Постанова

Іменем України
11 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 720/2269/16-к

провадження № 51-3218 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000534, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новий Балан Ришканського району Республіки Молдова, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК) не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням упродовж трирічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим за обставин встановлених судом у тому, що він 16 червня 2015 року о 13 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки Мерседес-Бенз-Віто, державний номерний знак НОМЕР_1 , в салоні якого в якості пасажирів перебували ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , рухаючись в умовах сильних опадів дощу автомобільною дорогою сполученням Житомир Чернівці Тереблече зі сторони м. Чернівці в напрямку м. Хотин, проїжджаючи 342 кілометр і 250 метрів вказаної дороги проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, не обрав безпечну швидкість руху, не переконавшись у безпечності виконаного ним маневру, в порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, перетнув дорожню розмітку 1.1. та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення керованого ним автомобіля його передньою правою частиною із передньою лівою частиною зустрічного автомобіля марки Мітсубіші Аутлендер, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля марки Мітсубіші Аутлендер ОСОБА_11 та пасажиру мікроавтобуса марки Мерседес-Бенз-Віто ОСОБА_8 було спричинено смерть, а пасажирам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 у зв`язку з необґрунтованим застосуванням вимог ст.ст. 75, 76 КК, що потягло, на думку прокурора, призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Захисник засудженого ОСОБА_7 ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу прокурора, в якому просить її залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_12 касаційну скаргу підтримав частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який просив залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора, прокурора ОСОБА_5 та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються та не заперечуються.
Доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з безпідставним, на його думку, звільненням засудженого на підставі ст. 75КК від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більшу п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справі справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував те, що він повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся у скоєному, позитивно характеризується по місцю проживання, бере активну участь у громадському та спортивному житті села, є інвалідом другої групи та потребує подальшого стаціонарного лікування, має на утриманні шестеро неповнолітніх дітей, повністю відшкодував заподіяну шкоду, думку потерпілих та призначив йому покарання за вчинення злочину, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми.
Разом з тим, суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, але свого рішення належним чином не обґрунтував і не навів переконливих мотивів, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, враховуючи обставини вчинення засудженим злочину.
Зокрема, суд першої інстанції не в повній мірі зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення.
Так, суд не врахував, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настали непоправні тяжкі наслідки у вигляді смерті двох людей, а саме ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , а також спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Таким чином, звільнивши ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Крім того, виходячи з фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що проявивши неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, не обрав безпечну швидкість руху, не переконавшись у безпечності виконаного маневру перетнув дорожню розмітку та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення керованого ним автомобіля його передньою правою частиною із передньою лівою частиною зустрічного автомобіля, чим порушив Правила дорожнього руху України.
В даному випадку необережна форма вини має прояв злочинної самовпевненості, яка полягає в тому, що особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення.
Причому встановлюючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції вказує на те, що ОСОБА_7 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, а даючи оцінку індивідуального ступеня суспільної небезпеки даного злочину, вже зазначає про таку форму вини як злочинна недбалість, що, на думку цього ж суду, істотно знижує ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_7 злочину. Таким чином, мотивуючи своє рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції допустив суперечність, що також залишилось поза увагою й апеляційного суду.
Переглядаючи вирок за апеляцією прокурора в частині призначеного покарання, апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок місцевого суду в частині звільнення засудженого від відбування покарання без змін.
Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене і, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3