Справа № 204/6405/18
Провадження № 1-в/204/1198/18
У Х В А Л А
19 вересня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
при секретарі судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням,
за участю прокурора ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_3 , засудженого - ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2018 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло дане клопотання.
Захисник ОСОБА_3 , якого підтримав засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні просив клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким задовольнити з підстав, зазначених в клопотанні. Суду також пояснив, що факт вилучення або не вилучення телефону у засудженого не може свідчити, що останній не став на шлях виправлення. Злочин, який вчинив ОСОБА_7 є необережним злочином. Засуджений отримав дуже суворе покарання. За час перебування в СІЗО він працював, не мав дисциплінарних стягнень, відшкодував шкоду потерпілим. В подальшому він також буде працювати. При цьому зауважив, що суд не може бити обмежений думкою представника установи покарань, а перебування його в СІЗО, з урахуванням його особистості, буде несправедливим. Вважає, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення. Оскільки ОСОБА_7 відбув 1/3 строку покарання за необережний тяжкий злочин та став на шлях виправлення, є всі підстави для зміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Засуджений ОСОБА_7 також пояснив, що дійсно він користувався телефонами. І хоча він знає, що це є порушення правил внутрішнього розпорядку, вони були потрібні йому для спілкування з рідними, оскільки йому важливо знати як вони себе почувають.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого, зазначив, що зарано ставити питання про заміну покарання більш м`яким, оскільки засуджений не став на шлях виправлення. Представник установи покарань, який спостерігає за ним кожного дня, також зазначив, що засуджений не став на шлях виправлення. Про це каже й той факт, що комісія у СІЗО, яка розглядає питання застосування до засудженого ст.ст. 81,82 КК України не розглядала питання можливості застосування ст. 82 КК України до засудженого та не зверталася до суду з відповідним клопотанням, що свідчить про те, що до нього не може бути застосовано ст. 82 КК України. Крім того, є правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально виконавчої служби України», яких мають дотримуватися засуджені. І цими правилами перебачено заборону користування телефонами особами, які тримаються під вартою. Не зважаючи на це, у засудженого в жовтні 2017 року було вилучено телефон та ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, якою зазначений телефон було конфісковано, фактично було підтверджено незаконність його зберігання засудженим та порушення правил внутрішнього розпорядку. При цьому, його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та проведено профілактичну бесіду. Не зважаючи на це, менш ніж через рік, ОСОБА_7 знов порушує Правила внутрішнього розпорядку та у нього знов вилучається мобільний телефон, що свідчить про його небажання виконувати Правила внутрішнього розпорядку, а також свідчить що він не став на шлях виправлення. Крім того, 12.07.2018 року його було відраховано з числа господарчої обслуги установи та станом на сьогодні він не працює.
Представник Дніпропетровської установи виконання покарань №4 ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_7 раніше був зарахований до господарчої обслуги але був відрахований. Має одне заохочення. Порушень режиму не має. На його думку, засуджений повинен відбувати покарання в місцях позбавлення волі та ще довести своє виправлення. 30.06.2018 року у засудженого було виявлено мобільний телефон. Комісія постановила провести профілактичну бесіду, яка не є дисциплінарним стягненням. Чому до нього, не зважаючи на повторне порушення Правил внутрішнього розпорядку, до нього не було застосовано дисциплінарне стягнення він не знає. Комісією питання, що можливості застосування до нього ст. 82 КК України не розглядалося
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи на засудженого та надані до суду докази у їх сукупності, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки передбачені пп1,2 ч.1 п.2 ч.2 ст. 76 КК України.
Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2016 року, відносно ОСОБА_8 , в частині призначеного йому покарання скасовано. Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Початок строку 21.04.2017 року. Кінець строку 21.04.2021 року.
Статтею 537 КПК України визначено, що під час виконання вироків, суд, визначений ч.2 ст. 539 КПК України, має право, зокрема, вирішити питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
За змістом ст. 82 КК України, умовами заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є: відбуття засудженим певної частини призначеного покарання, визначеної у частині четвертій цієї статті; наявність факту того, що засуджений став на шлях виправлення.
Висновки про те, чи став засуджений на шлях виправлення, можливо зробити врахувавши увесь комплекс даних, які характеризують засудженого, його поведінку, відношення до праці, відношення до вчиненого злочину та його наслідків, наявність заохочень, їх кількість та регулярність отримання, наявність чи відсутність стягнень, тощо.
У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.
Статтею 6 КВК України передбачено, що виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.
Вимогами ч.2 ст. 67, ч.2 ст. 103 КВК України встановлено, що засуджені, які стали на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, можуть бути у встановленому законом порядку представлені до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Пунктом 2 частини 4 ст. 82 КК України передбачено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим: не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі.
Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року передбачено, що оскільки судовий розгляд питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Таким чином, основною умовою застосування до засудженого положень ст. 82 КК України є те, що він став на шлях виправлення. Про вказане може свідчити його поведінка і ставлення до праці.
