Л.» своїх зобов`язань перед Верхньодніпровським ДБУОВЖР згідно з угодою № 875 від 8 вересня 2006 року, укладеною між Верхньодніпровським ДБУОВЖР та ПП «Друма В.Л.» про надання послуг з ремонту та технічного обслуговування автомобілів, і надає право на списання грошових коштів, що були перераховані як передоплата за виконання робіт.
А про перерахування Верхньодніпровським ДБУОВЖР на виконання умов вказаного договору № 875 бюджетних коштів на рахунок ПП «Друма В.Л.» на суму 20618 грн підтверджено копіями платіжного доручення № 547 від 28 вересня 2006 року і рахунків-фактур № № 83, 84, 85, 86, 87 від 22 вересня 2006 року, а також виписками з банку.
Разом з тим, у вироку зазначено, що акт № 44 від 29 вересня 2006 року не можна вважати офіційним документом та взагалі документом, який надає певні права або звільняє від певних обов`язків.
Водночас суд дійшов висновку про невизнання цього документу належним доказом, пославшись на те, що джерело його походження не відоме, при цьому не звернув уваги на наявні в матеріалах справи протокол виїмки, відповідно до якого в приміщенні Головного державного управління рибоохорони було вилучено оригінал акта № 44 від 29 вересня 2006 року, постанову старшого слідчого прокуратури Вишгородського району про визнання оригіналу акта № 44 речовим доказом та приєднання його до справи (а.п. 5, 9, т. 2).
Отже, суд першої інстанції, хоча й дійшов висновку, що достатніх, достовірних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК, не встановлено, проте у відповідності до вимог КПК 1960 року не дослідив належно докази обвинувачення, не навів обґрунтованих підстав для виправдання підсудного, а тому рішення про виправдання ОСОБА_5 в зв`язку з відсутністю в його діянні складу цього злочину є передчасним.
Вказані порушення місцевого суду не усунув і апеляційний суд при перегляді справи щодо ОСОБА_5 в апеляційному порядку.
Так, ухвала апеляційного суду повинна відповідати тим же вимогам, що і судове рішення суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою.
Відповідно до ст. 377 КПК 1960 року при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.
Однак, залишаючи апеляцію прокурора без задоволення, апеляційний суд всупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі не проаналізував зазначені в ній доводи, вичерпних відповідей на кожний з доводів апеляції не надав, не навів докладних мотивів та підстав прийнятого рішення.
Таким чином, судові рішення щодо ОСОБА_5 в зв`язку з істотним порушенням кримінально-процесуального законута неправильним застосуванням кримінального закону відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При новому судовому розгляді суду слід врахувати зазначене в цій ухвалі, всебічно, повно й об`єктивно дослідити матеріали справи, дати належну оцінку зібраним доказам та з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення. При цьому колегія суддів звертає увагу на необхідність здійснення судового розгляду у розумний строк, виходячи з критеріїв, визначених Європейським судом з прав людини, з метою недопущення порушення права ОСОБА_5 на розумний строк розгляду справи.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3