Дата документу Справа № 320/4856/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/4856/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/379/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Нове, Мелітопольського району, Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 - в режимі відео конференції із Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:
прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисник-адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Мелітопольського міскрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами; на підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбуванням покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання залишений без змін до набрання вироком законної сили.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 70 000 грн; та на користь держави витрати на проведення судових експертиз у розмірі 2 726 грн. 76 коп.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання з випробуванням недостатньо враховано суспільну небезпеку та обставини вчиненого правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, а також наслідки, що настали, а саме заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що у подальшому призвело до установлення потерпілому 2 групи інвалідності. Також, на думку апелянта, у судовому засіданні встановлено, та самим обвинуваченим не заперечувався факт перебування його у стані алкогольного сп`яніння, однак цю обставину суд належним чином не врахував при вирішенні питання щодо додаткового покарання.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи обставини справи, доведеність вини, та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду щодо останнього змінити та зменшити суму стягнутої моральної шкоди до 20 000 грн. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що спричинені в результаті ДТП тяжкі тілесні ушкодження, які отримав потерпілий ОСОБА_10 , в певній мірі були зумовлені і його неправомірною поведінкою, що, в свою чергу, має суттєво зменшувати розмір відшкодування йому моральної шкоди, завданої злочином.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 20 травня 2016 року, приблизно о 21 годині 10 хвилин, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем ВАЗ-21099, д/н НОМЕР_1 , рухався по пр.50 років Перемоги в м.Мелітополь Запорізької області, з боку вул.Гоголя в напрямку вул.Пушкіна, зі швидкістю 90 км/год, чим перевищив максимальну допустиму швидкість руху в населеному пункті.

В цей же час пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перетинали проїзну частину пр.50 років Перемоги в м.Мелітополь, в невстановленому для пішохідного переходу місці, зліва направо по ходу руху автомобіля ВАЗ-21099, д/н НОМЕР_1 , де зупинились на осьовій смузі дорожньої розмітки 1.3 ПДР України.

На шляху прямування водій ОСОБА_6 , у зв`язку із зниженням уваги і реакції, а також порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, не впорався з керуванням транспортного засобу, маючи технічну можливість уникнути ДТП, своєчасно не вжив заходів для зниження швидкості руху, аж до зупинки автомобіля, внаслідок чого в районі буд. АДРЕСА_3 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який стояв не рухаючись.

В результаті наїзду на пішохода ОСОБА_10 , йому були заподіяні як легкі, так і тяжкі тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та підтримали апеляційну скаргу захисника; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора і заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, є обґрунтованими та ніким з учасників провадження не оспорюються.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з тим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі, щиросердно розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував завдану потерпілому шкоду, зокрема матеріальну шкоду відшкодував в повному обсязі, що визнано судом обставинами, що пом`якшують покарання.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі, та про можливість звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Разом з тим, суд не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_6 вчинив вказане кримінальне правопорушення, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Вказана обставина, яку суд обґрунтовано визнав такою, що обтяжує покарання, свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого правопорушення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд безпідставно не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, тобто неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст.ст.409, 413, 420 КПК України, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 , в частині призначеного покарання, підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк з роки, з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки; та на підставі ст.ст.75, 76 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням на 2 роки.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, оскільки, на думку колегії суддів, позов потерпілого ОСОБА_10 вирішений судом з урахуванням фактичних обставин провадження та наслідків, що настали для здоров`я потерпілого.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, правильність вказаних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:
апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міскрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України, в частині призначеного покарання, скасувати.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням на 2 роки.

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його оголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4