Справа № 382/1379/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/522/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 17.05.2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

при секретарі ОСОБА_6 , ОСОБА_7

з участю прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 на вирок Яготинського районного суду Київської області від 23.12.2016 року, яким :
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Баришівка Київської області, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, із середньою-спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, згідно ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим терміном 2 роки.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

Згідно вироку суду, ОСОБА_11 визнано винним та засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

29.05.2014 року близько 8 години 30 хвилин ОСОБА_11 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-benz 508d» номерний знак НОМЕР_1 рухався по другорядній дорозі у напрямку від с. Сомкова Долина Переяслав-Хмельницького району Київської області до перехрестя з головною дорогою «Київ-Харків». Під час руху, наближаючись до перехрестя з головною дорогою «Київ-Харків» що на 98 км, на території Яготинського району Київської області, ОСОБА_11 не надав дорогу транспортному засобу, що рухався по головній дорозі - автомобілю марки «Mercedes-benz 413» номерний знак НОМЕР_2 , що рухався з м. Київ в напрямку до м. Харків. Виїхав на смугу розгону, не доїхавши до її закінчення, щоб влитися в транспортний потік даючи дорогу транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі «Київ-Харків», не переконався у безпечності виконуваного маневру, змінив напрямок руху вліво, пересік подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на праву смугу руху дороги «Київ-Харків», та у подальшому виїжджав на ліву смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-benz 413» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Mercedes-benz 413» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження. За описаних обставин ОСОБА_11 порушив наступні вимоги Правил дорожнього руху: п.п. 1.5, 2.3, 10.1, 10.8, 12.1, 16.11 ПДР. і вказані порушення знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду змінити та призначити йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст.ст. 75. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що при призначенні додаткового покарання судом не враховано, що керування паспортними засобами є єдиним можливим способом виконання ним свої трудових обов`язків і джерелом прибутку та не враховано наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, того, що він притягується до кримінальної чи адміністративної відповідальності вперше, позитивно характеризується.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд з тих мотивів, що первинний обвинувальний акт не містив у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення. Вважає,що при призначенні додаткового покарання судом не враховано особу обвинуваченого.

Заслухавши суддю доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а обвинувачений просив застосувати до нього Закон України Про амністію у 2016 році та звільнити його від основного та додаткового покарання, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирок в частині доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій ніким з учасників судового розгляду не оскаржується.

Суд, розглянувши справу, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини та правильно кваліфікував дії ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався та при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, ту обставину, що обвинувачений не відшкодував шкоду потерпілому. Мотивував суд і свої висновки про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання із звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» N 14, 23.12.2005, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Зазначених вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції також дотримався, обговорив питання про доцільність застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував фактичні обставини вчинення обвинуваченим грубого порушення Правил дорожнього руху та наслідки цього порушення спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що травма спричинена в результаті ДТП та її залишкові явища призвели до стійкої втрати потерпілим ОСОБА_12 загальної працездатності в розмірі 65 %, та ставлення підсудного до наслідків вчиненого ним злочину, те що він не прийняв будь-якої участі у наданні останньому матеріальної допомоги для відновлення його стану здоров`я та обґрунтовано призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, навівши при цьому у вироку ґрунтовні мотиви прийнятого в цій частині рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

В ухвалі від 27.03.2018 року Верховний Суд зазначив, що не призначення додаткового покарання є явно несправедливим, а отже м`яким.

Колегія суддів також знаходить безпідставними доводи апеляційних скарг стосовно неврахування судом тих обставин, що робота обвинуваченого ОСОБА_11 пов`язана з керуванням транспортними засобами і позбавлення його цих прав поставить його сім`ю у скрутне матеріальне положення, з огляду на наступне.

ОСОБА_11 офіційно на момент вчинення злочину не працював, на даний час працює охоронцем. Його робота не пов`язана з керуванням транспортними засобами. Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_11 , як молода, фізично здорова людина має можливість знайти роботу, не пов`язану з керуванням транспортними засобами.

За таких обставин доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про не призначення додаткового покарання колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що первинний обвинувальний акт не містив у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно Постанови Верховного Суду України від 24.11.2016 року у справі № -328кс16 в п. 3 термін «обвинувачення» належить тлумачити на підставі п. 13 частини 1 ст. 3 КПК України, як твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченому законом України кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Це поняття співвідноситься з нормою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на недотримання гарантій права на справедливий суд.

Також вищевказана Постанова ВСУ тлумачить, що відповідно до частини другої ст. 42 КПК, обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України.

Висунення обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (ч. 2 ст. 347 КПК), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміло воно йому ( ч. 1 ст. 348 КПК).

Колегія суддів вважає, що виходячи з вищевказаного, обвинувачення ОСОБА_11 було висунуто в належній формі, є конкретним, зрозумілим для нього та не порушує його прав на захист та справедливий суд, як того вимагає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з журналу судового засідання та ухвали підготовчого судового засідання, обвинувачений та його захисник підтримали думку прокурора про можливість призначення справи до розгляд, що свідчить про зрозумілість пред`явленого обвинувачення.

За таких обставин колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим і не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника.

Натомість, колегія суддів знаходить за можливе частково задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 щодо застосування відносно нього Закону України Про амністію у 2016 році , виходячи з наступного.

Обвинувачений ОСОБА_11 вчинив злочин у 2014 році, тобто до набрання чинності Законом України Про амністію у 2016 році . Вчинений ним злочин є тяжким необережним злочином, що у відповідності до ст. 1 вказаного закону надає можливість його застосування. Обвинувачений ОСОБА_11 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, стосовно яких він не позбавлений батьківський прав.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів знаходить за необхідне застосувати до ОСОБА_11 п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році та звільнити його від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі.

Натомість, колегія суддів не знаходить підстав для звільнення ОСОБА_11 від додаткового покарання, враховуючи фактичні обставини вчиненого ним злочину та наслідки, що настали.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Яготинського районного суду Київської області від 23.12.2016 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін.

На підставі п. в ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році звільнити засудженого ОСОБА_11 від відбування основного покарання, призначеного вироком Яготинського районного суду Київської області від 23.12.2016 року.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

С У Д Д І :