Справа № 601/1485/18
Провадження № 1-кс/601/734/2018
У Х В А Л А
про арешт майна

29 серпня 2018 року Кременецький районний суд Тернопільської області у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Кременці клопотання старшого слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Кременецької місцевої прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна по кримінальному проваджені внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 червня 2018 року за № 0000307 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,
-за участю прокурора ОСОБА_4 , представника особи у користуванні якої знаходиться майно ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
З клопотання вбачається, що СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000307 від 23.06.2018 року, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, за інформацією Кременецького МРВ УСБ України в Тернопільській області про те, що посадові особи ДНЗ «Почаївське вище професійне училище», самовільно всупереч встановленому законом порядку, уклали договір з ПП «Трофимлюк М.Г.». В ході проведення слідчих (розшукових) дій встановлено, що ПП «Трофимлюк М.Г.» на підставі договору № 1 «Про надання послуг ДНЗ «Почаївське вище професійне училище» обробляє земельні ділянки на площі 76 га, які розташовані на території Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області, кадастрові номера :01:002:0481, :01:002:0482. Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права, дані земельні ділянки на праві постійного користування належать ДНЗ «Почаївське вище професійне училище» (). 17.08.2018 року під час проведення огляду зазначених земельних ділянок виявлено факт використання, а саме вирощування соняшникових культур.

Із врахуванням того, що вищевказані земельні ділянки передані у користування з порушенням законодавства та з метою запобігти відчуженню, розпорядженню та використанню земельних ділянок на яких посіяні та вирощуються соняшникові культури, слідчий просить накласти арешт на земельні ділянки, які розташовані на території Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області, кадастрові номера :01:002:0481 (площею 40,9271 га), :01:002:0482 (площею 42,3146 га), для досягнення повноти та всебічності розслідування вищезазначеного факту.

В судовому засіданні прокурор просить накласти арешт на вищевказані земельні ділянки та на врожай, який знаходиться на них, на час досудового розслідування з підстав, що викладенні у клопотанні.

ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що із ДНЗ «Почаївське вище професійне училище» вони ведуть спільну діяльність, земля не передавалась ОСОБА_6 у користування. Тому просить не накладати арешт на земельні ділянки та врожай на них, оскільки це призведе до матеріальних втрат.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вважає, що клопотання підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Вирішуючи питання про арешт майна, у відповідності до ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд повинен врахувати:

1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Дослідивши матеріали клопотання, суд вважає, що вищезазначені земельні ділянки є матеріальним об`єктом (майном), що набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення та належить до категорій майна, зазначених в ст. 98 КПК України, а тому на них слід накласти арешт.

Зі змісту ч.3 ст.170 КПК України, слідує, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, якою визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим у клопотанні підставою для арешту майна зазначено лише збереження речового доказу у вигляді врожаю сільськогосподарської культури, яка перебуває в стадії дозрівання, задля попередження його можливого псування, зникнення (втрати) в результаті його збирання для реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. Тобто заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Так, сільськогосподарська культура (майбутнього врожаю 2018 року) соняшника не відповідає критеріям наведеним у ст. 98 КПК України для речового доказу, так як не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України, не зберіг на собі його сліди, не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ, та не є набутим кримінально протиправним шляхом, оскільки факт самовільного використання земельної ділянки не свідчить про незаконність набуття права на врожай.

Тому, посилання прокурора щодо необхідності накладення арешту на таке майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя оцінює критично та вважає недоведеною законну мету такого арешту.

Запропонований органом досудового розслідування захід забезпечення кримінального провадження є неадекватним предмету злочину, що розглядається у рамках даного кримінального провадження.

Інших підстав для накладення арешту на посіви соняшникової культури, передбачених статтею 170 КПК України, стороною обвинувачення також не встановлено та не відображено у тексті клопотання.
Представленими матеріалами встановлено, що у даному кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, що є необхідною умовою при накладенні арешту з метою, передбаченою п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, матеріали додані до клопотання, не містять доказів існування у даному кримінальному провадженні цивільного позову, оскільки положення ст.170 КПК України не містять підстав для накладення арешту з метою забезпечення майбутнього цивільного позову, передбачаючи лише право звертатись з таким клопотанням у разі необхідності забезпечення цивільного позову, який вже подано у кримінальному провадженні.

Звертаючись з клопотанням, слідчий чи прокурор мають чітко визначити з якою метою вони просять накласти арешт, навівши обгрунтування цих вимог з наданням відповідних доказів застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, що у цьому випадку зроблено не було.
З огляду на все вищевикладене, суд дійшов висновку, що, а ні слідчим, а ні прокурором не доведено, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із цим клопотанням.
Враховуючи відсутність усіх трьох необхідних складових для можливості застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не допускається застосування таких заходів.
Таким чином, стороною обвинувачення не доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси користувачів майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, тобто втручання у права користувача земельних ділянок у даному конкретному випадку не відповідає вимогам законності і може розцінюватися як свавільне, не доведено, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із цим клопотанням, а тому клопотання про арешт майна на соняшникові культури на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою забезпечення збереження речових доказів, задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 110, 132, 131, 170-173, 309, 369-372, 395 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити частково.
Накласти арешт на земельні ділянки, які розташовані на території Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області, кадастрові номера :01:002:0481 (площею 40,9271 га), :01:002:0482 (площею 42,3146 га), що на праві постійного користування належать ДНЗ «Почаївське вище професійне училище» () та обробляються приватним підприємцем ОСОБА_6 (код. НОМЕР_1 ), з метою заборони відчуження та розпорядження зазначеним майном на час досудового розслідування.

В іншій частині - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1