Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/426/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 375 (176) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому дистанційно в режимі відеоконференціїї, кримінальне провадження № 0000047 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Кіровограда, українку, громадянку України, одружену, з вищою освітою, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , , судді Комсомольського міського суду Полтавської області, з 26.04.2016 року у відставці,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, і виправдано її за ч. 2 ст. 375 КК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу, вказаного кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 375 КК України, тобто, постановлення завідомо неправосудної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, вчинене в інших особистих інтересах.

Згідно вказаного обвинувачення ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення при наступних обставинах.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 09.07.2003 № 1072-ІV ОСОБА_9 безстроково обрано на посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області.

Законодавством України визначено заходи здійснення правосуддя, метою яких є захист основних прав, законних інтересів і свобод громадян.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У ст. 68 Конституції України зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Частина 2 цієї статті передбачає, що поміж інших особливостей основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін, свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Окрім того, у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. При цьому ст. 2 Закону вказує на те, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 1 ст. 6 Закону передбачає здійснення судами правосуддя самостійно. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, та є незалежними від будь-якого незаконного впливу.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону, як того вимагає ч. 1 ст. 7 Закону.

Водночас, згідно зі ст. 9 Закону правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

На підставі ч. 4 ст. 54 Закону суддя, серед іншого, зобов`язаний додержуватися присяги судді, своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Суддя присягає об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (ч. 4 ст. 54 Закону).

Відповідно до ст. 129 Закону судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства, зокрема, є: 1) законність; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Також у Кодексі суддівської етики, затвердженому XI з`їздом суддів України 22.02.2013, передбачено, що суддя повинен бути прикладом законослухняності, неухильно додержуватися присяги й завжди поводитися так, щоб зміцнювати віру громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду, старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки і підтримувати свою професійну компетентність на належному рівні. Суддя повинен здійснювати судочинство в межах та в порядку, визначених процесуальним законом.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, та процесуальним законодавством України кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Особливості здійснення правосуддя у справах про адміністративні правопорушення визначено КУпАП, зокрема, згідно з статтею 245 завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності; згідно з статтею 251 доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність вказаної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами; згідно з статтею 252 суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю; згідно з статтею 280 суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна вказана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передання матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» неприпустимими є спрощений підхід до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

При розгляді справ зазначеної категорії суд зобов`язаний з`ясовувати всі обставини, перераховані у ст. ст. 247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз. Зміст постанови судді повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283 і 284 КУпАП, містити у собі докази, на яких грунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених ним доводів.

Визнано правильною практику тих суддів, які вмотивованими постановами повертають протоколи про адміністративні правопорушення, складені не уповноваженою на те посадовою особою або без додержання вимог ст. 256 КУпАП, відповідному правоохоронному органу для належного оформлення.

Незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватися зазначених норм, суддя Комсомольського міського суду Полтавської області ОСОБА_9 , маючи відповідну фахову підготовку та досвід роботи, знехтувала вимогами законодавства і постановила завідомо неправосудне рішення, яким визнала ОСОБА_10 винним у вчиненні правопорушення за ст. 122-2 КУпАП, застосувавши до нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 місяці.

Зазначене кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

У листопаді 2013 року колишнім Президентом України ОСОБА_11 прийнято рішення про відмову від підписання Угоди про асоціацію з Європейським Союзом, у результаті чого Кабінетом Міністрів України 21.11.2013 року було ухвалено рішення про призупинення процесу підготовки до підписання згаданої Угоди.

Після цього, починаючи з 22.11.2013 року, на Майдані Незалежності в місті Києві розпочалися безстрокові мирні акції протесту (Євромайдан) на підтримку європейського вектора зовнішньої політики України.

Використовуючи гарантоване Європейською конвенцією та Конституцією України право на мирні зібрання, продовжуючи акції протесту, спрямовані передусім проти свавілля правоохоронних органів та на підтримку проєвропейської зовнішньої політики держави, з 30.11.2013 року громадяни України заснували громадський рух - «Автомайдан».

На знак незгоди з незаконними діями влади 29.12.2013 року, використовуючи власні транспортні засоби, дотримуючись Правил дорожнього руху України, учасники Автомайдану організували та провели мирний захід - автопохід до резиденції «Межигір`я» Президента України ОСОБА_11 , розташованої в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області.

При цьому службові особи органів ДАІ МВС України, діючи з метою перешкоджання організації та проведенню мирних акцій протесту водіями - учасниками руху Автомайдан, починаючи з 29.12.2013 року, систематично складали завідомо неправдиві офіційні документи - рапорти про, нібито, невиконання вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу, які потім використовували у суді як головний доказ вини власників автомобілів у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП.

Санкцією цієї статті КУпАП передбачено позбавлення водія права керувати транспортним засобом строком від 3 до 6 місяців, що позбавляло їх можливості в подальшому брати участь у проведенні мирних акцій протесту на транспортних засобах.

У січні 2014 року до Комсомольського міського суду Полтавської області з відділу ДАІ з обслуговування м. Комсомольська при УДАІ УМВС України в Полтавській області надійшов протокол серії АА2 № 476550 від 06.01.2014 року, складений стосовно ОСОБА_10 , нібито, за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП.

Підставою для складання адміністративного протоколу став рапорт інспектора ДАІ ДПС взводу № 3 РДПС із ЗС при УДАІ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_12 від 30.12.2013 року про те, що 29.12.2013 року близько 12 год. 30 хв. на 20 км автодороги Київ - Овруч у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області водій автомобіля Мitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу працівника міліції про зупинку транспортного засобу, чим порушив п. 2.4 Правил дорожнього руху України.

Указаний адміністративний протокол стосовно ОСОБА_10 доручено для розгляду судді ОСОБА_9 . Незважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, ОСОБА_9 , обіймаючи посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області, будучи службовою особою і носієм судової влади, маючи відповідну фахову підготовку та великий досвід роботи, розраховуючи одержати для себе неправомірну вигоду у вигляді подальшого кар`єрного зростання, діючи умисно, з метою постановлення завідомо неправосудної постанови при фактичному здійсненні правосуддя, розглядаючи адміністративну справу стосовно ОСОБА_10 , склала, підписала та постановила, оголосивши в судовому засіданні, завідомо неправосудну постанову про накладення на нього адміністративного стягнення за наступних обставин.

06.02.2014 року суддя Комсомольського міського суду Полтавської області ОСОБА_9 у приміщенні Комсомольського міського суду Полтавської області, розташованого по вул. Гірників, 17, в м. Комсомольськ, Полтавської області, розпочала розгляд справи про притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП.

В ході судового розгляду заслухано пояснення ОСОБА_10 , який повідомив, що до вчинення адміністративного правопорушення не причетний, а в указаний в протоколі про адміністративне правопорушення час перебував у м. Києві, де приймав участь у мирних акціях протесту.

Також у судовому засіданні заслухано пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які повідомили, що ОСОБА_10 не міг вчинити правопорушення, оскільки 29.12.2013 року о 12 год. 30 хв. він не перебував на 20 км автодороги Київ - Овруч у с. Нові Петрівці, Вишгородського району, Київської області, а знаходився у м. Києві.

