ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 754/3959/18
провадження № 1-кп/753/1727/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

представників потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 ,

обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

провівши в залі суду в м. Києві підготовче судове засідання кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003039 з обвинувальним актом за обвинуваченням: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257; ч. 3 ст. 146; ч. 4 ст. 187; ч. 4 ст. 189; п. п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 5 ст. 185; ч. 2 ст. 15, п. п. 5, 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 307; ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263; ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 201; ч. 2 ст. 332 КК України, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257; ч. 4 ст. 187; п. п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 5 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257; ч. 3 ст. 15 п. п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 201 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Дарницького районного суду м. Києва надійшло вказане кримінальне провадження з обвинувальним актом та додатками до нього.

Прокурор, думку якого підтримали представники потерпілих, просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Також представники потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ТОВ «АТЛ-АВТОСЕРВІС» просили прийняти до розгляду подані відповідні цивільні позови.

Сторона захисту та обвинувачені вважали за неможливе призначити судовий розгляд, посилаючись на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим законом. Так, в обвинувальному акті містяться твердження, які є неприпустимими з точки зору презумпції невинуватості, стосовно обвинувачених а саме «злочинці», крім того деякі обставини викладені від імені першої особи, а також зазначені прізвища осіб, статус яких не встановлено.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

У відповідності з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Так, на підставі п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України прокурор має право викладати фактичні обставини справи, які він вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Разом з тим саме на стадії підготовчого судового засідання суд зобов`язаний перевірити відповідність викладеного прокурором вимогам кримінального процесуального кодексу України, як про це і зазначено у п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України для вирішення питання щодо можливості призначення провадження до судового розгляду, в тому числі щодо можливості роз`яснення обвинувачення судом у відповідності до вимог ст. 348 КПК України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. При цьому обвинувальний акт не може містити положень, що суперечать одне одному.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, згідно ст. 337 КПК України, проводиться судовий розгляд.

Крім того, ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З огляду на викладене суд вважає, що положення ст. 291 КПК України визначають структуру обвинувального акту, разом з тим змістовне наповнення вказаного процесуального документа, передбаченого не тільки у вказаній статті.
Таким чином, на думку суду, обвинувальний акт має відповідати вимогам кримінального процесуального закону не тільки структурно, але й змістовно.
Крім того суд вважає, що питання дотримання слідчим та прокурором вимог ст. 291 КПК України щодо форми та змісту обвинувального акта досліджується судом саме у підготовчому судовому засіданні.

При цьому суд враховує те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є негайна і детальна проінформованість обвинуваченого про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Суд має схилятись до вибору на користь «змістовного», а не «формального» поняття звинувачення в тексті ст. 6 п. 1 Конвенції. Суд покликаний бачити, що приховано за зовнішньою стороною справи і досліджувати реалії процедури, що розглядається (справа «Девеер проти Бельгії»).
Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту (справа «Маттоціа проти Італії»).
Надання повної та детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду та має розглядатись у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції ( рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», а також «Даллас проти Угорщини»)
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі,стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії»).
Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який фактично є основою для захисту обвинуваченого в суді. При цьому, у разі визнання особи винуватою, мотивувальна частина вироку має містити відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, зокрема, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням, зокрема, всіх обставин вчинення кримінального правопорушення.
Перевіривши обвинувальний акт на відповідність чинному законодавству, суд приходить до висновку про те, що слідчим при складанні обвинувального акту та прокурором при його затвердженні, всупереч вимог КПК України та практики Європейського суду з прав людини встановлені фактичні обставини справи, формулювання обвинувачення є неконкретними та містять істотні суперечності в тому числі і при правовій кваліфікації дій обвинувачених.
1. Так, банду слід вважати створеною з моменту досягнення її учасниками згоди щодо вчинення першого нападу за наявності планів щодо подальшої спільної злочинної діяльності такого ж характеру та за умови, що таке об`єднання набуло всіх обов`язкових ознак банди, таких як: стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, забезпечення безпеки функціонування, а також наявність плану злочинної діяльності і чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення, і обвинувальний акт повинен містити відповідні відомості на підтвердження вказаних обставин.

Проте, як при викладенні фактичних обставин справи, так і при формулюванні обвинувачення зазначено про придбання ОСОБА_14 вогнепальної зброї, бойових припасів у березні 2015 р. Проте інформація щодо обставин такого придбання (час, місце, спосіб) або посилання на те, що встановити такі обставини за наслідками проведення досудового розслідування не виявилось за можливе, обвинувальний акт не містить (а. о. а. 6). Крім того вказано, що «…ОСОБА_14 , діючи з відома та згоди інших учасників банди, при невстановлених обставинах незаконно придбали вогнепальну зброю, бойові припаси…..» (а. о. а. 9). Таким чином обвинувальний акт не містить суперечливу інформацію щодо придбання зброї та бойових припасів виключно ОСОБА_14 , чи така зброя була придбана всіма членами банди. Крім того, в разі обвинувачення ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у придбанні вогнепальної зброї, їх дії повинні були бути кваліфіковані за відповідною частиною статті Кримінального кодексу України.

