Справа №333/1702/18
Провадження №1-кп/333/359/18
ВИРОК
Іменем України
08 травня 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.409 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
23 січня 2015 року, відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», ОСОБА_4 був призваний Мелітопольсько-Веселівським ОРВК на військову службу за мобілізацію до лав Збройних Сил України.
Відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_2 у команду НОМЕР_1 , 26 січня 2015 року ОСОБА_4 було включено до складу команди НОМЕР_1 та доставлено до Обласного збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо подальшого проходження військової служби у військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується у АДРЕСА_2 .
Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
За наведених обставин, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Так, 26 січня 2015 року приблизно о 17 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, всупереч інтересам служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання у вигляді небажання постійно нести обов`язки військової служби, будучи придатним до проходження військової служби, самостійно залишив територію Обласного збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 , який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , відкрито відмовившись тим самим від несення обов`язків військової служби та з вказаного часу фактично ухилився від їх виконання в подальшому.
Таким чином, 26 січня 2015 року приблизно о 17 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем за мобілізацією, в порушення вимог ст.ст.11.16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, самостійно залишив територію Обласного збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 , який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , тобто відкрито відмовився від несення обов`язків військової служби.
Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.2 ст.409 КК України, як відмова від несення обов`язків військової служби.

Під час судового розгляду ОСОБА_4 визнав себе винуватим у повному обсязі у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.409 КК України, та пояснив, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується із обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними, належними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбаченими КК України за вказані злочини і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.

Дійсно, 23 січня 2015 року, відповідно до Указу Президента «Про часткову мобілізацію», він був призваний ІНФОРМАЦІЯ_4 на військову службу за мобілізацію до лав Збройних Сил України. Відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_2 у команду НОМЕР_1 , 26 січня 2015 року його було включено до складу команди НОМЕР_1 та доставлено до Обласного збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо подальшого проходження військової служби у військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується у АДРЕСА_2 .
26 січня 2015 року в денний час доби він самостійно залишив територію Обласного збірного пункту Запорізького ОВК, який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул. Музична, 2а, відкрито відмовившись тим самим від несення обов`язків військової. У скоєному щиросердечно розкаюється.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.409 КК України, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор та обвинувачений не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_4 дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 під час досудового розслідування і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

Частина 2 ст.61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, його суспільну небезпечність, вік та здоров`я обвинуваченого (на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не є інвалідом), характеризуючи особистість обвинуваченого обставини раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрацію, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , офіційно не працює.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, що підтверджується його поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду.
Обставин, що обтяжують покарання, ОСОБА_6 згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Враховуючи тяжкість скоєного ОСОБА_4 злочину, дані про його особу, відсутність у обвинуваченого судимостей, щире каяття обвинуваченого, його позитивну поведінку після вчинення злочинів (не порушував покладені на нього процесуальні обов`язки щодо явки до органу досудового розслідування, суду), суд з урахуванням вимог ст.75 КК України приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від покарання з випробуванням.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ч.9 ст. 100 КПК України.

Керуючись ч.3 ст.349, ст.ст.366-368, 370-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.409 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.

Згідно вимог ст.76 КК України, у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1