За змістом зазначеного кримінального закону становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці, добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.
Суд звертає увагу, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого відповідно до ст. 9 КВК України.
Щодо даних про особу, то засуджений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належать до категорії тяжких злочинів.
Згідно довідки про заохочення і стягнення засудженого ОСОБА_7 має заохочення за сумлінне ставлення до праці. Стягнень немає.
Згідно характеристики на засудженого ОСОБА_7 , засуджений ОСОБА_7 за період перебування в Дніпровській УВП (№4) характеризується позитивно, дисциплінарних стягнень не має, має одне заохочення від адміністрації (подяка). Правил внутрішнього розпорядку установи та режиму утримання не порушує, законні вимоги адміністрації виконує, але згідно особової справи мав факт вилучення мобільного телефону 30.06.2018 року, за що має профілактичну бесіду. З співкамерниками в конфліктних ситуаціях помічений не був. Соціально-корисні зв`язки з рідними підтримує шляхом отримання передач.
В ході судового засідання відомості щодо того, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення матеріалами та документами особової справи не підтверджено, в матеріалах особової справи наявні відомості про те, що засуджений протягом строку відбування покарання був відрахований з числа господарської обслуги установи, що підтверджується витягом з наказу начальника установи від 12.07.2018 року за № 401/АГ-18.
Також, за порушення режиму тримання, відповідно до ст. 132 КВК України ОСОБА_7 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, а саме за вилучення у нього забороненого предмету мобільного телефону, що підтверджується висновком по факту вилучених заборонених предметів від 05 липня 2018 року. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року був конфіскований мобільний телефон «Нокіа», який було вилучено у ОСОБА_7 , а відповідно до висновку по факту вилучення заборонених предметів ув`язненого ОСОБА_7 , останнього було притягнуто до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи та з ним було проведено профілактичну бесіду за незаконне зберігання заборонених предметів, а саме мобільного телефону.
Відповідно до ч. 7 ст. 102 КВК України, перелік і кількість предметів і речей, які засуджені можуть мати при собі, визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Зберігання засудженими при собі речей, а також предметів, які заборонено використовувати в колоніях, не допускається. Виявлені у засуджених речі та предмети, які заборонено використовувати в колоніях, вилучаються, про що посадовою особою колонії складається протокол. За клопотанням установи виконання покарання слідчий суддя розглядає питання про конфіскацію таких речей та предметів або про передачу їх на зберігання до звільнення засудженого відповідно до положень розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення», особам, відносно яких
обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, не дозволені для зберігання в місцях попереднього ув`язнення.
Згідно із наказом Міністерства юстиції України № 460/5 від 18 березня 2013 року «Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», ув`язненим і засудженим забороняється передавати, а також користуватися та зберігати при собі - радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, комунікатори, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIM-картки, скетч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери, роутери тощо), друкарські машинки, розмножувальні прилади та гарнітуру до них.
Таким чином, засуджений ОСОБА_7 , будучі обізнаним про заборону мати при собі мобільні телефони, нехтуючи Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів, та будучи попередженим про недопустимість порушення таких правил, повторно, умисно допускає їх порушення та порушення вимог режиму. При цьому, причина, з якої засуджений зберігає телефон при собі, не може бути підставою для виправдання порушення вимог режиму.
Згідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Проте, оцінюючи у сукупності всі дані, які можуть служити чинником для визнання поведінки засудженого такою, що свідчить про його виправлення, суд вважає, що процес виправлення ОСОБА_7 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах.
Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що ОСОБА_7 було порушено вимоги ст. 107 КВК України, з призначеного покарання у вигляді 4 років позбавлення волі за тяжкий злочин, фактично відбув 1 рік 4 місяці 29 днів позбавлення волі, невідбута частина покарання становить 2 роки 7 місяців 1 день, а тому суд вважає заміну невідбутої частини покарання більш м`яким передчасним.
Згідно ч. 2 ст. 50 КВК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
На думку суду, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, більш ніж на 2 роки, з огляду на тяжкість злочину, скоєного ОСОБА_7 , не буде гарантувати такої цілі покарання як виправлення, тобто не буде відповідати засадам призначення покарання, визначеним у ст. ст. 50, 65 КК України.
Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, а саме: злочин за ч. 2 ст. 286 КК України, який був вчинений в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілій. Внаслідок чого наступила смерть потерпілої, наявні відомості про порушення засудженим за період відбування покарання вимог режиму, суд приходить до висновку, що надані матеріали не свідчать про те, що засуджений на даний час став на шлях виправлення та щодо нього може бути прийнято рішення щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким в порядку, визначеному ст. 82 КК України, а тому у задоволенні заяви засудженого необхідно відмовити.
При цьому, суд зазначає, що надані захисником характеристики на засудженого, долучені до клопотання, вже були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та були враховані при призначенні покарання у виді позбавлення волі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 537, 539 КПК України, ст.61, 82 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1