Постанова

Іменем України

20 березня 2018 р.

м. Київ
справа № 463/5277/16-к

провадження № 51-618 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 3 серпня 2016 року та вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000429, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Підгородно Любомльського району Волинської області, проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 3 серпня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст.125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 3000 грн. кожній.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 10 квітня 2014 року біля 19 год. 00 хв., перебуваючи неподалік магазину Продукти, який знаходиться в м. Ніжині по вул. Прилуцькій, 122-Б в ході сварки з ОСОБА_8 з мотивів особистої неприязні та вирішення виниклого конфлікту, умисно завдав ОСОБА_8 чисельні удари руками та ногами по голові та тулубу, умисно заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, ОСОБА_6 10 серпня 2015 року біля 10 год. 00 хв., прибувши до кіоску по АДРЕСА_2 , в якому знаходилась його колишня дружина ОСОБА_11 , на ґрунті неприязних відносин між ними виникла сварка, в ході якої ОСОБА_6 з мотивів особистої неприязні, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій та вирішення виниклого конфлікту, умисно завдав їй чисельні удари руками та ногами по голові, тулубу, шиї, верхніх та нижніх кінцівках, заподіявши останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Цього ж дня ОСОБА_6 біля 10 год. 20 хв., продовжуючи свої злочинні дії, перебуваючи у кіоску по АДРЕСА_2 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , яка намагалась захистити ОСОБА_11 , з мотивів особистої неприязні, з метою вирішення виниклого конфлікту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно завдав ОСОБА_12 удар кулаком в область голови та ногою по правій нозі, заподіявши останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 вересня 2016 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено в частині вирішення цивільного позову. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про стягнення 1561, 40 грн. матеріальної шкоди вартості пошкоджених в кіоску товарів залишено без розгляду. В решті цей вирок залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 18 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2017 року, вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді арешту на строк шість місяців. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 3000 грн. кожній в рахунок відшкодування витрат, понесених на правову допомогу. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений та захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого просять судові рішення щодо ОСОБА_6 змінити та призначити менш суворе покарання. Крім того зазначають, що апеляційним судом при ухваленні вироку не було враховано, що ОСОБА_6 мав би бути звільнений від покарання на підставі ч. 4 ст. 74 КК України, а також те, що за епізодом умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 10.04.2014 року закінчився строк давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.

У запереченнях на касаційні скарги з доповненнями засудженого та захисника потерпіла ОСОБА_11 просить залишити їх без задоволення, як безпідставні, а вирок Апеляційного суду Чернігівської області без змін.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просила касаційні скарги задовольнити частково.
Потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 , які підтримали свої касаційні скарги, доводи потерпілого, представника потерпілого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація його дій в касаційних скаргах не оспорюються.

Доводи касаційних скарг засудженого та захисника про те, що ОСОБА_6 мав би бути звільнений від покарання на підставі ч. 4 ст. 74 КК України суд вважає безпідставними.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 74 КК особа, яка вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, може бути за вироком суду звільнена від покарання, якщо буде визнано, що з урахуванням бездоганної поведінки і сумлінного ставлення до праці цю особу на час розгляду справи в суді не можна вважати суспільно небезпечною.
Поведінку особи слід вважати бездоганною, якщо вона не лише не вчиняє кримінальних та інших правопорушень, а й дотримується загальноприйнятих норм поведінки та моралі. Про бездоганність поведінки можуть свідчити, зокрема, нормальні стосунки в родині, належне утримання на піклуванні неповнолітніх та працездатних осіб, корисне проведення вільного часу, активна участь у громадському житті. Вагоме значення у визнанні поведінки особи бездоганною можуть мати визнання вини та щире каяття у вчиненому злочині, сприяння розкриттю злочину, а також відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди потерпілому тощо. Крім того, бездоганна поведінка особи має спостерігатися протягом тривалого часу як до, так і після вчинення злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 вину свою як під час досудового розслідування, так і судового розгляду не визнавав, після умисного заподіяння потерпілому ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, через рік і чотири місяці знову умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
А тому суд не вбачає підстав, визначених у ч. 4 ст. 74 КК, для звільнення за вироком суду від покарання ОСОБА_6 .

Крім того, необґрунтованим є і твердження у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції у зв`язку із закінчення строку давності притягнення до кримінальної відповідальності повинен був звільнити засудженого від відповідальності за епізодом умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
При цьому необхідно зауважити, що застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Водночас процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у ст.ст. 285289 КПК. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення. А на підставі ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відсутність же клопотання сторін про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК, позбавляє суд можливості самостійно ініціювати вирішення відповідного питання.
Крім того, ч. 4 ст. 286 КПК повною мірою відповідає положенням засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26 КПК).
Зокрема, обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК, ч. 1 ст. 285 КПК), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
Однак, під час судового розгляду у суді апеляційної інстанції ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не заявляли клопотань про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, а тому суд не мав процесуального приводу до вирішення цього питання. Більш того, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не визнавав свою вину та просив кримінальне провадження щодо нього закрити.

Водночас слід врахувати й те, що усі епізоди кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 , складають повторність тотожних злочинів і кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК. А за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Крім того, у касаційних скаргах засудженим та захисником не наведено переконливих доводів, які б свідчили про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженогоі про необхідність призначення йому менш суворого покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Норми ст. 65 КК наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Так, при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Крім того, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк шість місяців апеляційним судом враховано вказівки ВССУ щодо м`якості попередньо призначеного покарання у виді штрафу.

Таким чином, при призначенні покарання суд апеляційної інстанції правильно визначив його вид та розмір в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК та обґрунтовано зазначив, що саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
А тому суд вважає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк шість місяців суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених КК України, та дотримався принципу індивідуалізації покарання.
Окрім того, порушене у клопотанні ОСОБА_6 питання про застосування до нього положень Закону України Про амністію у 2016 році з огляду на наявні у матеріалах провадження документи не може бути розглянуто касаційним судом. Зокрема, в судовому засіданні касаційного суду засудженим не надано достатніх документів, які би підтверджували, що він є суб`єктом амністії, не міститься таких документів і в матеріалах кримінального провадження, тому питання про застосування амністії щодо ОСОБА_6 повинно вирішуватись у порядку, передбаченому ст. 11 вищезазначеного Закону, тобто на стадії виконання вироку шляхом ретельної перевірки матеріалів справи.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року, суд

ухвалив:
вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2017 щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3