Справа № 309/2207/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
11.07.2018 м. Ужгород
Цим вироком ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий 01.03.2006 за ч.4 ст. 154 КК України на 11 років позбавлення волі, засуджений за ч.1 ст.125 КК України до 200 годин громадських робіт, за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 152 КК України на 6 років 8 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно до відбуття ОСОБА_6 визначено 6 (шість) років 8 (вісім) місяців позбавлення волі.
Ухвалено: запобіжним заходом залишити тримання під вартою, строк відбуття покарання обчислювати з 27.03.2017, зарахувати в строк відбуття покарання період попереднього ув`язнення з 27.03.2017 по 21.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; речові докази халат і светр, повернути потерпілій ОСОБА_8 за належністю, решту знищити.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винним у тому, що він 01.06.2016 о 18:30 на городі неподалік від будинку АДРЕСА_2 під час сварки з ОСОБА_10 наніс їй декілька ударів кулаками в область грудної клітки і повалив на землю, внаслідок чого потерпілій було спричинено легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я.
Окрім цього, 21.02.2017 приблизно о 17 годині ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з наміром вступити з нею в статеві зносини, з застосуванням фізичного насильства повалив її на ліжко, наніс декілька ударів по голові, спричинивши легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я, користуючись її безпорадним, внаслідок похилого віку і отриманих тілесних ушкоджень, станом, зняв з неї одяг, роздягнувся сам, однак свій умисел до кінця не довів з причини, що не залежала від його волі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 вказує, що на стадії досудового розслідування підписував документи без окулярів, не отримав обвинувального акту, що показання потерпілих і свідків перекручені, висновок судово-медичного експерта складений на замовлення потерпілої, а судовий розгляд не фіксувався. Просить вирок скасувати, кримінальне провадженні надіслати на новий розгляд іншим суддею, за участі іншого прокурора і захисника.
Потерпіла ОСОБА_8 подала на апеляційну скаргу заперечення. Вказує, що вина ОСОБА_6 повністю доведена даними протоколів прийняття заяви потерпілої ОСОБА_11 від 21.02.2017, огляду місця події від 21.02.2017, медичного огляду № 187 від 22.02.2017, висновками судово-медичних експертиз, показаннями потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 .. Суд, на її думку, правильно врахував, що злочин вчинено ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, щодо потерпілої похилого віку, а також дані про його особу, зокрема про його судимість.
Захисник адвокат ОСОБА_7 подала до апеляційної скарги обвинуваченого доповнення, в яких зазначає, що суд, визнавши обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, щодо особи похилого віку та з використанням безпорадного стану потерпілої, вийшов за межі обвинувачення. Окрім цього, вказує, що показання потерпілої ОСОБА_11 , її доньки потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 містять суперечності, не узгоджуються між собою та з іншими доказами, зокрема з висновками експертів, розтлумачені на оцінені судом неправильно, внаслідок чого його висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що достатніх доказів вини ОСОБА_6 в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 152 КК України, органом досудового розслідування не здобуто. Просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 порушив порядок у залі судового засідання, не підкорявся розпорядженням головуючого у судовому засіданні, не реагував на його попередження, внаслідок чого за ухвалою суду був видалений з зали судового засідання на весь час апеляційного розгляду.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи апеляційної скарги, доповнень до неї, пояснення захисника на підтримання апеляційних вимог, промову прокурора, пояснення потерпілої, які проти них заперечили і просили залишити вирок без змін, провів судові дебати, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.
Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.
Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.
Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.
Апеляційний суд звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.
Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення .
У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.
Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.
Приписам частини другої ст. 291 КПК України надіслані до суду обвинувальні акти щодо ОСОБА_6 не відповідають: формулювання обвинувачень у кожному з них текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кожного з кримінальних правопорушень, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілих і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінальних правопорушень, суті і обсягу кожного обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження (т.2 а.2-5, т.4 а.2-4).
Проте суд першої інстанції на такі порушення вимог кримінального процесуального закону уваги не звернув, всупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувальних актів вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень, як їх вважав установленим слідчий, був позбавлений можливості правильно їх розуміти і зіставити їх з формулюванням обвинувачення, внаслідок цього повторив недоліки обвинувального акту і ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.
Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин Апеляційний суд не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, як такі, що стосуються доведеності чи недоведеності обвинувачення, оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, у цій ухвалі Апеляційний суд не вправі.
Строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою був обмежений судом першої інстанції в часі до набрання вироком законної сили.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду у питанні про тримання особи під вартою або продовження строку тримання особи під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Апеляційний суд відзначає, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні замаху на тяжкий злочин проти особи похилого віку, покарання за який може перевищити шість років позбавлення волі, судимий, характеризується негативно, вів себе нахабно і порушував порядок у судовому засіданні. Ці обставини переконують у тому, що перебуваючи на волі він може ухилитися від виконання процесуальних обов`язків, чинити тиск на потерпілих і свідків або вдатись до перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб, вчинити новий злочин.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, Апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу обвинуваченого, з урахуванням доповнень захисника, задовольнити частково, вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 03.11.2017 щодо ОСОБА_6 скасувати.
Запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 залишити тримання під вартою на строк до 7 вересня 2018 року.
Копію ухвали надіслати до Закарпатської УВП № 9 для вручення обвинуваченому ОСОБА_6 ..
Судді: