Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0013582 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця сел. Ємільчине Житомирської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.121 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125, ч.1 ст.121 КК України і йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.125 КК України 100 годин громадських робіт;

- за ч.1 ст.121 КК України 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

________________________________

Справа № 11-кп/796/994/2018
Категорія: ч.1 ст.125, ч.1 ст.121 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_7
Доповідач: ОСОБА_1 .

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання: за ч.1 ст.125 КК України 100 годин громадських робіт; за ч.1 ст.121 КК України 5 років позбавлення волі; і за правилами, передбаченими ч.1 ст.72 КК України, на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через м`якість, і неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор вказує, що суд, фактично, не врахував, що ОСОБА_6 вчинив два злочини у стані алкогольного сп`яніння, і один з них є тяжким, кількість потерпілих, наявність невідшкодованих збитків, які складаються з витрат на лікування. І дані, що характеризують особу винного, який не працює, притягується до кримінальної відповідальності за інші кримінальні правопорушення, не дозволяють зробити висновок про можливість його виправлення без відбування покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив надати йому час для пошуку роботи та відшкодування завданих збитків; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_6 умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_9 і тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_10 за наступних обставин.

3 жовтня 2017 року близько 10 години 50 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем проживання, у квартирі АДРЕСА_2 , вживав алкогольні напої з ОСОБА_9 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . В цей час між ним і ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 на ґрунті неприязних відносин умисно завдав ОСОБА_9 декілька ударів кулаками та ногами в область голови та грудної клітки, спричинивши тілесні ушкодження у виді: синця на заднє-боковій поверхні лівої вушної раковини у верхній третині, синця на спинці носу з переходом на скати, повіки обох очей, підочні, виличні, щічні ділянки до горизонтальних гілок нижньої щелепи та в лівий нижнє-щелепний трикутник, синця в ділянці внутрішніх квадрантів правої молочної залози, синця в ділянці підборіддя справа, крововиливу на склері лівого ока, які згідно з висновком експерта № 2672 від 10.10.2017 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Крім того, після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , близько 11 години того ж дня у приміщенні тієї ж квартири між ОСОБА_6 і наглядно знайомим йому ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, в ході якого обвинувачений на ґрунті неприязних відносин умисно заподіяв ОСОБА_10 мисливським ножем поранення в область черевної порожнини, спричинивши тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення живота з пошкодженням шлунку, яке згідно з висновком експерта № 1595/Е від 17.11.2017 року відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, з якими ОСОБА_10 був доставлений до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де йому було надано кваліфіковану медичну допомогу.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч.1 ст.125 КК України умисне легке тілесне ушкодження; і за ч.1 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції межах апеляційної скарги. Однак суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а також якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Цим вимогам закону вирок суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалося із застосуванням положень ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час судового провадження в суді першої інстанції після оголошення обвинувачення суд, з`ясувавши, що ОСОБА_6 визнає себе винним, за згодою учасників судового провадження одразу прийняв рішення про дослідження доказів в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, ухваливши про допит обвинуваченого та дослідження матеріалів, які характеризують його особу. Однак правові наслідки відповідно до вимог вказаної норми стосовно позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку суд учасникам судового провадження не роз`яснив.

Під час допиту, який не можна вважати повним, обвинувачений лише показав, що, один раз вдарив ОСОБА_9 рукою в ніс, а ОСОБА_10 хотів вдарити армійським ножем у ногу, але той пригнувся, і удар прийшовся в живіт. На цьому допит ОСОБА_6 закінчився.

Інші обставини, які стосуються події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, як то час, місце кримінального правопорушення, спрямованість умислу ОСОБА_6 , мотиви вчинення кримінальних правопорушень судом не з`ясовувались.

Тобто, фактично, ОСОБА_6 заперечив фактичні обставини кримінальних правопорушень згідно з висунутим йому обвинуваченням, у тому числі наявність у нього умислу на заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень. Викладене повністю підтверджується записом на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Між тим, суд зазначив у вироку, що ОСОБА_6 винуватим себе визнав повністю та дав суду показання, які відповідають інкримінованим йому фактичним обставинам кримінальних правопорушень, щиро розкаявся у вчиненому, тобто виклав висновки, які вочевидь не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

До того ж, розглянувши кримінальне провадження із застосуванням положень ч.3 ст.349 КПК України, в той час як обвинувачений оспорював обставини, суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законний та обґрунтований вирок.

Згідно з ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження, про що детально вказано раніше, відповідно до вимог ст.ст.411, 412, 415 КПК України є підставами для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить з дотриманням вимог закону об`єктивно з`ясувати обставини кримінального провадження і ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Що стосується доводів прокурора стосовно м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то згідно з ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд, як про це зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, його сімейний, майновий стан і стан здоров`я, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, висновки про що, як встановлено судом апеляційної інстанції, є передчасними, обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і призначив обвинуваченому покарання у виді громадських робіт і позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність. При цьому конкретних даних про майновий стан або стан здоров`я обвинуваченого ні матеріали справи, ні вирок суду першої інстанції не містять.

Разом з тим, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд, фактично, не обґрунтував своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Суд зазначив про наслідки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, позицію потерпілих, які висловились про недоцільність позбавлення його волі, оскільки ОСОБА_6 пообіцяв відшкодувати витрати на лікування, чого до теперішнього часу ним зроблено не було, і взяв до уваги особу обвинуваченого.

А тому при новому судовому розгляді, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення, за наявності таких саме даних про особу винного, а також інших обставин, які мають враховуватися при призначенні покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України слід вважати необґрунтованим, на що вірно вказує прокурор в своїй апеляційній скарзі.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3