Ухвала
Іменем України
29 травня 2018 року

м. Київ
справа № 311/2296/16-к

провадження № 51- 6362 ск18
Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора Василівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Новодніпровка, Кам`янсько-Дніпровського району, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацевлаштованого, пенсійного віку, громадянина України, раніше не судимого в силу ст.89 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року ОСОБА_5 засуджено:
- за ч. 2 ст.121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Постановлено строк покарання ОСОБА_5 рахувати з 19 жовтня 2016 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 18 червня по 20 червня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. Постановлено зарахувати в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 19 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 7 червня 2016 року, у період часу з 19 год. до 22 год., знаходячись на вул. Радянській, неподалік від території гаражного кооперативу в смт. Степногірськ Василівського району Запорізької області, зустрів ОСОБА_6 , з яким у нього виник конфлікт на ґрунті неприязних стосунків, під час якого, діючи умисно, з метою отримання інформації про строк виконання боргових зобов`язань ОСОБА_6 перед ним, наніс потерпілому один удар лівою рукою в обличчя зліва, від якого останній впав на землю.
Після чого, продовжуючи реалізовувати умисел, спрямований на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взяв ззаду за комір футболки потерпілого, який в цей момент намагався піднятися із землі, та відвів останнього до гаражу № НОМЕР_1 , розташованого на території гаражного кооперативу в смт. Степногірськ, де, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, наніс потерпілому ще один удар кулаком лівої руки в область щелепи з правого боку, від якого останній впав на землю та, не зупиняючись на скоєному, маючи намір на подальше спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс дерев`яною дошкою потерпілому не більше двадцяти травматичних дій (ударів) по голові та різних частинах тіла, чим спричинив ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні в момент заподіяння, внаслідок яких настала смерть потерпілого.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. На обґрунтування своїх доводів посилається на те, що:
згідно із вимогами ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК України, але у цьому випадку суд не має права призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання;
з огляду на положення частин 3 і 4 ст.12 КК України та санкції ч.2 ст.121 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, якщо суд застосовує ст.69 КК України і призначає покарання нижче від найнижчої межі, то мінімальним розміром покарання у виді позбавлення волі для тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є 5 років позбавлення волі, як це визначено ст.12 Загальної частини КК України;
залишивши без змін вирок, апеляційний суд послався на наявність кількох пом`якшуючих обставин, а саме повне визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину, одне з яких, «повне визнання вини» відсутнє в переліку пом`якшуючих покарання обставин, визначених ст.66 КК України, а пунктом 1 ч.1 ст.66 КК України перераховано обставини щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, які окремо як пом`якшуючі обставини враховуватись не можуть;
жодної допомоги після вчинення злочину ОСОБА_5 потерпілому не надав, що свідчить про відсутність в нього каяття та підтверджує байдуже ставлення до життя і здоров`я іншої особи;
враховані судами обставини, які характеризують особу ОСОБА_5 , не є достатніми для застосування положень ст.69 КК України і не дають дійти висновку, що обвинувачений заслуговує на менш тяжке покарання;
судами не врахована обставина, яка обтяжує покарання вчинення ОСОБА_5 злочину у стані алкогольного сп`яніння;
суд не мав законних та обґрунтованих підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі у виді 4 років позбавлення волі, а мав би визначити розмір покарання в межах санкції статті ч.2 ст. 121 КК України;
в порушення вимог КПК апеляційний суд не врахував доводи прокурора в апеляційній скарзі та залишив скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів прокурора викладених у касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони, на думку Суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, обтяжуючу покарання обставину вчинення ним злочину, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

Поряд з цим судом враховано:

пом`якшуючі покарання обставини, якими суд визнав повне визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину, щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину;
дані про особу ОСОБА_5 , який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, його стан здоров`я, матеріальний і сімейний стан, що він є особою пенсійного віку, не працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває та не проходив лікування, а також те, що потерпілий не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання.
Саме з огляду на зазначені обставини суд дійшов висновку, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, тому з урахуванням положень статей 50, 65 ККобґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням статті 69 КК України.
На думку Суду, призначене обвинуваченому покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Так, в ухвалі апеляційний суд указав, що при призначенні обвинуваченому покарання суд врахував:
характер кримінального правопорушення та обтяжуючу обставину вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також те, що вчиненекримінальне правопорушення є тяжким;
дані про особу ОСОБА_5 , який є особою похилого віку, пенсіонером, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває;
конкретні обставини справи позицію потерпілого, який просив призначити обвинуваченому найменш суворе покарання;

обставини, які пом`якшують покарання: повне визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину, та обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Апеляційний суд звернув увагу також на висловлену потерпілим ОСОБА_7 позицію з приводу поданих апеляційних скарг, за якою останній, вважаючи призначене обвинуваченому покарання достатнім, просив про залишення апеляційних скарг без задоволення та вказав на добровільне відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди у розмірі 5 тис. грн на поховання ОСОБА_6 . При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального закону щодо призначення покарання.
На думку Суду, не заслуговують на увагу доводи у скарзі про те, що апеляційний суд необґрунтовано послався на наявність кількох пом`якшуючих обставин визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки такі мотиви суду в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в цій частині, а відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Зазначені мотиви суду першої й апеляційної інстанцій щодо врахування пом`якшуючих обставин та конкретних обставин провадження при призначенні ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст.69 КК України Суд вважає обґрунтованими і такими, що спростовують доводи у скарзі прокурора про відсутність у обвинуваченого щирого каяття і наявність байдужого ставлення до життя і здоров`я іншої особи та відсутність підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Суд вважає безпідставними доводи у скарзі про неврахування судом обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння, оскільки у вироку суд зазначив, що враховує вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Мотивів з приводу відсутності обтяжуючих покарання обставин судом не зазначено.

Доводи у скарзі прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині застосування судом ст.69 КК України, оскільки, з огляду на положення частин 3 і 4 ст.12 КК України та санкції ч.2 ст.121 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, якщо суд застосовує ст.69 КК України і призначає покарання нижче від найнижчої межі, то мінімальним розміром покарання у виді позбавлення волі для тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є 5 років позбавлення волі, як це визначено ст.12 Загальної частини КК України, Суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України у випадку призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Пунктом 11 ст.51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом може бути застосовано такий вид покарання як позбавлення волі на певний строк.

Згідно із положеннями ч.2 ст.63 КК України покарання у виді позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років.

Залежно від ступеня тяжкості злочини класифікуються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі, що визначено положеннями ст.12 КК України.

Відповідно до частин 3 і 4 ст.12 КК України, на які посилається у скарзі прокурор:
злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше 5 років;
тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше 10 років.

Як видно, положеннями ст.12 КК України визначено класифікацію злочинів залежно від їх ступенютяжкості, і не передбачено застосування такого видупокарання,як позбавлення волі на певний строк з урахуванням положень ч.2 ст.63КК України.

Крім того, санкція ч.2 ст.121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років, то відповідно до ст.12 КК України цей злочин є тяжким, а не середньої тяжкості, за яке санкцією норми Особливої частини КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, на доцільність призначення якого необґрунтовано посилається прокурор у скарзі, як мінімального розміру покарання у виді позбавлення волі для тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України.

В той же час, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, в тому числі щодо застосування ст.69 КК України та розміру призначеного покарання нижче від найнижчої межі, належним чином перевірені апеляційним судом і на них надано обґрунтовані відповіді.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою, з чим погоджується і колегія суддів.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч. 7 ст.115 КПК України та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Василівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3