Також, ОСОБА_14 обвинувачується у тому, що в березні 2015 року він створив озброєну банду (а. о. а. 6), разом з тим в подальшому зазначається про те, що останній почав підшукувати осіб для складу банди (а. о. а. 7). При цьому ні при викладенні фактичних обставин справи, ні при обвинуваченні обвинувачених, час, коли саме особами було надано свою згоду стати членами банди, не вказаний, як і взагалі не встановлено кількість осіб такого злочинного угрупування.

2. Крім того, відповідно до положень ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

В той же час, в обвинувальному акті у вчинені злочинів обвинувачуються, в тому числі, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ,, ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , однак жодних даних про процесуальний статус вказаних осіб у даному кримінальному провадженні не вказано.

Наведене порушення позбавляє можливості реалізації вказаними особами їх права на особисту присутність в судовому засіданні зокрема, та право на захист загалом. Разом з тим, міжнародні стандарти в галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

3. Також, в обвинувальному акті не зазначено про те, чи проживав ОСОБА_14 , який є особою без громадянства, постійно або не проживав постійно в Україні. Вказаний недолік позбавляє суд можливості прийняти рішення з урахуванням положень ст. ст. 7, 8 КК України щодо чинності закону про кримінальну відповідальність щодо злочинів, вчинених особами без громадянства.

4. Крім того, в обвинувальному акті міститься викладення обставин, зокрема щодо вартості викраденого майна, від першої особи (а. о. а. 12, 13, 42, 43). Таким чином залишається нез`ясованим хто саме визначав таку вартість слідчий, що складав обвинувальний акт чи прокурор, який його затверджував, та яке вони мають відношення до безпосереднього встановлення такої вартості.

5. Також, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за ст. 257 КК України, фактично, як слідує з обвинувального акту, обвинувачення висунуто ОСОБА_14 (а. о. а. 64-68, 77-81, 88-92). При цьому будь-які дані про причетність чи обізнаність та згоду обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на вчинення злочинів щодо ОСОБА_32 , ОСОБА_18 , ТОВ «АТЛ-АВТОСЕРВІС», а ОСОБА_15 - на вчинення злочинів щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_33 в обвинувальному акті відсутні.

6. Також, при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_34 за ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 201 КК України не вказано редакцію вказаної статті, з урахуванням внесення до неї змін законом України №2025-VIII від 18.05.2017 р.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що наведений у обвинувальному акті виклад фактичних обставин, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація вчинення обвинуваченими злочинів, є неконкретним та суперечливим, що унеможливлює сприйняття стороною захисту обсягу та змісту висунутого обвинувачення та обрання належної правової позиції та здійснення адекватного та ефективного захисту в цілому.
Крім того, такі неточності та суперечності, на думку суду, позбавляють суд можливості виконати обов`язок щодо роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення у відповідності до вимог ст. 348 КПК України.
Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; а також виключаєможливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.

З огляду на викладене суд вважає, що вказані недоліки обвинувального акту перешкоджають призначенню судового розгляду з можливістю ухвалення в подальшому законного вироку будь-якого виду.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги положень ст. 22 КПК України, відповідно до яких функцією суду є лише розгляд справи, під час якого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, і недопустимим є покладення на суд функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.
Також, відповідно до ст. 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

Разом з тим, зміна правової кваліфікації та / або обсягу обвинувачення прокурором відповіднодо положень ст. 338 КПК України можлива виключно в разі встановлення під час судового розгляду саме нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, і така зміна неприпустима в разі допущених при обвинуваченні особи суперечностей чи неповноти, а тим більше описок.
Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористається своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення.
Приймаючи до уваги те, що невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону виявлена саме на стадії підготовчого судового засідання, при цьому для усунення зазначених в ухвалі недоліків проведення процесуальних дій не вимагається, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення виявлених порушень шляхом складання обвинувального акту з належним викладенням фактичних обставин справи та обвинувачення.
Враховуючи те, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, питання щодо прийняття цивільних позовів на даному етапі судом не вирішується.

Також, стороною обвинувачення заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, застосованого до обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_35 , думку якого було підтримано захисниками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також обвинуваченими, категорично заперечував проти заявленого клопотання. Вказував на те, що прокурором будь-якими доказами пред`явлене обвинувачення не підтверджено, обвинувачені відповідно з положеннями КК України судимостей не мають, характеризуються позитивно. Також зазначив, що з невідомих підстав прокурором додано два нових ризики переховування та тиск на свідків, потерпілих, про існування яких раніше будь-ким не заявлялось. Звертав увагу, що тяжкість покарання не може бути єдиною підставою для позбавлення волі.

Також стороною захисту вказувалось на те, що ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року, якою було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є незаконною, оскільки обговорення питання щодо продовження дії вказаного запобіжного заходу не проходило, що свідчить про автоматичне продовження дії запобіжного заходу, що є неприпустимим, у зв`язку з чим вказувалось про необхідність негайного звільнення обвинувачених з під-варти.

Також було зазначено що при заявлені такого клопотання мають бути дотримані вимоги, що висуваються в таких випадках під час досудового розслідування.

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою суд враховує не тільки необхідність забезпечення прав обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Так, на час надходження вказаного кримінального провадження до Дарницького районного суду м. Києва, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим було продовжено до 16.09.2018 р. За таких обставин твердження сторони захисту про необхідність негайного звільнення обвинувачених з-під варти є безпідставними.

При цьому Дарницький районний суд м. Києва не наділений повноваженнями щодо фактичного перегляду ухвал іншого місцевого суду, в тому числі і з питань продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження.

Так, приймаючи до уваги наявність підстав для розумної підозри щодо причетності обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень в сукупності з даними, що характеризують особу останніх, а саме вік та стан здоров`я, з огляду на ступінь тяжкості правопорушень та вид і розмір покарання, яке може загрожувати в разі визнання їх винуватими, суд приходить до висновку про те, що наведені обставини збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши тримання обвинувачених під вартою.

Враховуючи конкретні обставини вказаного кримінального провадження суд вважає, що ризик вчинення нових кримінальних правопорушень з боку всіх обвинувачених є реальним.

Відомостей, які би свідчили про беззаперечну неможливість тримання обвинувачених під вартою, в матеріалах провадження немає.

Наведені обставини, на думку суду, свідчать про спокусу обвинуваченого уникнути судової процедури (справа Барфусс проти Чеської республіки), та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки достатні стримуючі фактори, які би свідчили про протилежне, в матеріалах провадження відсутні.

Крім того, на даний час потерпілі та інші учасники кримінального провадження не допитані, докази не досліджено, що, на думку суду, свідчить про можливість незаконного впливу з боку обвинувачених на вказаних осіб та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Крім того, будь-яких гарантій явки до суду з боку обвинувачених - немає.

Також судом не встановлено наявності таких міцних соціальних зв`язків, які би переважали встановлені судом ризики.

Також суд приймає до уваги високу суспільну небезпечність інкримінованих їм злочинів, кількість епізодів та складну форму співучасті, що також є причиною разом з іншими для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення «Лабіта проти Італії», тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини.

На думку суду, обставинами, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який виправдовує виняток із загальної норми про повагу до свободи людини є непоправні наслідки вчиненого, оскільки відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя та здоров`я є найвищими соціальними цінностями.

Доводи сторони захисту про порушення вимог КПК України щодо недотримання порядку подачі клопотання про продовження строку тримання під вартою, суд вважає неспроможними, оскільки такі доводи пов`язані виключно з власною позицією захисників щодо трактування норм кримінально-процесуального закону, яка є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам КПК України, рішенню Конституційного Суду України по справі № 1-28/2017 від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 та практики ЄСПЛ, оскільки питання про продовження запобіжного заходу вирішено за наявності клопотання прокурора, при цьому суд не автоматично, а перевіривши обґрунтованість підстав для його застосування, виконуючи функцію суворого судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, прийшов до висновку про обґрунтованість продовження застосування запобіжного заходу щодо обвинувачених, пов`язаного з обмеженням їх права на свободу та особисту недоторканність, з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного суд вважає, що тримання під вартою в даному випадку не виходить за межі розумного строку, та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Враховуючи те, що злочини, у яких обвинувачуються обвинувачені, вчинені із застосуванням насильства та потягли смерть людини, суд вважає неможливим застосувати більш м`які запобіжні заходи та не визначає розмір застави.

Керуючись ст. ст. 314-316 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003039 за обвинуваченням ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257; ч. 3 ст. 146; ч. 4 ст. 187; ч. 4 ст. 189; п. п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 5 ст. 185; ч. 2 ст. 15, п. п. 5, 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 307; ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263; ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 201; ч. 2 ст. 332 КК України, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257; ч. 4 ст. 187; п. п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 5 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257; ч. 3 ст. 15 п. п, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 201 КК України - повернути прокурору.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 11 листопада 2018 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий

Судді