З метою штучного створення доказів вини ОСОБА_10 суддя ОСОБА_9 не викликала у судове засідання для надання пояснень інспектора ДПС взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ УМВС України в Київській області ОСОБА_12 та інспектора ВДАІ Комсомольського MB УМВС України в Полтавській області ОСОБА_15 , якими складалися рапорт та протокол про адміністративне правопорушення, оскільки зазначені особи могли повідомити обставини, що вказували на невинність ОСОБА_10 .

Після завершення судового розгляду суддя ОСОБА_9 видалилася до службового кабінету для винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Діючи з кар`єристських мотивів суддя ОСОБА_9 , незважаючи на те, що вину ОСОБА_10 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, під час судового розгляду справи доведено не було, а протокол про вчинення адміністративного правопорушення складено всупереч вимогам ст. 256 КУпАП, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер судового рішення, склала, підписала та постановила, оголосивши в судовому засіданні, неправосудну постанову про визнання ОСОБА_10 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, та застосувала до нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 місяці.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 17.03.2014 року задоволено апеляційну скаргу прокурора м. Комсомольська, Полтавської області та скасовано постанову судді Комсомольського міського суду ОСОБА_9 від 06.02.2014 року про визнання ОСОБА_10 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, а провадження у справі закрито за відсутністю складу і події адміністративного правопорушення.

Відповідно до постанови апеляційного суду у ході розгляду зазначеної справи суддею ОСОБА_9 не вчинено дій, спрямованих на перевірку правдивості пояснень ОСОБА_10 щодо невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, не перевірено достовірність даних, викладених у рапорті інспектора ОСОБА_12 щодо невиконання вимог про зупинку, безпідставно не взято до уваги пояснення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які підтвердили в суді факт невинуватості ОСОБА_10 .

У результаті злочинних дій, пов`язаних із винесенням завідомо неправосудної постанови, суддею Комсомольського міського суду ОСОБА_9 завдано істотну шкоду у вигляді порушення законних прав, свобод і інтересів громадянина ОСОБА_10 , а саме - позбавлено права керувати транспортними засобами строком на 3 місяці.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 375 КК України, за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України та виправдано.

Приймаючи рішення про виправдання обвинуваченої суд першої інстанції дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, оцінивши докази, з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку про недоведеність стороною обвинувачення об`єктивної і суб`єктивної сторони даного правопорушення та про необхідність виправдання обвинуваченої ОСОБА_9 , в зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України.

Зокрема, стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено обов`язкову ознаку об`єктивної сторони злочину, а саме те, що ОСОБА_9 , будучи суддею винесла завідомо неправосудну постанову у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_10 та не доведено суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, яка характеризується виключно прямим умислом з обов`язковою наявністю мотиву.

Не погоджуючись з рішенням суду, в апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018, стосовно ОСОБА_9 у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України та призначити їй покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що однією із підстав винесення виправдувального вироку суд указав відсутність офіційного тлумачення поняття «неправосудного» рішення в Конституції України та відсутність розкриття змісту цього поняття в Законах України. Конституційний суд України до теперішнього часу не прийняв рішення з цього питання, тому єдиним законодавчим актом, який містить поняття «неправосудне» щодо судового рішення, залишається в Кримінальному кодексі України, який не дає тлумачення цього поняття.

Таким чином, суд дійшов висновку, що поняття «неправосудне» судове рішення на законодавчому рівні не визначено, а тому існують об`єктиві сумніви щодо того, що винесена ОСОБА_9 постанова може бути кваліфікована, як неправосудна.

Водночас, аналізуючи положення ст. 124 Конституції України та інших законів України встановлено, що «правосуддя» - це самостійна галузь державної діяльності, яку здійснює суд шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ.

Вважає, що у зазначеному визначенні вказано про особливу, встановлену законом, процесуальну форму. Дана форма регулюється спеціальними законодавчими нормативно-правовими актами.

Порядок розгляду суддею ОСОБА_9 справи №534/94/14-п щодо вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122? КУпАП, регулюється нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення (норми матеріального та процесуального права).

У системі права кожна галузь процесуального права має свої, як загальні, так і спеціальні вимоги до процедури судового розгляду та постановлення (ухвалення) судом відповідного рішення. Законодавство щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення не є виключенням.

Так, до загальних вимог правосуддя можна віднести положення, відображені у ст. 2 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон): суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 5 Закону передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Вказані положення Закону відносяться, як до процедури розгляду, так і до прийнятого за його результатами судового рішення.

Водночас, порушення таких основоположних вимог законодавства під час розгляду справи та прийняття відповідного рішення вже свідчать про неправосудність останнього.

У випадку розгляду справи №534/94/14-п суддею ОСОБА_9 допущено порушення права ОСОБА_10 на справедливий суд, що підтверджено, також, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 17.03.2014р.

Так, Апеляційний суд Полтавської області у своєму рішенні вказав, що при розгляді справи в місцевому суді фактично не були спростовані його заперечення, належним чином не перевірена достовірність даних, викладених у рапорті інспектора ОСОБА_12 , суд не викликав у судове засідання та не допитав цього працівника ДАІ, а тому безпідставно прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122? КУпАП.

З урахуванням наведеного, суд безпідставно не взяв до уваги і пояснення свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , що до відсутності події зазначеного адміністративного правопорушення, а тому ухвалив судове рішення фактично на припущеннях.

Ураховуючи вищевикладені обставини, у законодавстві України достатньо чітко сформульовано поняття «правосудності» і його ознаки. При цьому, все, що не відповідає цим ознакам не може вважатися правосудним, а тому підпадає під визначення «неправосудне».

Відображаючи у вироку від 02.05.2018 твердження про відсутність поняття «неправосудне рішення» судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Також, судом зазначено, що допитані під час судового розгляду потерпілий та свідки не викрили ОСОБА_9 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, а також взагалі у вчиненні будь-яких протиправних дій. В їх показаннях не міститься жодної інформації про скоєння ОСОБА_9 зазначеного злочину. Всі свідки сторони обвинувачення, допитані судом, не підтвердили факту вчинення ОСОБА_9 злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті.

Водночас, потерпілий ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_16 під час судового розгляду за обвинуваченням ОСОБА_9 підтвердили суть наданих ними пояснень у ході розгляду №534/94/14-п. їх показання підтвердила свідок ОСОБА_17 , яка приймала участь у судовому засіданні в якості секретаря судового засідання та писала відповідний протокол.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 , а також свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 повідомили судді ОСОБА_9 , що 29.12.2013 о 12 год. 30 хв. не могли знаходитись на 20 км авто дороги Київ - Овруч у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, так як у цей час вони перебували разом у м. Києві.

Вказані показання потерпілого та свідків мають важливе значення не тільки у спростуванні факту перебування 29.12.2013 о 12 год. 30 хв. на 20 км автодороги Київ - Овруч, а й підтвердження факту повідомлення про це суддю ОСОБА_9 під час розгляду нею справи №534/94/14-п. Дані обставини вказують на отримання суддею ОСОБА_9 під час судового засідання доказів невинуватості ОСОБА_10 у вчиненні адміністративного правопорушення, у зв`язку із відсутністю події самого правопорушення. Отримання таких доказів та винесення суддею ОСОБА_9 постанови щодо визнання ОСОБА_10 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, вказує на прямий умисел обвинуваченої у прийнятті неправосудного рішення.

