"01" листопада 2018 р. Справа № 363/4278/16-к
УХВАЛА
Іменем України
1 листопада 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000833 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 189 КК України,

встановив:

прокурор висловився щодо призначення судового розгляду за участю його учасників, підстав для повернення обвинувального акту не вбачав.

Захисники клопотали про повернення обвинувального акту, який вимогам КПК України не відповідає, обвинувачення сформульовано не конкретно, що порушує право на захист обвинувачених. Обвинуваченні підтримали своїх захисників.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, тощо.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Так, у сформульованому обвинуваченні викладено обставини початку конфлікту ОСОБА_4 з потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин 17.07.2016 року о 2 год. 30 хв., який перейшов у бійку, з одночасним твердженням, що вказані дії не є суспільно небезпечними і не становлять склад кримінального правопорушення.

За таких умов виклад вказаних обставин не відповідає завданням кримінального провадження і за своєю правовою суттю не може вважатися обвинуваченням з точки зору кримінально процесуального законодавства.

Відтак недостатньо невизначеною в обвинуваченні є й дата вчинення інкримінованого обвинуваченим злочину близько 3 год. 30 хв., коли припустити, що всі в наступному викладені діяння обвинуваченими вчинено в той же день 17.07.2016 року буде неправомірним згідно ст. 62 Конституції України.

Не встановлено в обвинуваченні й мотивів вчинення злочину (ст. 289 КК України), який є корисливим, з одночасним посиланням на те, що обвинувачені діяли на ґрунті раптового виниклих неприязних відносин.

Також в обвинуваченні стверджується, що під час такого конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з одного боку, та ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з іншого, остання каменем розбила скло автомобіля належного ОСОБА_5 .

Відтак останній мав право на самозахист порушених цивільних прав з приводу відшкодування завданих збитків у розумінні вимог ст. 19 ЦК України (самозахист цивільних прав), ст. 22 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди),

Не дивлячись на викладення вказаного в обвинувальному акті, ці обставини стороною обвинувачення залишено без правової оцінки згідно ч. 2 ст. 9 КПК України.

За цих умов недостатньо визначеним є те, чи діяв ОСОБА_5 законно, чи незаконно, коли вимагав відшкодувати збитки за розбите в його автомобілі вікно.

Сама тільки вказівка в обвинуваченні на те, що останній вимагав гроші незаконно за начебто розбите скло (тобто за надуманим, вигаданим, неіснуючим, безпідставним приводом) прямо суперечить і виключає інші твердження обвинувального акту про розбиття скла ОСОБА_10 .

Тож не можна зрозуміти того, з яких мотивів діяли обвинувачені та з якою метою відшкодування заподіяної шкоди або незаконного збагачення чи на ґрунті особистих неприязних відносин.

Оскільки вимагання є закінченим злочином з моменту пред`явлення вимоги, поєднаної з погрозами, насильством, пошкодженням чи знищенням майна незалежно від досягнення поставленої винною особою мети, повністю невстановленим у обвинуваченні залишився розмір грошових коштів, який вимагали від потерпілого.

Не встановлено також в чому полягала погроза пошкодження чи знищення майна потерпілого, якого саме майна вона стосувалася, коли інкримінована в обвинувальному акті правова кваліфікація за ч. 3 ст. 189 КК України цих ознак злочину не містить.

Не зазначено також яких членів сім`ї потерпілого стосувалася погроза застосування насильства, чи є ці особи близькими родичами потерпілого (п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України).

У той же час в обвинуваченні викладено дії ОСОБА_4 про те, що той заволодів, тобто самостійно протиправно вилучив у потерпілого мобільний телефон «LG Magna», які складають об`єктивну сторону іншого злочину відкритого викрадення майна, хоча правової оцінки саме ці обставини не отримали. Отже ОСОБА_4 фактично звинувачено також і в іншому злочині, без визначення його кваліфікації.

Не дивлячись на те, що згідно обвинувального акту цей телефон належить ОСОБА_10 , а його вартість включена до розміру завданої злочином шкоди та зазначено, що таку шкоду завдано тільки ОСОБА_9 , сама ОСОБА_10 як потерпіла в кримінальному провадженні не зазначається.

Отже, формулюючи обвинувачення, орган досудового слідства виклав обставини, які містять істотні суперечності та взаємовиключні твердження, є вкрай неконкретними та всіх необхідних для доказування обставин не містять.

Викладені обставини прямо суперечать між собою і виключать одна одну, які суд позбавлений можливості роз`яснити обвинуваченому згідно ст. 348 КПК України.

Аналізуючи обвинувальний акт, суд доходить висновку, що наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, як про це зазначено Верховним Судом України в постанові від 24.11.2016 року в справі № 5-328кс16.

Розглядаючи вказаний обвинувальний акт, суд застосовує цей правовий висновок, де вказано, що у міжнародних джерелах права, зокрема Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість, зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладені чітко і конкретно.

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України). За змістом вимог ст. 338 КПК України тільки прокурор вправі змінити обвинувачення в суді і лише в разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Це є правом, а не обов`язком прокурора.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно чинного кримінального процесуального законодавства України підготовче судове засідання це єдина стадія судового провадження, на якому суд може домогтися виправлення виявлених недоліків та уникнути постановлення незаконного вироку, повернувши обвинувальний акт прокурору, з огляду на засади змагальності, законності та диспозитивності кримінального провадження, безперервності судового розгляду.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже досліджувався судом першої інстанції, яким прийнято рішення про його повернення, та в подальшому Апеляційним судом Київської області, який не погодився з рішенням суду першої інстанції, скасувавши ухвалу та направивши даний обвинувальний акт до Вишгородського районного суду Київської області на новий розгляд. Але факти та доводи, викладені судом у даній ухвалі не були предметом дослідження ані у Вишгородському районному суді Київської області, ані в Апеляційному суді Київської області.
З цих підстав суд позбавлений можливості призначити обвинувальний акт до судового розгляду, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000833 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 189 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя