Ухвала
Іменем України

1 березня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-947 ск 19
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0012906, щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Василівка Запорізької області, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 ,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 309 КК України та виправдано за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року цей вирок залишено без зміни.
Органом досудового розслідування, ОСОБА_4 обвинувачувався в незаконному придбанні, зберіганні психотропної речовини без мети збуту.
Так, 18 листопада 2013 року, ОСОБА_4 , будучи неповнолітнім, о 22 годині, по АДРЕСА_3 , у невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, незаконно придбав психотропну речовину - амфетамін, яку незаконно зберігав в кишені пальто, без мети збуту. Після чого, переніс її до більярдного клубу «Буфало» по вул. Ревуцького, 46 в м. Києві, де цього ж дня, о 23 год. 20 хв. був затриманий співробітниками поліції, які під час проведення огляду місця події, в нагрудній кишені пальто, виявили та вилучили вказану психотропну речовину амфетамін (фенамін), маса якого становить 0,546 г.
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування постановлених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_4 . Не погоджується з оцінкою доказів, стверджує, що вони здобуті у відповідності до вимог закону, а висновки суду про їх недопустимість є неправильними. Вказує, що апеляційний суд, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції Українита Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Статтею 85 КПК Українивизначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Згідно ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК України, суд дотримався зазначених вимог закону.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 52 КПК України, обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є неповнолітньою.
Як вбачається із вироку суду, у судовому засіданні встановлено, що співробітники міліції, достовірно знаючи про неповнолітній вік ОСОБА_4 , не забезпечили участь захисника з моменту встановлення факту неповноліття обвинуваченого, чим грубо порушили його право на захист.
Окрім того, психотропна речовина у ОСОБА_4 була вилучена з переднього нагрудного лівого карману, під час огляду місця події, тобто неповнолітній обвинувачений був фактично обшуканий без участі законного представника та захисника.
Також, частиною 1 ст. 237 КПК України передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Проведення огляду чи обшуку особи під час проведення огляду місця події не передбачено і регулюється іншими нормами кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 208 КПК України уповноважена особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу.
Однак, як убачається із судових рішень, затримання ОСОБА_4 в порядку ст. 208 КПК України не проводилося, а тому обшук останнього був проведений з порушенням норм кримінального процесуального закону.
Також, згідно з вимогами ч. 3 ст. 214 КПК України, огляд місця події у невідкладних випадках, може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду.
Разом із тим судом встановлено та зазначено у вироку, що такі відомості були внесені до ЄРДР через 9 діб, що є істотним порушенням норм КПК України.
Правильно визнано судом недопустимими доказами і відомості, що містяться у висновках експертиз, з огляду на те, що вказані дані, отримані на підставі протоколу огляду місця події від 18 листопада 2013 року, який є недопустимим доказом.
Правильно визнано судом показання свідків понятих, які були присутні під час огляду місяця події, недопустимими доказами, через недопустимість самого протокол огляду місця події від 18 листопада 2013 року.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком про те, що докази винуватості ОСОБА_4 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судовими інстанціями та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що виправдовуючи ОСОБА_4 , суд перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на підставі яких було пред`явлене обвинувачення, навів мотиви, за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, зазначив з яких підстав визнав окремі докази недопустимими, і обґрунтовано дійшов висновку про його невинуватість, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання.
Доводи прокурора, які аналогічні доводам апеляційної скарги, належно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильне застосування кримінального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_3