Апеляційний суд міста Києва
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

26 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006433 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживав за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Вишгородського районного суду Київської області

від 06.04.2007 року за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16.06.2009 року

за ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України на підставі ст.71 КК України на

5 років позбавлення волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року,

у с т а н о в и л а :
_______________________________

Справа № 11-кп/796/329/2018
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1 .
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2014 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені п.п.3, 4 ст.76 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор прокуратури Святошинського району м. Києва (Київської місцевої прокуратури № 8) ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що призвело до неправильного звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Зазначає, що суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який раніше судимий, однак належних висновків для себе не зробив і знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність, антисоціальну поведінку та схильність до вчинення корисливих злочинів.

Вирок в частині засудження ОСОБА_10 прокурором не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора і потерпілого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; доводи обвинуваченого захисника ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_10 вчинив крадіжку майна ОСОБА_6 за наступних обставин.

В ніч з 25 на 26 серпня 2014 року ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , вступили в попередню змову з метою таємного викрадення майна, яке зберігалося в комірці підвального приміщення між під`їздами № 3 та № 4 вказаного будинку.

Домовившись з ОСОБА_12 про те, що останній залишиться на вулиці та попередить у разі виникнення небезпеки, ОСОБА_8 зайшов у вказане підвальне приміщення та, пошкодивши дверний замок комірки, проник всередину. Переконавшись у наявності майна в комірці та усвідомлюючи, що самостійно впоратись не зможе, ОСОБА_8 покликав на допомогу ОСОБА_10 , і вони разом таємно викрали велосипед вартістю 200 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 2 731 гривню 80 копійок, лижне спорядження в комплекті Тіsa вартістю 611 гривень, скороварку електронну вартістю 250 гривень, які належали ОСОБА_6 . Після цього ОСОБА_8 і ОСОБА_10 залишили місце вчинення злочину, а викраденим майном загальної вартістю 3 592 гривні 80 копійок розпорядилися на власний розсуд, чим завдали потерпілому майнової шкоди на вказану суму.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою, поєднане з проникненням в інше приміщення, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 неодноразово судимий, в тому числі за вчинення тотожних злочинів, і до нього вже застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак протягом визначеного судом іспитового строку він знову вчинив умисні злочини. Після відбуття покарання обвинувачений знову вчинив злочин проти власності, що свідчить про відсутність критичної оцінки ним своїх дій та небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки.

Крім того, ОСОБА_8 не працює і не займається суспільно корисною роботою. На користь висновку, що обвинувачений не мав наміру виконувати покладені на нього судом обов`язки, і що його виправлення неможливе без відбування покарання, свідчить і те, що після ухвалення вироку він порушив умови застосованого до нього запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, самовільно змінив місце проживання, у зв`язку з чим було оголошено його розшук.

А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому в даному випадку відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, як правильно вказує прокурор, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_8 вчинив умисний тяжкий злочин проти власності, обставини його вчинення, особу винного, який неодноразово судимий, не працює, не має міцних сімейних чи соціальних зв`язків, наявність невідшкодованих потерпілому збитків.

Обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання, слід визнати рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_8 має не зняту і не погашену судимість за ст.309 КК України.

А тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Необхідності у призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає, а тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 26 квітня 2018 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 року зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк досудового тримання під вартою з 26 серпня 2014 року по 3 грудня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3