Дата документу Справа № 324/332/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 324/332/17 Доповідач у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/778/194/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Пологівського районного суду Запорізької області,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_8 , на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Чубарівки Пологівського району Запорізької області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима 26 січня 2017 року Пологівським районним судом Запорізької області за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,
визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом крадіжки у ОСОБА_9 ) до 1 року 6 місяців позбавлення волі;
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком (за епізодом крадіжки у ОСОБА_9 ), більш суворим покаранням за вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року, призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом крадіжки у ОСОБА_10 ) до 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року, та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у вигляд 3 років 1 місяця позбавлення волі.
Вироком постановлено рахувати початок строку відбування покарання з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 .
Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.
Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні двох епізодів крадіжок чужого майна, а саме:

-17 січня 2017 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, таємно, повторно викрала грошові кошти у сумі 1000 гривень, які знаходилися на полиці навісної шафи у кухні будинку АДРЕСА_3 , чим спричинила потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 1000 гривень;
-27 березня 2017 року, приблизно о 10 годині 45 хвилин, ОСОБА_7 таємно, повторно викрала грошові кошти у сумі 200 гривень, що знаходились під ковдрою на ліжку спальної кімнати домоволодіння АДРЕСА_4 , на території якого вона перебувала з дозволу власника, чим спричинила ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 200 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачена просить призначити їй покарання, не пов`язане з позбавленням волі, посилаючись на те, що вона визнала свою вину та кається у вчиненому, знаходиться на сьомому місяці вагітності, має мати пенсіонерку за інвалідністю та батька, хворого на епілепсію, повністю відшкодувала майнову шкоду.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, вважати ОСОБА_7 засудженою за ст. 185 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Пологівського районного суду від 26.01.2017 року, та остаточно призначити покарання за сукупністю вироків у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі, а в решті просить вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що обидва епізоди закінчених крадіжок чужого майна за ознакою повторності, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , охоплюються однією кваліфікацією ч. 2 ст. 185 КК України, із зазначених злочинів один епізод вчинений до постановлення попереднього вироку, а інший після, але до повного його відбуття, а оскільки обидва епізоди цих крадіжок охоплюються єдиною кваліфікацією - за ч. 2 ст. 185 КК України, то вони не мають самостійної санкції, у зв`язку з чим, за них не може бути призначене окреме покарання, тобто суд безпідставно двічі призначив обвинуваченій покарання за ч. 2 ст. 185 КК України та покарання за сукупністю злочинів за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, що погіршує становище обвинуваченої.

В суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 підтримала свою апеляційну скаргу, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просила вирок змінити та призначити їй покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора, яка приймала участь в розгляді провадження в суді першої інстанції, вважала, що оскільки обидва епізоди злочинів не мають самостійної кваліфікації суд безпідставно призначив покарання із застосуванням ст. 70 КК України, з огляду на що вважала необхідним вирок змінити, виключивши з нього посилання на призначення покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України і залишити призначене судом першої інстанції із застосуванням ст. 71 КК України покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої заперечувала, оскільки злочин вона вчинила, будучи звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачену, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинувачений ОСОБА_7 останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та прокурор задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченої, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, врахував дані про особу обвинуваченої, які свідчать про те, що вона ніде не працює, характеризується негативно як особа, що зловживає спритними напоями, визнав вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину проти особи похилого віку (за епізодом крадіжки ОСОБА_10 ) в якості обставин, що обтяжують покарання, а також суд врахував те, що обвинувачена вчинила крадіжку у ОСОБА_10 під час випробування за попереднім вироком.
Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Виходячи із положень ч. 2 ст. 75 КК України, яка визначає підстави для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК України, вчинення особою під час іспитового строку нового злочину розцінюється як порушення умов застосування статті 75 КК України і покарання призначається за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України, повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Така ж правова позиція викладена у п. 10 Постанови Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та даним про її особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.
При цьому, як вбачається з вироку суду, призначаючи покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням за вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року, а призначаючи покарання за сукупністю вироків, суд частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком у мінімально можливому розмірі. Наведене вказує на врахування судом першої інстанції усіх обставин, що пом`якшують покарання і не свідчать про несправедливість призначеного остаточного покарання з огляду на його суворість.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 25 Постанови Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, крадіжку майна ОСОБА_9 обвинувачена ОСОБА_7 вчинила до постановлення вироку Пологівським районним судом Запорізької області від 26 січня 2017 року, за яким на підставі ст. 75 КК України вона була звільнена від відбування призначеного покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, а крадіжку у ОСОБА_10 після постановлення вироку від 26 січня 2017 року.
А тому суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченій покарання за епізодом скоєння крадіжки у ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 185 КК України, потім на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначив покарання за сукупністю злочинів, після цього призначив покарання за епізодом крадіжки у ОСОБА_10 та визначив остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України.
Обвинуваченою ОСОБА_7 не підтверджено факту народження нею дитини, разом з тим оскільки один зі злочинів було вчинено в період іспитового строку застосування ст. 79 КК України до призначеного їй покарання є також неможливим.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що призначене покарання ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 65 КК України, судом першої інстанції при призначені правильно застосовані положення Загальної частини КК України, і підстав для зміни вироку за доводами апеляційних скарг прокурора і обвинуваченої апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченої, прокурора залишити без задоволення.
Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4