УХВАЛА
19 червня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Христинівка Черкаської
області, громадянина України, зареєстрованого та
проживаючого за адресою:
за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_8 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, зокрема призначити йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу, а за ч. 1 ст. 186 КК України виправдати його за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України та йому призначене покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 100 годин громадських робіт, за ч. 1 ст. 186 КК України у виді двох років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначене покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк два роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію в ці органи.

За доводами апеляційної скарги, вирок суду підлягає скасуванню, оскільки він не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Апелянт звертає увагу на те, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки він наніс тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 в стані сильного душевного хвилювання. Обвинувачений зазначає, що на протязі тривалого часу він проживає з потерпілою ОСОБА_8 в трьохкмінатній квартирі, декілька років тому вони розлучились, проте продовжують разом проживати, у зв`язку з чим у них часто виникають конфлікти та сварки. Апелянт зазначає, що саме неправильна поведінка потерпілої ОСОБА_8 призвели до того, що він наніс їй тілесні ушкодження.
Що стосується висновку суду першої інстанції про визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, то обвинувачений вважає, що в його діях відсутній склад вищевкзаного злочину, оскільки він не викрадав телефон. Апелянт зазначає, що даний телефон був куплений за їх спільні з потерпілою кошти та ним користувались вони вдвох. Після сварки він вийшов на вулицю, щоб заспокоїтись та взяв з собою телефон, проте мав намір повернутись додому, що і зробив пізніше, проте біля будинку його затримали працівники поліції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 02 січня 2018 року приблизнов 09год. 30 хв. ОСОБА_5 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , на грунті особистих неприязних стосунків, діючи умисно, наніс ОСОБА_9 не менше двох ударів кулаками в обличчя, після чого потерпіла присіла на диван та стала прикривати голову обома руками, а ОСОБА_5 , продовжуючи свої дії, наніс їй не менше двох ударів кулаками в голову, в результаті чого спричинив останній легкі тілесні ушкодження.
Крім того, ОСОБА_5 02 січня 2018 року приблизно в 09 год. 35 хв., знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , побачивши мобільний телефон «LGL Bello», вартістю 3576 грн. 00 коп., який випав з кишені одягу ОСОБА_8 , реалізуючи свій умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поклав його до кишені свого одягу. Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_5 , ігноруючи вимоги ОСОБА_8 зупинитися та повернути її телефон, залишив місце злочину, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 3576 грн. 00 коп.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор та потерпіла ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Поставивши в апеляційній скарзі питання про зміну вироку суду в частині призначення покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, обвинувачений ОСОБА_5 одночасно стверджує про заподіяння ним потерпілій ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень в стані сильного душевного хвилювання.
На думку колегії суддів, такі доводи обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки вони протирічать встановленим судом фактичним обставинам.
Відповідно до журналу судового засідання (а.п. 47 48), обвинувачений ОСОБА_5 в суді першої інстанції заперечував нанесення двох ударів в голову, не заперечуючи при цьому нанесення ним двох ударів в обличчя потерпілій. Про вчинення ним таких дій в стані сильного душевного хвилювання він не заявляв.
Як в суді першої інстанції, так і під час розгляду провадження апеляційним судом потерпіла ОСОБА_8 показала, що після того, як вона заявила обвинуваченому, щоб той залишив квартиру, оскільки вона з ним жити не буде, ОСОБА_5 кинув її на диван і став бити.
З огляду на показання як обвинуваченого, так і потерпілої стосовно обставин конфлікту та заподіяння останній тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що як під час розгляду провадження судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не встановлено вчинення потерпілою дій чи висловлювання нею образ, які могли викликати в обвинуваченого такий емоційно напружений стан, який підпадав би під ознаки стану сильного душевного хвилювання.
Крім того, підстав для визначення такого стану за медичним критерієм на стадії досудового розслідування та судового розгляду не було, оскільки обвинувачений не заяляв про вчинення потерпілою дій, які викликали в нього обурення.
Також необґрунтованими є доводи обвинуваченого про безпідставне визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.
Апелянт стверджує, що мобільний телефон «LG L Bello», який він взяв з собою, коли виходив з квартири після конфлікту з потерпілою і заподіяння їй тілесних ушкоджень, придбаний на їх спільні кошти і ним користувались як ОСОБА_8 , так і він.
Колегія суддів зазначає, що такі доводи обвинуваченого були предметом обговорення під час розгляду провадження судом першої інстанції. Ухвалюючи обвинувальний вирок на підставі оцінки всіх доказів, суд мотивував, чому не приймає показання обвинуваченого. На думку колегії суддів, судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки в ньому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до викладених у вироку суду показань потерпілої ОСОБА_8 , які вона підтвердила в апеляційному суді, мобільний телефон «LG L Bello» не є спільною власністю її та обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки він придбаний на кошти, які назбирала їх дочка. Обвинувачений не міг користуватись цим телефоном у зв`язку з тим, що тривалий час біля двох років вони разом не проживають. Після того, як ОСОБА_5 наніс їй удари по обличчю і голові, вона хотіла зателефонувати в поліцію, проте не могла знайти телефон, на що донька сказала, що його забрав ОСОБА_5 . В той час, коли останній виходив з квартири, вона сказала, щоб той повернув їй телефон, на що обвинувачений не відреагував та вийшов з квартири.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що підстав вважати показання потерпілої неправдивими немає, оскільки вони є послідовними і узгоджуються з іншими доказами.
Колегія суддів вважає, що суд правильно визначив, що майно, яким заволодів ОСОБА_5 є для нього чужим, а його дії, спрямовані на заволодіння ним носили відкритий характер. За таких обставин дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 186 КК України.
На думку колегії суддів, призначаючи обвинуваченому покарання за кожний злочин окремо, так і визначаючи остаточне покарання, суд дотримався вимог ст.ст. 65, 70 КК України.
В цій частині судове рішення також відповідає положенням ст. 370 КК України.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання за вчинені злочини і за сукупністю злочинів, в повній мірі дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до злочинів середньої тяжкості, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем реєстрації характеризується позитивно та тк, що злочинити були вчинені в присутності його неповнолітньої дитини.
На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування ним покарання в місцях позбавлення волі. З таким висновком погоджується також колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочини середньої тяжкості.
Відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 раніше судимий та знову вчинив злочини, один з яких є проти власності, що розцінюється колегією суддів як небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.
Призначивши ОСОБА_5 за сукупністю злочинів у виді двох років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд призначив йому строк покарання в межах ближче до мінімального, передбачених санкціями ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 186 КК України.
Підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість у колегії суддів немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3