Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/9614/16-к
н/п 1-кп/490/211/2018
ВИРОК
Іменем України
25 травня 2018 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду обвинувальний акт, складений за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 0003715, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тбілісі Грузинської РСР, є громадянином Грузії, неодруженим, має базову загальну середню освіту, не працює, фактично проживає адресою: АДРЕСА_1 , є раніше судимим:
- 23 лютого 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до покарання у виді арешту строком на п`ять місяців;
- 25 березня 2010 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, до одного року позбавлення волі;
- 20 квітня 2010 року Жовтневим районним судом Миколаївської області за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, до чотирьох місяців арешту, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, до одного року чотирьох місяців позбавлення волі;
- 10 червня 2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до чотирьох років позбавлення волі, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до чотирьох років позбавлення волі (25 жовтня 2013 року повністю відбув призначене покарання),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

11 серпня 2016 року, близько 13 год. 00 хв., ОСОБА_6 , маючи не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 190 та ч. 2 ст. 186 КК України, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно з корисливих мотивів, намагався відкрито викрасти майно ОСОБА_7 , а саме золотий ланцюжок плетіння "Людовик" довжиною 60 см. із золотим хрестиком у вигляді розп`яття ОСОБА_8 , загальною вартістю 8 660 грн. - зірвав вказані прикраси з шиї потеплілої та став залишати місце пригоди, однак не отримав реальної можливості розпоряджатися викраденим на власний розсуд з причин, що не залежали від його волі, оскільки після безперервного переслідування був затриманий неподалік від місця вчинення злочину перехожими, за допомогою до яких звернулася потерпіла.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, винним себе визнав частково та під час допиту повідомив, що 11 серпня 2016 року, близько 12 год., знаходячись на тротуарі пр. Центрального (наступна зупинка після вул. М.Морської), він зірвав з жінки ланцюжок, на якому був хрестик та побіг. Пробіг близько 150-200 метрів не обертаючись, після чого був затриманий. Під час затримання викрадений ланцюжок був при ньому. Винним себе визнає частково, оскільки не згоден з кваліфікацією його дій за ознакою повторності.

Під час повторного допиту після зміни обвинувачення, 22 січня 2018 року обвинувачений ОСОБА_4 дещо змінив свої показання, стверджував, що на ланцюжку, який він зірвав з шиї потерпілої, не було хрестика, а також наполягав на тому, що стороною обвинувачення його дії не вірно кваліфіковано за ознакою повторності, оскільки ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва його звільнено від покарання, призначеного вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, як такого, що пройшов випробування, а тому, на його думку, попередні судимості є погашеними.

Не дивлячись на такі показання обвинуваченого, суд вважає доведеною винуватість останнього у вчиненні злочину за фактичних обставин, наведених на початку мотивувальної частини вироку.

Так, будучи допитаною, потерпіла ОСОБА_7 суду показала, що 11 серпня 2016 року, близько 12 год. 30 хв., вона, перейшовши проїжджу частину дороги по пр. Леніна від зупинки "Дормашина" в напрямку вул. Адміральської, стала рухатися тротуаром у бік вул. Громадянської. Поблизу перехрестя пр. Леніна та вул. Громадянської, до неї ззаду підбіг обвинувачений, начебто повис на неї, схопив рукою з низу до верху золотий ланцюжок з золотим хрестиком і, сказав їй щось на кшталт: "Женщина тише". В неї після цих слів була зворотна реакція. Вона стала гучно кричати. Обвинувачений смикнув ланцюжок з хрестиком і стрімкою ходою пішов у напрямку вул. Громадянської. Через 20-30 сек. до неї підбігли двоє чоловіків і спитали, що сталося, на що вона відповіла, що щойно хлопець в бордовій футболці та синіх бриджах зірвав з її шиї золотий ланцюжок з хрестиком, і вказала напрямок, в якому той рухався. Ці чоловіки почали переслідувати обвинуваченого. Той побачив переслідування і став бігти та звернув на вул. Громадянську. Чоловіки бігли за ним, наздогнали його приблизно біля перехрестя з вул. Потьомкінською і затримали. Там де його затримали, були трамвайні шляхи. Увесь час обвинувачений перебував у полі зору її та чоловіків, які його переслідували. Викрадений хрестик на той час коштував близько 3 000 грн., викрадений ланцюжок - близько 6 000 грн.. Ланцюжок їй повернули, а хрестик так і не знайшли. Того дня була спека, вона була одягнута у сарафан з великим розрізом в районі грудей, а тому як золотий ланцюжок, так і хрестик, що на ньому висів, було добре помітно для оточуючих.

В цілому показання потерпілої та показання обвинуваченого не суперечать одні одним. Єдиною суттєвою суперечністю у цих показаннях є те, що обвинувачений заперечує факт викрадення ним золотого хрестика, а потерпіла наполягає на тому, що він охопив лівою рукою ланцюжок з хрестиком, в районі хрестика, і смикнув, та, утримуючи при собі викрадене, почав стрімко залишати місце пригоди.

Оцінюючи наведені вище показання обвинуваченого та потерпілої з точки зору їх достовірності, суд виходить з наступного.

У суду відсутні будь-які об`єктивні підстави вважати неправдивими показання потерпілої. Ці показання є послідовними та логічними. З цих показань слідує, що її одяг дозволяв оточуючим її осіб бачити на її шиї як золотий ланцюжок, так і хрестик, а отже є логічним, що особа, яка діє з корисних спонукань і вчиняє викрадення майна, спрямує свої дії на заволодіння обома зазначеними вище прикрасами потерпілої.

Та обставина, що під час затримання обвинуваченого ані при ньому, ані біля нього, не було виявлено викраденого золотого хрестика, а лише викрадений ланцюжок, пояснюється втратою обвинуваченим викраденого хрестика під час втечі від осіб, які його переслідували. При цьому, суд вважає, що викрадений хрестик обвинувачений саме втратив, а не викинув свідомо, оскільки іншу частину викраденого, тобто золотий ланцюжок в нього все ж таки було вилучено при затриманні.

Отже, дослідивши наведені вище докази та оцінивши їх у сукупності, суд вважає беззаперечно доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину за обставин, викладених судом на початку мотивувальної частини вироку.

Оскільки, як слідує з наведених вище показань обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , відійшовши від потерпілої на незначну відстань, був переслідуваним перехожими, які відгукнулися на крики потерпілої про допомогу і постійно слідували за обвинуваченим, не даючи йому можливості зникнути з поля зору з викраденим та розсудливо розпорядитися ним, а потім і затримали ОСОБА_4 з частиною викраденого майна, зокрема з ланцюжком, суд вважає доведеним ту обставину, що відкрито вилучивши майно потерпілої та утримуючи його при собі, обвинувачений в наслідок переслідування та затримання не мав реальної можливості розпорядитися викраденим на власний розсуд, а отже не довів свого злочинного наміру до кінця з причин, що не залежали від його волі.

За таких обставин його дії не утворюють закінченого злочину, передбаченого ст. 186 КК України, та їх слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 КК України та відповідною частиною ст. 186 КК України, як закінчений замах на грабіж - відкрите викрадення чужого майна.

Ствердження обвинуваченого про те, що станом на момент вчинення злочину відносно ОСОБА_7 він не мав не знятої та непогашеної судимості, оскільки ухвалою від 07.07.2016 Заводського районного суду м. Миколаєва його було звільнено від відбування покарання, призначеного вироком від 18.06.2014 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, у зв`язку із закінченням строку випробування, і через це його дії відносно ОСОБА_7 слід кваліфікувати не за ч. 2 ст. 186 КК України, а за ч. 1 ст. 186 КК України, є неприйнятними з огляду на таке.

Як слідує з дослідженої судом вимоги про судимість ОСОБА_4 , а також копій відповідних судових рішень, раніше він засуджувався:

- 23 лютого 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва (далі - вирок суду від 23.02.2010) за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до покарання у виді арешту строком на п`ять місяців;
- 25 березня 2010 року Ленінським районним судом м. Миколаєва (далі - вирок суду від 25.03.2010) за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, до одного року позбавлення волі;
20 квітня 2010 року Жовтневим районним судом Миколаївської області (далі - вирок суду від 20.04.2010) за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, до чотирьох місяців арешту, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України до одного року чотирьох місяців позбавлення волі;
- 10 червня 2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва (далі - вирок суду від 10.06.2010) за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до чотирьох років позбавлення волі (25 жовтня 2013 року повністю відбув призначене покарання).
Також, крім наведеного вище, ОСОБА_4 було засуджено вироком від 18.06.2014 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за вчинення 13 квітня 2014 року злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки і на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування цього покарання з випробуванням строком на два роки.

Ухвалою від 07.07.2016 Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_4 було звільнено від відбування покарання, призначеного вироком від 18.06.2014 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, у зв`язку із закінченням строку випробування.

Отже, саме ця судимість ОСОБА_4 дійсно є погашеною, оскільки відповідно до положень п. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, крім іншого, визнаютьсяособи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 90 КК України, строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.

З наведеного вище слідує, що строк погашення судимості ОСОБА_4 внаслідок його засудження вироками судів від 23.02.2010, 25.03.2010,20.04.2010, 10.06.2010, оскільки останнім вироком суду було застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України (призначено покарання за сукупністю злочинів), з урахуванням положень п. 8 ст. 89, ч. 1 ст. 90 КК України, закінчувався б тоді, коли з моменту відбуття призначеного основного покарання у виді позбавлення волі за останнім з перелічених вироків, тобто з 25 жовтня 2013 року, минуло б шість років, зокрема 25 жовтня 2019 року, і при цьому протягом цих шести років обвинувачений не вчинив би нового злочину (п. 8 ст. 89 КК України).
Разом з тим, як слідує зі змісту вироку від 18.06.2014 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, вже 13 квітня 2014 року обвинувачений після відбуття покарання, призначеного попереднім вироком, вчинив новий злочин.

Згідно ч. 5 ст. 90 КК України, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин.

