Номер провадження: 11-сс/785/987/18
Номер справи місцевого суду: 509/2024/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

апелянта: ОСОБА_7 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 травня 2018 року про накладення арешту на майно,-

встановив

Оскарженою ухвалою в рамках кримінального провадження №0001076 від 24.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України було частково задоволено клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУПН в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме:

- автомобіль марки «Камаз» моделі 5410, н.з. НОМЕР_1 , з бортовим напівпричепом, н.з. НОМЕР_2 ;

- екскаватор колісний, марки «Atlas 1404», н.з. НОМЕР_3 ;

- шість металевих труб довжиною до 6 метрів, діаметром 500-600 мм,

для подальшого проведення експертиз та необхідних слідчо-розшукових дій по кримінальному провадженню №0001076 від 24.05.2018.

При цьому, цією ж ухвалою було прийняте рішення про передачу автомобіля «Камаз» моделі 5410, н.з. НОМЕР_1 , з бортовим напівпричепом, н.з. НОМЕР_2 , на відповідальне зберігання СФГ «МКВІТ», а екскаватор колісний, марки «Atlas 1404», н.з. НОМЕР_3 на відповідальне зберігання ОСОБА_10 .

Обгрунтовуючи накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя вказав, що вищевказані предмети мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, являються речовими доказами, особа, в якої знаходилось вказане майно може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, тому є підстави в накладенні арешту на них для повного та об`єктивного розслідування усіх обставин провадження.

На вказану ухвалу слідчого судді ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що вважає оскаржувану ухвалу безпідставною, незаконною та такою, що істотно порушує вимоги матеріального та кримінального процесуального закону у зв`язку з тим, що залишки водопроводу ДУ 500-600 мм, протяжністю 9,93 км, належать йому на праві приватної власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.02.2017 року, та роботи з демонтажу недіючого водопроводу ним проводились із дозволу органу місцевого самоврядування та за погодженням із відповідними комунальними підприємствами, землевласниками та організаціями із залученням певної техніки, а копії всіх правовстановлюючих та дозвільних документів надавались ним слідчому на місці виконання земельних робіт.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу слідчого судді та закрити кримінальне провадження №0001076 від 24.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України як безпідставно відкрите.

Вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дають можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону…

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 цього Кодексу.
У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей, тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Разом з тим, розглядаючи клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду вказаних вимог закону при розгляді клопотання про накладення арешту на майно не дотримався, фактично обмежився зазначенням в оскаржуваній ухвалі доводів клопотання та при цьому належним чином не мотивував своє рішення про накладення арешту.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді (а.с. 15), при постановленні ухвали слідчий суддя своє рішення обґрунтував лише тим, що існують достатні підстави вважати, що вилучені в ході огляду місця події предмети мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, а також є речовими доказами, що свідчить про існування можливості в особи, в якої заходиться це майно, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей.

Слідчий в своєму клопотанні навів ці ж підстави та на підтвердження зазначених тверджень відповідних доказів не надав.

Слідчий суддя в своєму рішенні також не зазначив, в чому саме полягають вказані підстави, а прокурор в судовому засіданні апеляційного суду вказав, що він не знає та ніколи не бачив ОСОБА_11 , який, відповідно до клопотання про арешт майна (а.с. 5-6), зазначений власником бортового напівпричепу, н.з. НОМЕР_2 .

Натомість, аналіз клопотання слідчого про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, з підстави чого апеляційний суд вважає слушними доводи апелянта про те, що слідчим не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно.

Так, до клопотання слідчого, всупереч вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, не додано жодних документів, які б підтверджували право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчили б про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; не надано доказів проведення відносно вказаного майна будь-яких протиправних дій.

Водночас, прокурор не міг належним чином обґрунтувати в апеляційному суді доводи клопотання та вказати правові підстави, які вказували б на необхідність накладення арешту та в тому числі надати на підтвердження факту докази, які об`єктивно вказують на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, 2 ст. 185 КК України, дані щодо вчинення якого було внесено до ЄРДР.

