АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/563/18 Справа № 207/3576/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, не працюючого, не одруженого, який має неповнолітню дитину, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

1) 22 лютого 2012 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України 2001 року до 1 року 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

2) 21 травня 2012 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України 2001 року до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 24 січня 2014 року умовно-достроково на 11 місяців 04 дня;

3) 10 липня 2014 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125, ст. 71 КК України 2001 року до 11 місяців 12 днів позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання по амністії,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001548, -

встановила:

ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 09 жовтня 2016 року приблизно о 3 год. 30 хв., знаходячись на перехресті вул. Чорновола та пр. Конституції у м. Кам`янське, побачив раніше незнайомого ОСОБА_10 , утримуючи при собі собаку породи «пітбуль» та попросив останнього передати мобільний телефон нібито для здійснення телефонного дзвінка.

Після того як ОСОБА_10 передав йому свій мобільний телефон, ОСОБА_7 , утримуючи його у руці, почав відходити з місця події, не реагуючи на вимоги потерпілого ОСОБА_10 повернути належне йому майно. При цьому ОСОБА_7 почав погрожувати застосуванням фізичного насильства у разі, якщо він не перестане вимагати повернення телефону та, поклавши його до кишені, побіг у сторону буд. 65 по вул. Чорновола у м. Кам`янське разом зі своєю собакою. Біля вказаного будинку потерпілий наздогнав ОСОБА_7 та вихопив з його рук мобільний телефон, намагаючись втекти від ОСОБА_7 . Однак той нацькував на ОСОБА_10 свою собаку, яка після того як останній впав, вкусила декілька раз за голову, спричинивши ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_7 повторно заволодів майном потерпілого на суму 1 454 грн. 85 коп. та з місця вчинення злочину зник.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та за даним законом йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років 6 місяців.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 454 грн. 85 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави вартість проведення експертизи в сумі 351 грн. 84 коп.

Прокурор не згоден з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обвинуваченого. Ухвалити новий, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд не в повній мірі врахував тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який будучи раніше засудженим на шлях виправлення не став і повторно вчинив навмисний корисливий злочин, в ході досудового розслідування та судового слідства вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав.
Крім того, після направлення обвинувального акта до суду по даному кримінальному провадженню, ОСОБА_7 , перебуваючи під домашнім арештом, повторно скоїв умисний злочин, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення.
Обвинувачений ОСОБА_7 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити її без задоволення, а вирок без змін.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив її задовольнити.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення даної апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст. 50, 65 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 186 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, вчинений повторно, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за скоєння корисливих злочинів, не працює, має неповнолітню дитину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, з реальним його відбуттям.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані по особу ОСОБА_7 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про мякість покарання, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі дані по справі у їх сукупності і обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування або зміни вироку суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3