Справа №489/4693/17 07.06.2018

У Х В А Л А
7 червня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5
на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2018 року у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1. - 14.02.2008 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;
2. 03.02.2009 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, звільнився 26.03.2013 р. за відбуттям строку покарання;
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2018 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений просить йому призначити більш м`яке покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що йому призначено занадто суворе покарання. Він вину вчиненні злочину визнав повністю, відшкодував потерпілому завдані збитки та останній до нього претензій не має, щиро розкаявся, має на утриманні неповнолітню дитину, а також має непрацездатну бабусю.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

08.09.2017 р., приблизно о 09:30 год., ОСОБА_5 , перебуваючи біля кафе, розташованого поряд з будинком № 80 по вул. Космонавтів в м. Миколаєві, зустрів раніше незнайомого йому ОСОБА_8 , та, діючи повторно з умислом, направленим на заволодіння чужим майном під приводом необхідності здійснення телефонного дзвінка, попросив у останнього мобільний телефон. ОСОБА_8 передав ОСОБА_5 наявний у нього мобільний телефон та, побачивши його зволікання щодо використання телефону, попросив його повернути.

ОСОБА_5 в свою чергу, ігноруючи прохання потерпілого, продовжив утримувати вищевказаний мобільний телефон. ОСОБА_5 , застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого і виразилося у нанесенні одного удару долонею правої руки в область обличчя ОСОБА_8 , відкрито заволодів його мобільним телефоном марки SAMSUNG вартістю 500 грн., в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку "МТС" з номером - НОМЕР_1 , яка матеріальної цінності не представляє. Спричинивши тим самим потерпілому матеріальну шкоду на вищевказану суму. Після чого ОСОБА_5 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Судом першої інстанції ОСОБА_5 визнаний винним у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, що поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення вироку без змін, заперечення захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом, є правильними. Дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України. В цій частині вирок апелянтом не оскаржується.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65-67 КК України, та достатньо врахував ступінь тяжкості злочину, який є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше судимий, перебуває на обліку у нарколога з 23.01.2016 р. з діагнозом: «зловживання канабіноїдами, алкоголем», характеризується негативно, має на утриманні неповнолітню дитину.

Враховано щире каяття у вчиненому, відшкодування збитків як обставини, які пом`якшують покарання.

Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

Покарання ОСОБА_5 призначено у виді позбавлення волі, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, та у розмірі, який є мінімальним.

Тому відсутні підстави вважати призначене покарання занадто суворим, як вважає апелянт.

З огляду на дані про особу винного, який раніше судимий, і після звільнення з місць позбавлення волі вчинив аналогічний умисний злочин, є достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 на шлях виправлення не став. Тому відсутні підстави для пом`якшення призначеного покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч.2 ст. 186 КК України.

Також немає підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України, оскільки ОСОБА_5 раніше судимий, характеризується негативно.

На думку апеляційного суду, призначене покарання є необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів. Підстав для його пом`якшення, про що просить апелянт, немає.

З огляду на наведене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407,424,425, 532 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2018 року у відношенні ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3