Ухвала
Іменем України
13 липня 2018 року

м. Київ
справа № 539/149/17
провадження № 51-7310 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 березня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, який проживає у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 14 квітня 2010 року Васильківським міськрайонним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК)із застосуванням ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,

засуджено за ч.1. ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 зараховано в строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 27 листопада 2016 року по 07 березня 2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 26 листопада 2016 року о 22.00, перебуваючи за місцем свого проживання у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих раптово виниклих неприязних відносин зчинив сварку з ОСОБА_6 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, під час якої умисно, кухонним ножем, який тримав у правій руці так, що лезо ножа було спрямовано до великого пальця правої руки, із силою ударив ОСОБА_6 по передній поверхні грудної клітки, в результаті чого заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 10 травня 2018 року апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_4 з доповненнями залишив без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 березня 2017 року щодо ОСОБА_4 без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну судових рішень щодо ОСОБА_4 в частині кваліфікації дій засудженого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що дії засудженого безпідставно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки він перебував у стані необхідної оборони.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження видно, що доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 стосовно незаконності вироку щодо ОСОБА_4 є аналогічними доводам, на якіпосилався у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 .
Спростовуючи доводи апеляційних скарг захисника щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у заподіянні ОСОБА_6 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за наведених у вироку обставин підтверджено сукупністю досліджених та перевірених у судовому засіданні доказами. Висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, підтверджується: показаннями обвинуваченого який ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій не заперечував, що він завдав потерпілому удару ножем в ділянку грудної клітки за обставин, установлених судом першої інстанції; показаннями потерпілого ОСОБА_6 , які підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_7 ; протоколом огляду від 26 листопада 2016 року та фототаблицями до нього; заявою ОСОБА_4 від 27 листопада 2016 року; протоколом затримання останнього від 27 листопада 2016 року; протоколом огляду від 27 листопада 2016 року, висновком експерта від 13 січня 2017 року № 11; протоколом проведення слідчого експерименту від 18 січня 2017 року.
Водночас, факт завдання удару ножем підтверджується даними, які містяться у висновку експерта від 09 січня 2017 року № 412, відповідно до яких під час проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_6 у підекспертного встановлено тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва по боковій поверхні з ушкодженням лівої легені та міжреберної артерії, що супроводжувалось кровотечею в ліву плевральну порожнину; ушкодження утворилося від дії гострого предмета, можливо ножа, наданого на експертизу, при чому удар ножем завдавався один раз із достатньою силою, ушкодження могли утвориться в указаний в постанові строк і за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Беручи до уваги локалізацію та механізм заподіяннятілесних ушкоджень виявлених при судово-медичній експертизі ОСОБА_6 , вбачається, що зазначені тілесні ушкодження в цілому не могли утворитися при його падінні на площину, ці ушкодження знаходяться в анатомічній ділянці, досяжній для самозаподіяння, але їхня морфологічна ознака не є характерною для самозавдання.
Доводи захисника про відсутність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, у зв`язку з тим, що він заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження, перебуваючи у стані необхідної оборони, є необґрунтованими.
Так, згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.
При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну

шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковості свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.
Судом ретельно перевірялась версія захисту щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, спричиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Проте цю версію правильно визнано безпідставною, оскільки вона суперечить встановленим фактичним обставинам та не підтверджується доказами, зібраними у справі. Зокрема, не підтверджується те, що потерпілий ОСОБА_6 вчинив такі дії, які б загрожували життю чи здоров`ю засудженого ОСОБА_4 , що свідчить про відсутність обставин, за яких він міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого.
Таким чином, суд дійшов обґрунтовано висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений під час події перебував у стані необхідної оборони або вийшов за її межі.
Отже, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за обставин, які виклав у вироку.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 , правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
При перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином перевірив доводи, які були зазначені в апеляційній скарзі засудженого, та прийняв рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Що стосується доводів захисника про застосування правил ч. 1 ст. 72 КК в редакції Закону від 26 листопада 2015 року до строку попереднього ув`язнення, що тривав після 20 червня 2017 року, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 180/746/16-к (провадження № 51-576км18) при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі або у строк іншого покарання, передбаченого ч. 1 ст. 72 КК у редакції Закону від 26 листопада 2015 року 838-VIII, підлягає застосуванню стосовно періодів попереднього ув`язнення, які тривали до 20 червня 2017 року включно, у тому числі до набрання чинності вказаним Законом, а в редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII до періодів, які мали місце, починаючи з 21 червня 2017 року, незалежно від того, коли було вчинено злочин, за фактом якого здійснюється відповідне кримінальне провадження.
Таким чином, у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 апеляційний суд, приймаючи рішення про зарахування засудженому у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, правильно застосував ч. 5 ст. 72 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3