АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження №0005948 від 28.05.2017 року по обвинуваченню,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: - вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2012 року за ч.1 ст. 309, 70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК Україниза апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки та покладанням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти органи пробації про зміну місця проживання та роботи.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_6 28.05.2017 року, приблизно о 04 год. 20 хв., перебуваючи у дворі за адресою: м. Київ, вул. Ушинського, 23, помітив автомобіль марки «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_9 , після чого підійшов до вказаного автомобіля та переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, розбив скло зазначеного автомобіля, звідти викрав належне потерпілому майно, загальною вартістю 1440 гривень, однак в цей момент у двір будинку заїхав екіпаж патрульної поліції УПП у м. Києві і ОСОБА_6 , зрозумівши, що його злочинні дії виявлені, почав тікати з місця вчинення злочину, тримаючи при собі викрадене ним із салону вищезазначеного автомобіля майно, у напрямку вул. Ушинського, 32 в м. Києві, де в подальшому був затриманий працівниками поліції. Злочинними діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 1440 грн.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, порушує питання про скасування вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 11.07.2017 року відносно ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, а в решті вирок залишити без зміни.
На обґрунтування своїх апеляційних вимог, посилається на безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Вважає, що суд не дав належної оцінки даним про особу обвинуваченого, який раніше був неодноразово судимий, в тому числі за вчинення аналогічних злочинів проти власності, що явно свідчить про зухвалість, підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого та його наполегливе бажання вести злочинний спосіб життя. Також вказує, що до обвинуваченого вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак останній на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив кримінальне правопорушення.
При цьому зазначає, що приймаючи рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, всупереч вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, які містяться у п.п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення кримінального покарання» не навів у своєму рішенні переконливих доводів щодо можливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства і в матеріалах кримінального провадження такі дані відсутні.
Крім того, апелянт звертає увагу, що при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_6 та застосуванні до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції, згідно ст. 76 КК України, поклав на останнього обов`язки, які на даний час не передбачені законом, внаслідок чого становище обвинуваченого було незаконно покращено, а саме замість передбаченої в законі заборони виїжджати за межи України з будь-якою метою, ОСОБА_6 заборонено виїзд без погодження з уповноваженим органом тільки на постійне місце проживання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 та просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження №0005948 та апеляційні доводи, повторно дослідивши дані, що характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора м. Києва підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

У відповідності зі ст.cт. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Переглядаючи вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів, всупереч твердженням прокурора вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд не порушив загальних засад його призначення, передбачених ст. 65 КК України та повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Висновок суду першої інстанції про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, на переконання колегії суддів є обґрунтованим та належним чином вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Повторно дослідивши за клопотанням прокурора наявні в матеріалах кримінального провадження дані, що характеризують особу обвинуваченого, який є особою раніше судимою, проте після звільнення з місць позбавлення волі у 2013 році інших правопорушень не вчиняв, працює, позитивно характеризується за місцем проживання, має родину, постійне місце проживання, критично ставиться до вчиненого, щиро розкаявся, що суд обґрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, відшкодував потерпілому шкоду, а також з урахуванням конкретних обставин за яких було вчинено дане кримінальне правопорушення, відсутності обставин, що обтяжують покарання, позиції потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого та призначити ОСОБА_6 покарання не пов`язане з позбавленням волі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність достатніх умов і підстав для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Прийняте судом першої інстанції рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України мотивовано належним чином, а тому викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, внаслідок чого було призначено несправедливе покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, є недостатньо переконливими та не спростовують висновків суду щодо наявності достатніх умов і підстав для виправлення ОСОБА_6 без реального відбування призначеного покарання.

За наведеного, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для його скасування в частині призначеного покарання, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на обвинуваченого ОСОБА_6 , як особу звільнену від відбування покарання з випробуванням, неправильно були покладені обов`язки передбачені ст. 76 КК України, внаслідок чого становище обвинуваченого було незаконно покращено, оскільки в редакції Закону України від 07.09.2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених», який набрав чинності 08.10.2016 року, стаття 76 КК України викладена в новій редакції, проте замість передбаченої в законі заборони виїжджати за межи України з будь-якою метою, ОСОБА_6 заборонено виїзд без погодження з уповноваженим органом тільки на постійне місце проживання.

Отже судом першої інстанції помилково була застосована норма старої редакції Закону щодо заборони «не виїжджати за межі України», а оскільки покладені на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, обов`язки не торкаються виду та міри покарання і суттєво не змінюють зміст цих обов`язків, колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення нового вироку і вказана помилка може бути виправлена апеляційним судом шляхом зміни вироку, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 задовольнитичастково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у кримінальному провадженні №0005948 відносно обвинуваченого ОСОБА_6 змінити та вважати покладеними на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3