Окрім цього, в даному кримінальному провадженні жодній особі не була повідомлена підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Натомість, апелянт ОСОБА_7 надав апеляційному суду документи, які підтверджують законність проведення ним робіт з демонтажу залишків недіючого водопроводу ДУ 500-600 мм, протяжністю 9.93 км та того, що вказані залишки належать йому на праві приватної власності, зокрема: договір купівлі-продажу від 27.02.2017 року; акт про передання права власності на майно від 28.02.2017 року; дозвіл №1 від 27.04.208 року на проведення земляних робіт демонтажу недіючого ДУ 500-600 мм протяжністю 9,93 км, частина якого проходить по території Великодолинської селищної ради та рішення Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №34 від 24.04.2018 року про його видання; документи, підтверджуючі узгодження проведення земельних робіт із землевласниками та землекористувачами, на земельних ділянках яких знаходиться вказана вище частина недіючого водопроводу.

Враховуючи вищевикладене, надані апелянтом документи свідчать про існування всіх законних підстав для проведення ним дозволених та узгоджених земельних робіт з демонтажу частини недіючого водопроводу, належному йому на праві власності, тому апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість посилань слідчого в своєму клопотанні на замах на викрадення металевих труб недіючого водопроводу, що як наслідок, свідчить про необґрунтованість підозри та внесення даних до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду, прокурор не міг спростувати доводи апелянта та вказати, в чому саме полягає вчинений злочин з урахуванням наданих апелянтом документів щодо належності останньому майна, яке, як вважає прокурор, було об`єктом вчиненого правопорушення, належність його іншій особі, розмір шкоди, спричиненої в результаті незаконності на його думку дій, що у разі вирішення питання при накладенні арешту має важливе значення.

Більш того, такі дані не містилися в матеріалах клопотання, а тому за наведених вище обставин, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання про арешт майна, не надав належної оцінки його невідповідності вимогам кримінального процесуального закону та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставини провадження, що тягне за собою безумовне скасування рішення слідчого судді.

Апеляційний суд з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, належність якого до речових доказів фактично не доведена, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Разом з тим, в рамках розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, апеляційний суд позбавлений можливості прийняття судового рішення щодо закриття кримінального провадження №0001076 від 24.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки, відповідно до вимог ст. 284 КПК України, обов`язок закриття кримінального провадження, за наявності підстав для цього, покладений на орган досудового розслідування.

В даному випадку апеляційний суд повинен надати лише оцінку законності та достатності підстав для постановлення ухвали слідчого судді про накладення арешту на зазначене майно.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, зазначеного в резолютивній частині оскаржуваної ухвали та при постановленні ухвали про задоволення зазначеного клопотання, слідчим суддею були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які потягли за собою передчасне та необґрунтоване рішення слідчого судді, що у відповідності до положень ст. 407, 409 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

При цьому, вирішуючи питання щодо скасування ухвали в цілому, в тому числі і стосовно майна, яке не належить ОСОБА_7 , апеляційний суд приймає до уваги фактичне використання цього майна при виконанні дій, пов`язаних з демонтування водогону, що фактично вказує на перебування зазначеного майна у його тимчасовому володінні та враховуючи положення ч. 2 ст. 404 КПК України, вважає за необхідне прийняти рішення відносно осіб, апеляційні скарги яких не надходили.

З огляду на зазначене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України та в ньому не міститься обставин, які обґрунтовують підстави та необхідність накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 167-173, 376, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.05.2018 року, якою у рамках кримінального провадження №0001076 від 24.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України частково задоволено клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУПН в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме: 1) автомобіль марки «Камаз» моделі 5410, н.з. НОМЕР_1 , з бортовим напівпричепом, н.з. НОМЕР_2 ; 2) екскаватор колісний, марки «Atlas 1404», н.з. НОМЕР_3 ; 3) шість металевих труб довжиною до 6 метрів, діаметром 500-600 мм скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУПН в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4