КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0007223 відносно

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, громадянина України, без реєстрації та постійного місця проживання, раніше судимого:
- 09.11.2009 року Болградським районним судом Одеської області за ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 20.01.2017 року по відбуттю строку покарання,

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинувачених, кожного з них, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року:
_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/667/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 3 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1

- ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років 9 місяців позбавлення волі.
- ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 , будучи раніше судимим 09.11.2009 року Болградським районним судом Одеської області за ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнившись з місць позбавлення волі 20.01.2017 року по відбуттю строку покарання, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, повторно вчинив новий умисний злочин.
Так, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_7 , 26.06.2017 року приблизно о 19 год. 15 хв., перебуваючи біля торговельного кіоску «Coffe Саке» по вул. Ползунова, 1 в м. Києві, помітивши на столі в приміщенні вказаного кіоску мобільний телефон «Meizu», вступили між собою в злочинну змову, направлену на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , 26.06.2017 року приблизно о 19 год. 20 хв., перебуваючи біля віконця торговельного кіоску «Coffe Саке», діючи спільно та узгоджено з ОСОБА_8 , згідно відведеної йому злочинної ролі, впевнившись, що поруч нікого не має та за його діями ніхто не спостерігає, та продавець ОСОБА_10 в цей час відволіклась, просунув свою праву руку в середину приміщення торгівельного кіоску, тим самим проник до приміщення, звідки таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон «Meizu», вартістю 3 300 гривень, в якому знаходилась сім-картка оператора «МТС Україна», вартістю 60 гривень, на рахунку якої було 15 гривень, та сім-картка оператора ТОВ «Лайфселл», вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошей не було, який, згідно із заздалегідь розподіленими ролями, відразу передав ОСОБА_8 , який в цей час стояв поруч та спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження останнього про можливу небезпеку. В цей час потерпіла ОСОБА_10 , повернувшись та помітивши, що ОСОБА_7 викрав належний їй мобільний телефон, почала кричати та вимагала, щоб останній повернув їй викрадений мобільний телефон. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , діючи спільно та узгоджено з ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що їх злочинні дії викриті, утримуючи при собі викрадене ними чуже майно, з місця скоєння злочину зникли.

ОСОБА_8 , відкрито повторно викравши вищевказане чуже майно, спільно з ОСОБА_7 , з місця вчинення злочину втекли, завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 3 400 гривень.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить застосувати відносно нього ст. 75 КК України та звільнити його від подальшого відбування покарання із застосуванням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. При цьому зазначає, що судом невірно було встановлено відсутність підстав для застосування відносно нього ст.ст. 69, 75 КК України, оскільки не було враховано такі пом`якшуючі його покарання обставини, як повне визнання своєї провини, щиросердне розкаяння у скоєному злочині, відсутність обставин обтяжуючих його вину, активне сприяння розкриттю злочину, усунення завданих ним збитків, а також те, що злочин був скоєний ним внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, а саме: тяжкої хвороби його матері, на лікування якої потрібні були гроші, тому, вчиняюючи злочин, він діяв з кращих спонукань, намагаючись допомогти своїй хворій матері.

Вирок щодо ОСОБА_8 в апеляційному порядку не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченогоОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в приміщення.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Міра покарання призначена ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Як вважає колегія суддів, цих вимог закону, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, конкретні обставини провадження, відсутність тяжких наслідків, висновок судово-психіатричної експертизи №449 від 11.07.2017 року про те, що на період 26.06.2017 року у ОСОБА_7 не виявлено ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності; у той період часу виявляв ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин, синдром залежності і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, неодружений, офіційно не працює, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, але з 2011 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: синдром залежності від наркотиків (опіоїдів, канабіоїдів, психостимуляторів), щире каяття ОСОБА_7 , як обставину, що пом`якшує його покарання, та відсутність обтяжуючих його покарання обставин.

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.

Призначене ОСОБА_7 покарання, визначене у мінімальній межі санкції ч. 3 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі, і в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами апелянта про суворість призначеного йому вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.

При цьому, всупереч тверджень апелянта, рішення суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, є вмотивованим, і ті обставини, на які посилається обвинувачений, як на підстави до їх застосування, і зокрема - вчинення ним злочину через потребу у коштах у зв`язку з тяжкою хворобою його матері, не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним тяжкого злочину та давали б підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства чи пом`якшення призначеного йому судом покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_7 , хоча й вважається раніше не судимим в силу ст. 89 КК України, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до тяжких злочинів, та його конкретні обставини - вчинення групою осіб злочину відносно жінки, а також те, що на момент вчинення злочину і постановлення вироку ОСОБА_7 суспільно-корисною працею не займався, а отже, вчинив цей злочин з метою власного збагачення, і не має міцних соціальних зв`язків - неодружений та не мешкає однією сім`єю з матір`ю, яка проживає в Харківській області, в той час як ОСОБА_7 перебуває в м. Києві.
З вищевикладених мотивів колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 69, 75 КК України і з урахуванням його активного сприяння розкриттю злочину та усунення завданих ним збитків, як про те вказує апелянт. Тим більше, що ці обставини стали можливими виключно завдяки діям працівників поліції, які затримали ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 з викраденим майном, а не внаслідок їх особистого з`явлення із зізнанням.

Інших доводів на обґрунтування необхідності звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому судом покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання її копії.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3