Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/832/18
Провадження № 1-в/553/255/2018
У Х В А Л А
Іменем України

21.06.2018 рокум. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

представника ПВК - ОСОБА_4 ,

засудженого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про зарахування в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, -

В С Т А Н О В И В :
У квітні 2018 року адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду в інтересах засудженого ОСОБА_5 з клопотанням про зарахування в строк відбування покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.03.2017 року строку попереднього ув`язнення в період з дати затримання 07.10.2016 року до дати постановлення ухвали Апеляційного суду Полтавської області 30.01.2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В обґрунтування вказаного клопотання посилається на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 440/853/17, відповідно до якої встановлено, що особа, яка станом на 20 червня 2017 року мала право на застосування до неї норми ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" від 26.11.2015 року № 838-VIII, має право на зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того ж кримінального провадження (тобто в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення) з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Адвокат ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі.

Засуджений ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив задовольнити.

Прокурор та представник ПВК № 64 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували.

При вирішенні клопотання засудженого суд враховує наступне.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.10.2016 року, ОСОБА_5 був затриманий о 17 год. 00 хв. за підозрою у вчиненні злочину.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.10.2016 року до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого продовжувався ухвалами цього ж суду від 07.12.2016 року та від 02.02.2017 року.

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.03.2017 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 129 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. Визнано винним ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців. Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено попередню - тримання під вартою. Зараховано ОСОБА_5 у строк покарання строк перебування його під вартою, з моменту затримання 07.10.2016 року до дня набрання цим вироком законної сили, з розрахунку на підставі ч. 5 ст. 72 КК України один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30.01.2018 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.03.2017 року щодо нього - без змін. Зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання перебування під вартою з 07.10.2016 року по 20.06.2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.03.2017 року відносно ОСОБА_5 набрав законної сили 30.01.2018 року.

На підставі наряду про направлення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, із державної установи "Полтавська установа виконання покарань № 23" до установ виконання покарань засуджений ОСОБА_5 направлений для відбування покарання до Державної установи "Полтавська виправна колонія № 64".

Як встановлено в ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року, яка діяла до 21 червня 2017 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
В п. 2 "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" № 838-VIII від 26.11.2015 року визначено, що цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом (а саме: на 24.12.2015 року) набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 2046-VIII, який набрав чинності 21 червня 2017 року, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами ч. 1 цієї статті, а при призначенні покарань, не зазначених у ч. 1 ст.72 КК, суд, ураховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
Нормативно-правові акти за загальним правилом мають пряму дію і лише в окремих випадках - зворотну чи переживаючу дію. Це повною мірою стосується положень законодавства про кримінальну відповідальність, зокрема чинного КК.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи; ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Таким чином, ця норма визначає загальне правило прямої дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, а також заборону їх зворотної дії, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують саме відповідальність особи (тобто йдеться про злочинність та караність діяння).
Питання дії закону про кримінальну відповідальність у часі врегульовано також статтями 4 та 5 КК, положення яких доповнюють одне одного і мають тлумачитися та застосовуватися в їх взаємозв`язку.
Як встановлено в ч. 1 ст. 5 КК, закон про кримінальну відповідальність, який скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі. Відповідно до ч. 2 цієї статті закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Аналіз змісту зазначених норм дозволяє зробити висновок, що ст. 5 КК регулює виключно питання зворотної дії закону (тобто встановлює правила застосування закону до діянь і правовідносин, які були вчинені до набрання новим законом чинності й не тривають (не продовжуються) після цього), але не забороняє його пряму дію (тобто не виключає можливість застосування "нового" закону до діянь або правовідносин, які виникли та/або тривають після набрання ним чинності).
Частиною 2 ст. 4 КК України визначено, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Очевидним є те, що досліджувані правила ч. 5 ст. 72 КК не визначають злочинності та караності діяння.
Перелічені в ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону №838-VIII види попереднього ув`язнення не можна розглядати як кримінально-правові наслідки, що безпосередньо або неминуче обумовлені фактом вчинення кримінально-караного діяння, за своїм юридичним змістом вони є процесуальними заходами забезпечення кримінального провадження, а підстави та процедуру їх застосування регламентовано КПК.
У зв`язку з цим і правила зарахування попереднього ув`язнення, встановлені ч.1 ст. 72 КК, також не можна розглядати як передбачувані кримінально-правові наслідки діяння (злочину) в розумінні ч. 2 ст. 4 КК, оскільки таке зарахування, головним чином, є наслідком застосування відповідних кримінально-процесуальних заходів.
Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 06.06.2018 року в справі № 180/746/16-к (провадження № 51-576км18) прийшла до висновку, що при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі або у строк іншого покарання, передбаченого ч. 1 ст. 72 КК у редакції Закону від 26 листопада 2015 року 838-VIII підлягає застосуванню стосовно періодів попереднього ув`язнення, які тривали до 20 червня 2017 року включно, у тому числі до набрання чинності вказаним Законом, а в редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII - до періодів, які мали місце, починаючи з 21 червня 2017 року, незалежно від того, коли було вчинено злочин за фактом якого здійснюється відповідне кримінальне провадження.

Такий підхід узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 12 лютого 2008 року у справі "Кафкаріс (Kafkaris) проти Кіпру", в якій Суд не встановив порушення ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті заборони зворотної дії закону. Як убачається з практики Суду, цей міжнародний судовий орган при визначенні автономного поняття "покарання", яке вживається у п. 1 ст. 7 Конвенції, розрізняє норми власне кримінально-правові, що стосуються визнання певного діяння злочином і встановлення відповідальності, та норми, які стосуються процесуальних питань чи питань виконання покарань, які можуть впливати на обсяг покарання, але вони не є такими, що визначають покарання саме по собі (п. 142 рішення).

Враховуючи викладене, беручи до уваги, те, що строк попереднього ув`язнення засудженому ОСОБА_5 з 07.10.2016 року, тобто з часу затримання, і до 20.06.2017 року включно, тобто протягом дії відповідної редакції норми ч. 5 ст. 72 КК України, вже зарахований в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі згідно з ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30.01.2018 року у відповідності до норми ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року, яка діяла до 21 червня 2017 року), і законних підстав для повторного перерахунку покарання за вказаний період, як і для перерахунку за період з 21.06.2017 року до часу набрання законної сили вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.03.2017 року немає, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 537, 539 КПК України,
У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про зарахування в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом семи днів з дня проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_1