Судом визнано показання свідка ОСОБА_12 , на підставі рапорту якого від 30.12.2013 було складено протокол про вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення АА2 № 476550 від 06.01.2014, належним, допустимим та достовірним.

Згідно вказаних показань, ОСОБА_12 , перебуваючи на посаді інспектора ДАІ ДПС взводу № 3 РДПС із ЗС при УДАІ ГУМВС України в Київській області, о 08 год. 29.12.2013 заступив на службу і там де він здійснював патрулювання а/д Київ-Овруч в с. Нові Петрівці на повороті було заборонено в`їзд автомобілів згідно рішення Адміністративного суду м. Києва. З 12 год. розпочалась акція і розпочався рух. Він зі співробітниками не пропускали людей, які там не проживали. Автомобілів було дуже багато, близько 1000, деякі автомобілі зупинялись, а інші продовжували рух. Через деякий час кількість автомобілів збільшилась. Він разом з іншими патрульними почали зупиняти автомобілі і переписували на аркуші паперу номерні знаки. Всі автомобілі, які їхали, не звертали уваги на інспекторів ДАІ. Рапорт написав, так як автомобіль проїхав і зупинити його було неможливо через велику кількість людей та автомобілів. Наступного дня ним було написано рапорт. Під час патрулювання деякі водії на його вимогу зупинялись.

Щодо належності та допустимості показань ОСОБА_12 сумнівів не виникає. Водночас, суд, визнаючи показання даного свідка достовірними, ніяким чином не відреагував на те, що останній надав суду показання, які мають суттєві розбіжності із показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_19 , показання яких судом також визнано належними, допустимими та достовірними.

Так, свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 та потерпілий підтвердили факт пересування 29.12.2013 на авто дорозі Київ-Овруч в автомобілі останнього. При цьому, останні повідомили, що на вказану автодорогу вони потрапили вже після 12:30 год., так як близько о 13 год. вони перебували ще у м. Києві. Перебуваючи на зазначеній дорозі увесь час пересувались по ній із середньою швидкістю близько 5-10 км/год., так як була велика кількість автомобілів, що приймали участь в акції протесту. Бачили працівників міліції, які стояли на узбіччі. Автомобіль, на якому вони рухались, ніхто із працівників правоохоронних органів не намагався зупинити. Огляду ніщо не заважало і у разі подання правоохоронцями відповідного жесту рукою чи жезлом вони б його побачили.

Також, в мотивувальній частині вироку зазначено, що суд погоджується з доводами сторони захисту щодо ненадання суду стороною обвинувачення будь- яких доказів, які стосуються предмету доказування по даній кримінальній справі (в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту), а саме: що на час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_9 достовірно знала, що ОСОБА_10 адміністративного правопорушення не вчиняв і не винуватий, але умисно з інших особистих інтересів з метою кар`єрного зростання винесла завідомо неправосудну постанову. Проте, такої інформації в судовому засіданні отримано не було.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України.

Зазначені висновки суду спростовуються показаннями потерпілого та свідків, які підтвердили факт отримання суддею ОСОБА_9 під час судового засідання доказів невинуватості ОСОБА_10 у вчиненні адміністративного правопорушення. Прийняття такого рішення за наявності доказів про невинуватість ОСОБА_10 , вказує на прямий умисел обвинуваченої у прийнятті неправосудного рішення.

Окрім того слід звернути увагу на те, що ОСОБА_9 умисно не викликала у судове засідання для надання пояснень інспектора ДПС взводу №3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ УМВС України в Київській області ОСОБА_12 та інспектора ВДАІ Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_15 . Вказане свідчить про те, що ОСОБА_9 упереджено відносилась до розгляду справи стосовно ОСОБА_10 , так як останній приймав участь у мирних акціях протесту у м. Києві та Київській області, спрямованих проти діяльності діючої влади.

Окрім того, за результатами дослідження суд безпідставно прийшов до висновку, що наступні докази, надані стороною обвинувачення, ні кожен окремо, ні в сукупності, не мають доказового значення, оскільки не підтверджують і не спростовують висунутого ОСОБА_9 обвинувачення:

-матеріали справи про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за ст. 122 КУпАП - в матеріалах даної справи наявні документи, що відображають процес її розгляду, а саме протокол судового засідання, де відображено які пояснення надавав ОСОБА_10 та показання, що надавались свідками;

-клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів від 26.02.2015, а саме до матеріалів справи №534/94/14-п щодо вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 КУпАП та Журналу реєстрації вхідної кореспонденції Комсомольського міського суду з можливістю їх вилучення, яке ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.02.2015 задоволено та надано доступ до вказаних документів з можливістю вилучення справи та отримання копії Журналу реєстрації вхідної кореспонденції Комсомольського міського суду - вказані матеріали підтверджують допустимість відповідних доказів, отриманих під час досудового розслідування;

-протокол про тимчасовий доступ до вищевказаних документів від 27.02.2015, згідно якого здійснено тимчасовий доступ згідно ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 26.02.2015 - документ, яким зафіксовано отримання доказів у провадженні;

-журнал реєстрації вхідної кореспонденції, якою підтверджено надходження протоколу про адміністративне правопорушення, стосовно ОСОБА_10 - документ, яким підтверджено прийняття Комсомольським міським судом відповідних матеріалів для розгляду;

-вимога та копія контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих судді ОСОБА_9 - вказаними матеріалами підтверджується, що протокол відносно ОСОБА_10 16.01.2014 передано на розгляд судді ОСОБА_9 .

Окремо прокурор в апеляційній скарзі звертає увагу на визнання судом в якості неналежного доказу матеріалів щодо здійснення тимчасового доступу до документів, що знаходяться у справах про адміністративні правопорушення №3-106/11, №534/1682/14п.

Зазначені матеріали підтверджують наявність у ОСОБА_9 значного досвіду роботи у сфері правосуддя.

Так, остання неодноразово приймала рішення у справах про вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних із порушенням Правил дорожнього руху. За результатами їх розгляду ОСОБА_9 приймала рішення про закриття адміністративних проваджень, отримавши під час судових засідань пояснення осіб, щодо яких складались протоколи "про адміністративні правопорушення та свідків, які перебували у дружніх, а у деяких випадках, родинних зв`язках із ними. При цьому, приймаючи відповідні рішення ОСОБА_9 жодним чином не ставила під сумнів їх показання. Вказані обставини, зокрема, підтверджуються постановами Комсомольського міського суду у справі №3-106/11 щодо ОСОБА_20 , №534/1682/14А від 19.08.2014 щодо ОСОБА_21 та від 19.05.2014 стосовно ОСОБА_22 .

Водночас, приймаючи рішення щодо ОСОБА_10 , отримавши пояснення, як останнього, так і двох свідків, які перебували із ним в автомобілі упродовж 29.12.2013, ОСОБА_9 у своєму неправосудному рішенні, маючи на меті притягнути ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності, вказала, що показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 не слід приймати до уваги, так як останні перебувають у дружніх стосунках із ОСОБА_10 .

Також, судом ряд доказів, що мають суттєве значення у справі, визнано недопустимими. Серед таких доказів є:

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.3015, складений слідчим ОСОБА_23 у приміщенні адміністративного приміщення Харківської філії ПрАТ «Київстар», з результатами якого вилучено носій інформації - лазерний оптичний СБ-К диск №1627, з електронними документами, що містять інформацію про час, тривалість та місце здійснення вхідних, вихідних дзвінків та коротких текстових повідомлень абонента ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_2 , яким користувався свідок ОСОБА_16 . Протокол огляду вказаної інформації від 27.03.2015 та додатками до нього, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_16 29.12.2013 не міг знаходитися о 12:30 год. на 20 км автодороги Київ-Овруч в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.3015, складений слідчим ОСОБА_23 у приміщенні адміністративного приміщення ПрАТ «Київстар», з результатами якого вилучено носій інформації - лазерний оптичний СБ-К диск №1625, з електронними документами, що містять інформацію про час, тривалість та місце здійснення вхідних, вихідних дзвінків та коротких текстових повідомлень абонента ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_3 , яким користувався потерпілий ОСОБА_10 . Протокол огляду вказаної інформації від 27.03.2015 та додатками до нього, за результатами якого встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 29.12.2013 не міг знаходитися о 12:30 год. на 20 км автодороги Київ-Овруч в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.3015, складений слідчим ОСОБА_23 у приміщенні адміністративного приміщення ПрАТ «Київстар», з результатами якого вилучено носій інформації - лазерний оптичний СD-R диск №1626, з електронними документами, що містять інформацію про час, тривалість та місце здійснення вхідних, вихідних дзвінків та коротких текстових повідомлень абонента ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_4 , яким користувалась свідок ОСОБА_14 . Протокол огляду вказаної інформації від 27.03.2015 та додатками до нього, за результатами якого встановлено, що свідок ОСОБА_14 29.12.2013 не могла знаходитися о 12:30 год. на 20 км автодороги Київ-Овруч в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області.

Своє рішення щодо недопустимості вищезазначених доказів суд прийняв посилаючись на те, що у клопотаннях про тимчасовий доступ до речей і документів відсутні посилання на значення цих документів для встановлення обставин у кримінальному провадженні. В ухвалах слідчих суддів відсутнє обґрунтування наявності достатніх підстав вважати, що ці документи мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Твердження про відсутність у вищевказаних клопотаннях та ухвалах слідчого судді відповідних посилань та обґрунтувань не відповідає дійсності.

Так, у зазначених документах відображено мету проведення тимчасового доступу до документів у зв`язку із необхідністю перевірки показань потерпілого та свідків в частині їх місцезнаходження упродовж 29.12.2013р.

Отримавши відповідну інформацію, показання вищевказаних осіб було підтверджено, що відображено, у протоколах огляду від 27.03.2014. Зокрема, оглядами інформації підтверджено показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , щодо часу їх перебування 29.12.2013 на автодорозі Київ - Овруч у с. Нові Петрівці, Вишгородського району, Київської області.

Окрім того, вказуючи у вироку суду про будь-які недоліки рішень слідчого судді Онуфріївський районний суд, як суд І інстанції, вийшов за межі своїх повноважень, так як перегляд і оцінка таких рішень відноситься до компетенції Апеляційного суду у порядку, визначеному Розілом V КПК України.

Водночас судом зазначено, що вилучені документи не мають значення для даної справи, оскільки не стосуються предмету доказування по кримінальній справі. Таким твердженням суд фактично визнав зазначені докази неналежними.

Даний висновок суду є помилковим, так як отримана інформація доводить правдивість показань ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , що надавались ними, як під час розгляду суддею ОСОБА_9 справи №534/94/14-п, так і під час досудового розслідування та судового розгляду.

Окрім того, судом зазначено, що вищевказані заходи забезпечення кримінального провадження (тимчасовий доступ до речей і документів) проведено слідчим ОСОБА_23 за відсутності в ухвалах слідчих суддів надання йому такого права тимчасового доступу за дорученням прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_6 і ОСОБА_24 .

Водночас, п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України передбачає, що прокурор у провадженні має право доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом.

У даному ж випадку, слідчий суддя, надаючи дозвіл на здійснення тимчасового доступу до речей і документів, посилається на конкретне кримінальне провадження та речі і документи, які дозволяється вилучити.

Враховуючи положення ст. 36 КПК України прокурорами у провадженні ОСОБА_6 та ОСОБА_24 у межах своїх повноважень надано законне доручення слідчому ОСОБА_23 , який входив на той час до складу слідчої групи, що здійснювала досудове розслідування у провадженні.

Також, суд констатував факт того, що в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України в описовій частині протоколів про здійснення тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.2015р. не відображено послідовність дій, хто вилучав, а лише вказано, що вилучено носії інформації - лазерні оптичні СD-R диски.

Водночас, слід звернути увагу, що у відповідних протоколах у достатній мірі відображено послідовність здійснення процесуальної дії. Зі змісту протоколів зрозуміло, що слідчий ОСОБА_23 здійснив тимчасовий доступ до необхідної інформації і вилучив її в електронному вигляді (записаній на відповідних лазерних оптичних СD-R дисках) у присутності спеціаліста з безпеки ПрАТ «Київстар» ОСОБА_25 .

Окрім того, суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Згідно ч. 5 ст. 237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.

Сторона обвинувачення провела вилучення 23.03.2015р., а огляд вилучених лазерних оптичних дисків лише через 4 дні - 27.03.2015, без їх опечатування в порушення порядку, встановленому КПК України.

Зазначені документи суд вважає неналежними і недопустимими доказами і не може посилатись на них при ухваленні судового рішення.

Суд помилково послався на вимоги ст. 237 КПК України, так як вказані норми регулюють проведення слідчої дії - огляду. У даному ж випадку 23.03.2015 вилучення здійснено за результатами проведення заходу забезпечення кримінального провадження - тимчасового доступу до речей і документів, що за своєю суттю є іншою процесуальною дією, процедура якого регулюється Главою 15 КПК України і жодного відношення до проведення слідчих дій не має.

Також судом зазначено, що достовірність доданих до вищевказаних протоколів огляду документів - роздруківок з карти м. Києва та Київської області, згідно яких встановлений приблизний маршрут пересування мобільних терміналів, також викликає сумніви, оскільки слідчий ОСОБА_23 провів огляд без участі спеціалістів, а сам не є фахівцем у відповідній галузі.

При цьому апелянт зазначає, що у відповідних протоколах огляду детально відображено яким чином встановлювався приблизний маршрут пересування мобільних терміналів потерпілого та свідків.

Так, у відповідних електронних файлах, отриманих у ПрАТ «Київстар», міститься інформація про вхідні, вихідні дзвінки та СМС і ММС - повідомлення із мобільних терміналів із використанням сім-картки з відповідним абонентським номером оператора ПрАТ «Київстар», із вказівкою топографічної прив`язки, часу та зазначенням абонентських номерів, із яких здійснювався зв`язок під час роботи таких терміналів, а також розташування базових станцій, через які здійснювався зв`язок (азимут, відстань) та інших даних.

Завдяки даної інформації, шляхом порівняння значень початку дзвінка, АRЕА і СЕLL, що вказують на прив`язку до найближчої вежі мобільного зв`язку (базової станції) під час з`єднання, а також адрес базових станцій встановлено приблизний маршрут пересування мобільних терміналів потерпілого та свідків. Посилаючись на адреси відповідних базових станцій, за допомогою сертифікованого сервісу Google Марs і було зроблено відповідні роздруківки із позначенням фактичного місцезнаходження найближчих веж мобільного зв`язку. При цьому, здійснення вказаних дій не потребують будь - яких спеціальних знань чи навичок, так як не вимагають проведення яких - небудь розрахунків чи вимірювань.

Судом поставлено під сумнів показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 про належність їм вищезазначених мобільних терміналів із зазначеними номерами, знаходження цих мобільних телефонів у них та їх розмови з цих мобільних телефонів під час руху на автомобілі 29.12.2013р. Не встановлені абоненти, з якими вони розмовляли 29.12.2013р., що має значення для встановлення достовірності доказів.

При цьому, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, будь - яких сумнівів у правдивості їх показань ніщо не викликало. Потерпілий і свідки вказали, що упродовж 29.12.2013р. вони користувалися тими номерами оператора мобільного зв`язку, які указані у відповідних матеріалах тимчасових доступів до інформації, що здійснювались у ПрАТ «Київстар». Тим більше, зазначеними номерами телефонів вони користувалися і на момент давання показань у ході судового розгляду. Кому-небудь для користування протягом 29.12.2013р. мобільні телефони не передавали.

Також, судом зазначено про встановлення грубих порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування, що потягли за собою відповідне порушення прав обвинуваченої.

Так, в мотивувальній частині вироку зазначено, що повноваження повідомляти будь-якій особі про підозру, зокрема й судді, як спеціальному суб`єкту, пов`язуються з наявністю права процесуального керівництва досудовим розслідуванням, що є визначальним, а отже, первинним, оскільки випливає з необхідності нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування. Службова особа, яка не здійснює прокурорського нагляду в конкретному кримінальному провадженні, не може нести процесуальної відповідальності за наслідки своїх дій. Адже вона не допущена до матеріалів провадження, а тому, не в змозі дати оцінку наявності достатніх доказів та їх обґрунтованості для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Водночас, на законодавчому рівні закріплено можливість отримання доступу керівника органу прокуратури до матеріалів кримінального провадження не отримуючи повноважень процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Такими прикладами є реалізація його повноважень щодо:

-доповнення, зміни або відмови від апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, внесених ними, керівниками, першими заступниками чи заступниками керівників або прокурорами прокуратур нижчого рівня (абзац 2 ч. 4 ст. 36 КПК України);

-своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування (ч. 5 ст. 36 КПК України);

-при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування мають право скасовувати незаконні та необгрунтовані постанови слідчих та прокурорів нижчого рівня у межах строків досудового розслідування, передбачених статтею 219 КПК України (ч. 6 ст. 36 КПК України).

Отже прокурор зазначає, що реалізація вищевказаних повноважень неможлива без доступу до матеріалів кримінального провадження.

Також, судом вказано, що перелік повноважень прокурора, який не є процесуальним керівником, на прийняття процесуальних рішень та вчинення процесуальних дій визначений у ч.ч. 4, 5 ст. 36, ч. 3 ст. 37, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 341 КПК України є виключними і не можуть тлумачитись розширено. Оскільки серед цих повноважень немає права повідомляти про підозру особі, зокрема судді, таку процесуальну дію може вчиняти лише процесуальний керівник.

При цьому, не можна ст. 481 КПК України вважати спеціальною щодо ч. 2 ст. 36 КПК України, оскільки у частині обов`язкового процесуального керівництва, як підстави для прийняття процесуального рішення та вчинення процесуальної дії у вигляді повідомлення про підозру судді, ч. 2 ст. 36 КПК України містить приписи, які визначають первинні повноваження на повідомлення про підозру особі прокурором.

Здійснення повідомлення про підозру судді виключно Генеральним прокурором або його заступником є похідним повноваженням від первинного права, що випливає з процесуального керівництва. Обмеження переліку процесуальних керівників у кримінальному провадженні, що мають право повідомляти про підозру суддям, зумовлене особливим статусом останніх.

Стаття 481 КПК України є спеціальним щодо викладених у п. 15 ч. 1 ст. 3 та п. 11 ч. 2 ст. 36 КПК України лише в тому, що стосується визначення конкертних службових осіб органів прокуратури, як прокурорів, що є процесуальними керівниками, повноважних здійснювати відповідну процесуальну дію.

Окрім того, суд зазначив, що ч. 1 ст. 278 КПК України визначає суб`єктами, що повноважні повідомляти про підозру, слідчого та прокурора. Отже вживається термін «прокурор», перелік процесуальних повноважень якого наведено саме у ст. 36 КПК України, яка пов`язує право на повідомлення про підозру особі лише з процесуальним керівництвом.

Вказані висновки суду є помилковим та не мають під собою будь-якого законодавчого підґрунтя.

Так, незрозумілим залишається твердження суду щодо необхідності бути наділеним правом процесуального керівництва досудовим розслідуванням для отримання повноважень повідомлення про підозру судді.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру судді здійснюється Генеральним прокурором або його заступником.

У даному випадку письмове повідомлення про підозру складено та підписано заступником Генерального прокурора України ОСОБА_26 .

Суд перелічив норми кримінального процесуального законодавства, де вказано про повноваження прокурора, що не є процесуальним керівником, на прийняття процесуальних рішень та вчинення процесуальних дій. Однак, безпідставно залишив поза увагою вимоги ст. 481 КПК України, яка фактично надає повноваження відповідним посадовим особам органів прокуратури здійснити повідомлення про підозру. При цьому, жодними нормами законодавства не передбачена обов`язкова наявність у Генерального прокурора або його заступника відповідних повноважень щодо процесуального керівництва досудовим розслідуванням при здійсненні письмового повідомлення про підозру судді.

Також судом зазначено, що відповідно до положень КПК України і складання повідомлення про підозру, і його вручення має здійснюватися однією і тією ж особою - слідчим або прокурором - процесуальним керівником. При цьому, системний аналіз положень КПК України вказує на те, що слідчий чи прокурор, які не склали повідомлення про підозру, не наділені КПК правом вручати його.

Водночас, суд посилається на положення ст. 277 КПК України, згідно якого повідомлення про підозру має містити такі відомості: прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення (п. 1 абзац 2, ч. 1); підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення (п. 8 абзац 2 ч. 1).

Також, судом помилково зроблено висновок, що Генеральний прокурор або його заступник не можуть передати такі повноваження слідчому або іншому прокурору через те, що згідно із ч. 4 ст. 22, абзац 1 ч. 1 т. 277, ч. 1 ст. 278 КПК України слідчий має право вручати складене виключно ним самим і погоджене з прокурором повідомлення про підозру.

Зробивши аналіз вказаних положень, суд прийшов до висновку, що в обох випадках йде мова про одну й ту саму особу прокурора. При цьому, такі вимоги не закріплено на законодавчому рівні, а безпідставно доповнено самим судом.

Таке неправильне тлумачення і застування норм кримінального процесуального законодавства призвели до помилкового висновку суду про суттєве порушення прав ОСОБА_9 на захист.

Вказані помилкові твердження, також, призвели до визнання судом факту відсутності повідомлення ОСОБА_9 про підозру взагалі.

У зв`язку із цим, суд зазначив, що вказані нібито порушення унеможливлюють з`ясування питання про дотримання органом досудового розслідування строків досудового розслідування, оцінки доказів з точки зору їх допустимості, як зібраних в межах строку досудового розслідування і, відповідно, унеможливлює взагалі ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 .

Із цього приводу прокурор зазначає, що строк, упродовж якого проводилося досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, ніяким чином не впливає на законність отримання доказів, так як починаючи із дати реєстрації у Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінального провадження (25.02.2015) до завершення досудового розслідування (21.04.2015) сплинуло менше 2 місяців. Дана обставина вказує на збирання доказів упродовж строків проведення досудового розслідування, визначених положеннями ст. 219 КПК України.

Вищевказані обставини свідчать про те, що суд не взяв до уваги докази та інші обставини справи, які істотно вплинули на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченої, у зв 'язку з чим, дані висновки, викладені у вироку суду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, ОСОБА_9 вважає, що апеляційна скарга не обґрунтована і не підлягає задоволенню, наводячи свої міркування та доводи, щодо апеляційних вимог прокурора, просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора на вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.05.2018 р. відмовити, а вирок - залишити без змін.

Заслухавши доповідь суддідоповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; провівши судове слідство у обсязі допиту потерпілого та дослідження письмових матеріалів зазначених у клопотанні прокурора, заслухавши в дебатах прокурора, обвинувачену та її захисників, вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок постановлюється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведена участь обвинуваченого у вчиненні злочину. При цьому виправдувальний вирок повинен бути мотивований судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом вказаної норми закону у мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину, відсутність у діях обвинуваченого складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину.

Перевіркою матеріалів провадження колегією судів встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Згідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…; Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

В силу положень ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що обіймаючи посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області, будучи службовою особою і носієм судової влади, маючи відповідну фахову підготовку та великий досвід роботи, розраховуючи одержати для себе неправомірну вигоду у вигляді подальшого кар`єрного зростання, діючи умисно, з метою постановлення завідомо неправосудної постанови при фактичному здійсненні правосуддя, розглядаючи адміністративну справу стосовно ОСОБА_10 , склала, підписала та постановила, оголосивши в судовому засіданні, завідомо неправосудну постанову про накладення на нього адміністративного стягнення, чим вчинила злочин передбачений ч.2 ст. 375 КК України.

В основу обвинувачення ОСОБА_9 покладено в якості доказів показання потерпілого та свідків, зокрема:

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що постановою Комсомольського міського суду Полтавської області від 06.02.2014 року його незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП, якого він не вчиняв. 29 грудня 2013 року він з дружиною з м. Комсомольська виїхали до м. Києва на акцію мирного протесту, яка була запланована того дня. Прибувши до м. Київ зустрілись з товаришем ОСОБА_16 і його сестрою ОСОБА_18 та направились до місця проведення мирної акції. Прибувши туди за 10 чи 20 хвилин на дванадцяту, вийшли з автомобіля, дочекались поки почнеться мітинг, зачекали доки закінчиться виступ і о 12 годині 40 хвилин разом з іншими учасниками акції вирушили в напрямку "Межигір`я" на невеликій швидкості. В автомобілі знаходився він, дружина, ОСОБА_16 та його сестра. Коли виїхали за місто продовжували рухатись на невеликій швидкості, оскільки автомобілів було багато. Під час руху працівники ДАІ були по обидві сторони дороги, але його не зупиняли. Прибувши на місце призначення годину чи дві знаходились там і вирішили повертатись до м. Комсомольська. Через декілька днів його викликали до відділу ДАІ та повідомили, що на нього складено рапорт за порушення ним ст. 122-2 КУпАП. Інспектор ОСОБА_15 перед тим як скласти протокол з`ясував хто керував автомобілем. Підтвердивши перебування на акції протесту в м. Київ 29 грудня 2013 року надав інспектору пояснення, який склав відносно нього протокол та вилучив посвідчення водія. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення вину не визнав, оскільки події самого правопорушення не було та пояснив судді ОСОБА_9 в деталях всі обставини. Крім нього суддею було допитано його дружину та ОСОБА_16 . Потерпілий був впевнений в невинуватості, тому він не очікував такого рішення судді про притягнення його до адміністративної відповідальності. Постанову по адміністративне правопорушення не оскаржував, бо не мав можливості фізично це зробити, оскільки переховувався, бо боявся переслідування з боку влади за участь в мирній акції.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що 29.12.2013 року вони з потерпілим ОСОБА_10 , який є її чоловіком їздили до м. Києва на мирну акцію протесту, яка була запланована на 12 годину. По дорозі до них приєднався ОСОБА_16 та його сестра ОСОБА_27 , яких вони забрали біля станції метро Харківська в м. Києві. На площу, де розпочиналась акція прибули об 11 годині 50 хвилин та знаходились там до 13 години, після цього сіли до автомобіля та з іншими часниками акції направились в сторону "Межигір`я" і приїхали туди близько 14 години 15 хвилин. По дорозі до "Межигір`я" було дуже багато працівників правоохоронних органів, але їх автомобіль ніхто не зупиняв. В "Межигір`ї" були години півтори. З приводу притягнення потерпілого до адміністративної відповідальності пояснила, що 6 січня 2014 року до чоловіка зателефонував ОСОБА_15 та повідомив, що на нього складено рапорт та запропонував прибути до відділу ДАІ. Того ж дня чоловік поїхав до інспектора, який в нього відібрав пояснення та склав протокол про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення вона надавала покази в якості свідка.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що на початку лютого 2014 року він був свідком по справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_10 29 грудня 2013 року під час Революції Гідності він знаходився в м. Києві і чекав подружжя ОСОБА_28 , які мали приїхати з м. Комсомольська для участі у віче, яке проходило на ОСОБА_29 . Він дочекався їх біля метро Харківська, потім почекали його сестру і разом поїхали до ОСОБА_30 . Автомобіль залишили на Європейській площі й пішли пішки на майдан, близько 13 години повернулись і виїхали до "Межигір`я". До с. Нові Петрівці їхали дуже довго близько години, по дорозі працівники ДАІ автомобіль на якому вони рухались не зупиняли. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судді ОСОБА_9 він про ці обставини повідомляв.

Свідок ОСОБА_31 в судовому засіданні пояснила, що дані події відбувались на початку 2014 року і на той час вона обіймала посаду старшого прокурора прокуратури м. Комсомольська і згідно розподілу обов`язків на неї було покладено здійснення нагляду за додержанням процесуального закону в тому числі й в сфері адміністративного правопорушення. 20 лютого 2014 року нею було підготовлено проект постанови про проведення перевірки, яка була підписана прокурором міста і нею була розпочата перевірка. Під час перевірки нею було направлено запит до Комсомольського міського суду на надання копій постанов про адміністративне правопорушення за 4 квартал 2013 року та початок 2014 року. 27 лютого 2014 року з прокуратури Полтавської області надійшло завдання про встановлення осіб, передбачених Законом України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» та фактів притягнення до відповідальності таких осіб і вжиття заходів щодо їх реабілітації. Така особа була встановлен, нею був ОСОБА_10 , який був учасником "Автомайдану" і на якого було складено протокол про адміністративне правопорушеня за ст. 122-2 КУпАП. Також було з`ясовано, що протокол про адміністративне правопорушення було розглянуто Комсомольським міським судом Полтавської області та притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено стягнення. В подальшому було підготовлено клопотаня про звільнення ОСОБА_10 від адміністративної відповідальності. На початку березня 2014 року клопотання було роглянуто і задоволено судом. Крім того, нею було перевірено законність постанови і законність дій працівників ДАІ, якими складено протокол, були допитані працівники ДАІ, сам порушник, підготовлено проект подання щодо притягнення працівників ДАІ до відповідальності. За результатами проведної перевірки інспектора ДАІ ОСОБА_15 було притягнуто до дисципланірної відповідальності. Також нею готувався проект апеляційної скарги, яка була задоволена апеляційним судом Полтавської області, постанову суду було скасовано, а провадження закрито.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_10 за ст. 122-2 КУпАП приймала участь у справі в якості секретаря судового засідання. Справа була розглянута в одному судовому засіданні. Під час розгляду справи потерпілий вину не визнавав. Пояснила, що вона повністю записувала показання ОСОБА_10 і свідків з їх слів.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що проживає в м. Київ з 2006 року і наприкінці грудня 2013 року до неї приїхав її брат ОСОБА_16 , який брав участь у акціях протесту проти колишньої влади. 29 грудня 2013 року за ними заїхав товариш брата ОСОБА_10 зі своєю дружиною, забрали їх на Харківському масиві в м. Києві і разом поїхали до Європейської Площі. Приїхавши на Європейську площу пішли до Майдану Незалежності, деякий час там перебували, а потім повернулись до автомобіля і вирушили до с. Нові Петрівці. По дорозі до Нових Петрівців бачила працівників ДАІ, проте їх ніхто не зупиняв. В час коли, начебто, було вчинено правпорушення вони не могли там перебувати, оскільки знаходились на той час в Києві.

Крім того, під час судового слідства судом апеляційної інстанції допитаний потерпілий ОСОБА_10 , який пояснив, що точної дати непамятає, проте це був «час революції гідності», знаходився у м. Київ на «Майдані», на акції мирного протесту. Приблизно після 12.00 години виїхали за місто у напрямку "Межигір`я", рухались на невеликій швидкості, оскільки автомобілів було багато. В автомобілі знаходилися 4 чоловіка. Під час руху працівники ДАІ були по обидві сторони дороги, але його не зупиняли, учасників руху працівники ДАІ знімали на камери мобільних телефонів. Після повернення до м. Комсомольська, через декілька днів його викликали до відділу ДАІ та повідомили, що на нього складено рапорт за порушення ним ст. 122-2 КУпАП.

Постановою судді ОСОБА_9 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.122-2 КУпАП. Він був впевнений в невинуватості, не очікував такого рішення судді про притягнення його до адміністративної відповідальності, проте, постанову не оскаржував, бо не мав можливості фізично це зробити, оскільки переховувався, бо боявся переслідування з боку влади за участь в мирній акції.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 17.03.2014 року, постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження по справі закрито за відсутності складу і події адміністративного правопорушення.

Також зазначив, що заяву про вчинення злочину суддею ОСОБА_9 написав за пропозицією працівників прокуратури, які пояснили, що багато інших громадян притягнуто до адміністративної відповідальності за таких же обставин.

Також, під час судового слідства судом апеляційної інстанції дослідженні письмові матеріали кримінального провадження, а саме:

-матеріали справи про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за ст. 122? КУпАП (т.2 а.м.п 11-57);

-клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів від 26.02.2015, а саме до матеріалів справи №534/94/14-п щодо вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122? КУпАП та Журналу реєстрації вхідної кореспонденції Комсомольського міського суду з можливістю їх вилучення(т.2 а.м.п 58-60);

-протокол про тимчасовий доступ до матеріалів справи №534/94/14-п від 27.02.2015(т.2 а.м.п 63-65);

-Журнал реєстрації вхідної кореспонденції, якою підтверджено надходження протоколу про адміністративне правопорушення, стосовно ОСОБА_10 (т.2 а.м.п 66-71);

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.3015, складений слідчим ОСОБА_23 у приміщенні адміністративного приміщення Харківської філії ПрАТ «Київстар» та додаток до нього - лазерний оптичний CD-R диск №1627(т.2 а.м.п 109-111);

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.3015, складений слідчим ОСОБА_23 у приміщенні адміністративного приміщення ПрАТ «Київстар» та додаток до нього - лазерний оптичний CD-R диск №1625(т.2 а.м.п 129-131);

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.03.3015, складений слідчим ОСОБА_23 у приміщенні адміністративного приміщення ПрАТ «Київстар» та додаток до нього - лазерний оптичний СБ-К. диск №1626(т.2 а.м.п 146-148);

-вимога та копія контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих судді ОСОБА_9 (т.2 а.м.п 72-74)

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів приходить до висновку, що виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінувалося органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що у діях обвинуваченої ОСОБА_9 , відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченої ч. 2 ст. 375 КК України, яка полягає в винесені неправосудної постанови.

Так, відповідальність за ст. 375 КК України, настає у разі постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Об`єктивна сторона злочину передбаченого ст. 375 КК України, полягає у постановленні суддею (суддями) завідомо неправосудного судового рішення.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином навівши мотиви в обґрунтування прийнятого рішення, вірно прийшов до висновку про те, що наразі відсутнє офіційне тлумачення поняття "неправосудного" у Конституції України та відсутнє розкриття змісту цього поняття в законах України, а єдиним законодавчим актом, який містить поняття «неправосудне», щодо судового рішення, міститься у КК України, який не дає тлумачення цього поняття.

Таким чином, критерії для визначення судового рішення, як «неправосудного», відсутні, а скасування судового рішення, як про те намагається переконати сторона обвинувачення не створює умов для визнання такого судового рішення «неправосудним».

А тому, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що відображаючи у вироку твердження про відсутність поняття «неправосудне рішення» судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, є безпідставними, оскільки саме такі висновки районного суду у мотивувальній частині судового рішення відсутні, а є посилання на невизначеність в діючому законодавстві терміну «неправосудне» судове рішення.

Так, прокурор в апеляційній скарзі, маніпулюючи визначеннями «правосудності» та його ознаками, визначеними у нормативно правових актах України, фактично самостійно надав тлумачення та надав визначення поняттю «неправосудного» судового рішення, що на думку колегії суддів є неприпустимим.

Разом з цим, суб`єктивна сторона злочину передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, який інкриміновано ОСОБА_9 характеризується виключно прямим умислом з обов`язковою наявністю мотиву.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину з інших особистих інтересів, а саме з кар`єристьких мотівів, тобто на думку сторони обвинувачення мотивом вчинення злочину є подальше її кар`єрне зростання.

Проте, за результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, мотиву вчинення злочину - з інших особистих інтересів, оскільки в обвинувальному акті зазначено, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 375 КК України, ОСОБА_9 вчинила, розраховуючи одержати для себе неправомірну вигоду у вигляді подальшого кар`єрного зростання, тобто діяла з кар`єристських мотивів, оскільки в обґрунтування наявності такого мотиву сторона обвинувачення не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, в чому саме полягав кар`єризм ОСОБА_9 , ні взагалі, ні стосовно винесення відповідної постанови від 06.02.2014 року, а також які дії вживались нею для реалізації цього мотиву та як вплинуло прийняття зазначеного рішення на її кар`єрне зростання.

А тому, колегія суддів також погоджується з таким висновком районного суду, оскільки і допитані у суді першої інстанції: потерпілий ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_31 , ОСОБА_19 , та надані стороною обвинувачення письмові докази, в тому числі і постанова Апеляційного суду Полтавської області від 17.03.2014 року, не підтверджують, що на час виненесення рішення суддею ОСОБА_9 постанови у справі вона достовірно знала про невинуватість потепілого ОСОБА_10 , проте, умисно винесла завідомо неправосудну постанову по справі.

А тому доводи прокурора, що покази потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 та ОСОБА_12 вказують на прямий умисел обвинуваченої ОСОБА_9 у прийнятті завідомо неправосудного рішення, є безпідставними, оскільки фактично націлює апеляційний суд до необхідності переоцінки вказаних показів на користь сторони обвинувачення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується, що покази вищевказаних свідків не викривають ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, а інших переконливих доказів у підтвердження винуватості обвинуваченої, які стосуються предмету доказування по даній кримінальній справі (в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту) стороною обвинувачення не надано.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_9 умисно не викликала у судове засідання для надання пояснень інспектора ДПС взводу №3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ УМВС України в Київській області ОСОБА_12 та інспектора ВДАІ Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_15 , свідчить на думку прокурора про те, що ОСОБА_9 упереджено відносилась до розгляду справи стосовно ОСОБА_10 , так як останній приймав участь у мирних акціях протесту у м. Києві та Київській області, спрямованих проти діяльності діючої влади, є також безпідставними, та такими , що не підтверджують умисел обвинуваченої на ухвалення неправосудної постанови, оскільки в суді ОСОБА_10 клопотань про виклик вказаних свідків не заявляв, а надані суду протокол про адміністративне правопорушення та рапорт працівників правоохоронних органів сумнівів у суду не викликав.

Доводи, про те що ОСОБА_9 неодноразово приймала рішення у справах про вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних із порушенням Правил дорожнього руху, за результатами їх розгляду приймала рішення про закриття таких проваджень є некоректними, оскільки рішення у кожній конкретній справі , суддя приймає оцінюючі докази за своїм внутрішним переконанням, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючи законом і правосвідомістю, окрім того вказані прокурором судові рішення стосуються інших правопорушень і за інших обставин.

Разом з цим, доводи прокурора щодо безпідставного визнання судом першої інстанції доказів а саме: протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 23.03.2015 року; протоколу огляду від 27 березня 2015 року та додатками до нього; протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 23.03.2015 року; протоколу огляду від 27 березня 2015 року та додатками до нього; протоколу тимчасового доступу речей та документів від 23.03.2015 року; протоколу огляду від 27 березня 2015 року та додатками до нього, - апеляційний суд вважає слушними, проте, на переконання колегії суддів вказані докази також не можуть бути підтвердженням прямого умислу на винесення суддею ОСОБА_9 завідомо неправосудної постанови у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_10 , оскільки вказані данні на час розгляду вказаної справи не були відомі судді, щодо витребування такої інформації ОСОБА_10 будь яких клопотань в суді не заявляв та не впливають в цілому на суть прийнятого районним судом рішення.

Також, апеляційні доводи прокурора, щодо неправильного тлумачення і застування норм кримінального процесуального законодавства судом першої інстанції у частині повідомлення про підозру судді ОСОБА_9 , колегія суддів вважає необґрунтованими враховуючи наступне.

Глава 37 КПК України встановлює певні особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб, які займають особливо відповідальне становище в державі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру здійснюється: судді, судді Конституційного Суду України, присяжному на час виконання ним обов`язків у суді, Голові, заступнику Голови, члену Вищої ради правосуддя, Голові, заступнику Голови, члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, працівникам Національного антикорупційного бюро України - Генеральним прокурором або його заступником.

Ст.277 КПК України встановлено, що письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором, а також визначено вимоги, яким це повідомлення має відповідати. Відповідно до ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором , а у випадках неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до ЄРДР.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що заступник Генерального прокурора, ОСОБА_32 склав та підписав письмове повідомлення про підозру в кримінальному провадженні передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, стосовно судді ОСОБА_9 . У вказаному повідомленні про підозру зазначено, що її вручення доручено старшому слідчому відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_23 , тобто заступник Генерального прокурора передоручив ці повноваження прокурору у кримінальному провадженні у порядку ст. 36 КПК України.

Отже, першу складову процедури - повідомлення окремій категорії особі про підозру - складання письмового повідомлення про підозру - здійснив належний суб`єкт, визначений ст. 481 КПК України, проте здійснення вручення підозри судді ОСОБА_9 та роз`яснення її прав - прокурор передоручив прокурору у кримінальному провадженні ОСОБА_23 .

Колегія суддів апеляційного суду, не може погодитися з такими процесуальними діями прокурора, адже законом визначено вичерпний перелік суб`єктів, які мають право повідомити окремій категорії осіб про підозру, тобто здійснити всі процесуальні дії, внаслідок яких особа набуде статусу підозрюваного - скласти повідомлення та вручити його, а тому передоручення повноважень на здійснення однієї зі складових цієї процедури є , на думку колегії суддів, невірним. Тобто, частина однієї процесуальної дії не може виконуватися різними суб`єктами (посадовими особами) органу досудового розслідування в розумінні Глави 37 КПК України. Статті 277 та 287 КПК України, в свою чергу, передбачають порядок складання та вручення письмового повідомлення про підозру, які охоплюються в комплексну процедуру - здійснення повідомлення про підозру і як результат такої дії - є набуття особою статусу підозрюваного у кримінальному провадженні.

Частиною 2 ст. 36 КПК України передбачено, що прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений:

1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування; 3) доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування; 4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; 5) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; 8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування; 9) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 10) погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; 11) повідомляти особі про підозру; 12) пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом; 13) затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання; 14) звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 15) підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом; 16) погоджувати запит органу досудового розслідування про міжнародну правову допомогу, передання кримінального провадження або самостійно звертатися з таким клопотанням в порядку, встановленому цим Кодексом, тощо.

Вищевикладене свідчить про те, що письмове повідомлення про підозру окремим категоріям осіб (в даному випадку професійному судді) у вчиненні кримінального правопорушення здійснюється суб`єктами (зокрема старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_23 ), якому відповідні повноваження відповідно до ст. 481 КПК України не надані, що спричиняє негативні наслідки для кримінального провадження.

Положення ст. 481 КПК України у взаємозв`язку з нормами ст. 36 КПК України дають підстави вважати, що ст. 481 КПК України визначає виключний перелік суб`єктів, які мають повноваження складати, вручати письмове повідомлення про підозру та роз`яснювати права окремій категорії осіб, а тому передоручення зазначених повноважень законом не передбачено.

Колегія суддів вважає, що інші апеляляційні доводи прокурора, не дають апеляційному суду об`єктивних підстав вважати, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй злочину, допустив у судовому рішенні невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи кримінального провадження, яка вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченої.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вирок суду, яким ОСОБА_9 визнано невинуватою та виправдано за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, в повній мірі відповідає вимогам закону, оскільки це судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року, стосовно ОСОБА_9 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: Підписи:
Згідно з оригіналом.
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2