Оскільки обвинувачений покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки за злочин, за який його було засуджено вироком від 18.06.2014 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, реально не відбував, а цим вироком був звільнений від відбування вказаного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на два роки, строк погашення його судимості за злочини, за які його засуджено вироками судів від 23.02.2010, 25.03.2010,20.04.2010, 10.06.2010, перервався 13 квітня 2014 року, та почав заново спливати окремо за кожний зі злочинів, за які його засуджено вказаними вироками, з моменту набрання законної сили ухвалою від 07.07.2016 Заводського районного суду м. Миколаєва про остаточне звільнення ОСОБА_4 від покарання, призначеного вироком від 18.06.2014 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, тобто з 15 липня 2016 року.

З огляду на наведене та положення ст.ст. 89, 90 КК України, строки погашення попередніх судимостей обвинуваченого є такими:

- за злочин, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, за який його до арешту строком на п`ять місяців засуджено вироком від 23.02.2010 Центрального районного суду м. Миколаєва - 15 липня 2017 року (п. 5 ст. 89 КК України);
- за злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, (відповідно до положень ч. 3 ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості), за який його до одного року позбавлення волі засуджено вироком від 25.03.2010 Ленінського районного суду м. Миколаєва - 15 липня 2019 року (п. 7 ст. 89 КК України);
- за злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України, за який його до чотирьох місяців арешту засуджено вироком від 20.04.2010 Жовтневого районного суду Миколаївської області - 15 липня 2017 року (п. 5 ст. 89 КК України);
- за злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, (відповідно до положень ч. 4 ст. 12 КК України, є тяжким злочином), за який його до чотирьох років позбавлення волі засуджено вироком від 10.06.2010 Заводського районного суду м. Миколаєва - 15 липня 2022 року (п. 8 ст. 89 КК України).
Отже, оскільки на момент вчинення злочину відносно ОСОБА_7 , тобто станом на 11 серпня 2016 року, ОСОБА_4 мав не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості за злочини, передбачені ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 190 та ч. 2 ст. 186 КК України, його дії, виходячи зі змісту п. 1 примітки до ст. 185 КК України, слід кваліфікувати за ознакою повторності.

За такого, дії ОСОБА_4 , вчинені відносно потерпілої ОСОБА_7 , слід правильно кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, тобто як закінчений замах на грабіж - відкрите викрадення чужого майна, вчинений повторно.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує, що він вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, його особу, а саме те, що він є раніше судимим за вчинення корисливих злочинів, має постійне місце проживання, не працює, є неодруженим, характеризується позитивно, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

З урахуванням викладеного та вимог частини 3 ст. 68 КК України, відповідно до якої за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, суд вважає за необхідне за вчинений злочин призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Таке покарання відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості вчиненого ним злочину, а також є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до положень п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України речовий доказ, а саме золотий ланцюжок, що є власністю потерпілої ОСОБА_7 та відданий їй на зберігання до рішення суду, слід вважати повернутим за належністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 КПК України якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до позбавлення волі, суд лише у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Враховуючи особу обвинуваченого та встановлені під час кримінального провадження обставини, суд не вбачає підстав для зміни застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили на інший.

Вирішуючи питання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування обвинуваченим призначеного йому покарання у виді позбавлення волі, суд виходить з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, обвинуваченого було затримано 11 серпня 2016 року. З того часу до нього безперервно застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно ч. 5 статті 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається, зокрема, строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до Закону України № 2046-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18.05.2017, який набув чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено у такий редакції: "попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті".

Обвинувачений утримувався під вартою як після набрання чинності Законом України від 26.11.2015 N 838-VIII, так і після змін, внесених Законом України № 2046-VIII від 18.05.2017, вчинив злочин під час дії ч. 5 ст. 72 КК України у редакції від 26.11.2015.

Згідно ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
З огляду на наведене, суд вважає за необхідне при зарахуванні у строк відбування покарання обвинуваченим строку його попереднього ув`язнення застосовувати положення ч. 5 ст. 72 КК України у редакції від 26.11.2015, оскільки зміни до ч. 5 ст. 72 КК України, внесені Законом України № 2046-VIII від 18.05.2017, погіршують становище обвинуваченого, а отже відповідно до положень ч. 2 ст. 5 КК України Законом України № 2046-VIII від 18.05.2017 не має зворотної дії у часі.
Зазначена вище позиція суду збігається із висновком щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, що міститься у постанові від 13.03.2018 колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, винесеній у справі № 440/853/17. Такий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду, відповідно до положень ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд має враховувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367-368, 370, 371, 373, 374, 377 КПК України,-

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч 2 ст. 186 КК України, та призначити йому за цей злочин покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Строк відбування призначеного покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту його затримання, тобто з 11 серпня 2016 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у редакції від 26.11.2015, у строк відбування покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення у період з 11 серпня 2016 року по 25 травня 2018 року включно, зарахувати із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Речовий доказ, а саме золотий ланцюжок, що є власністю потерпілої ОСОБА_7 та відданий їй на зберігання до рішення суду - вважати повернутим за належністю.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили - залишити попереднім.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - у той же строк з дня отримання ним копії вироку.

Головуючий: