Справа № 675/1898/17
Провадження № 1-в/675/440/2017
У Х В А Л А

"07" листопада 2017 р. Ізяславський районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника (адвоката) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, такого, що відбуває покарання в Замковій виправній колонії №58, про звільнення від відбування покарання, -

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду про звільнення від відбування покарання у зв`язку з тим, що закінчується строк відбування призначеного йому покарання, оскільки призначене йому довічне позбавлення волі повинно мати конкретизований строк його відбуття. А також вважає, що призначення йому покарання, яке не має строку обрахування, а саме довічного позбавлення волі, є цинічним порушенням державою Україна щодо нього статті 3 Європейської Конвенції з прав людини. Засуджений вважає, що призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі є незаконним, суперечить нормам міжнародного права, рішенню у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року, оскільки законом повинні визначатись конкретні строки перебування людини в ув`язненні. Крім того, посилаючись на ст.49 КК України 1960 року щодо строку давності виконання обвинувального вироку, ОСОБА_4 просить суд розглянути питання про його звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його адвокат заяву підтримали та просять її задовольнити.

Прокурор проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого, з`ясувавши думку захисника та прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_4 засуджений вироком Судової колегії Київського міського суду від 21 червня 1999 року за ст.ст. 93 п.п. а, з, і; 142 ч. 3; 42, 43 КК України 1960 року до смертної кари з конфіскацією майна.

Ухвалою Судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 12 серпня 1999 року касаційні скарги ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Судової колегії Київського міського суду від 21 червня 1999 року без змін.

22 серпня 2000 року ухвалою Судової колегії Київського міського суду ОСОБА_4 замінено смертну кару довічним позбавленням волі.

Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 09 листопада 2000 року скаргу ОСОБА_4 щодо порушення його права на захист при винесенні ухвали Судової колегії Київського міського суду від 22 серпня 2000 року залишено без задоволення, зазначену ухвалу залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області задоволено клопотання ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання на підставі Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії № 58.

У своїй заяві засуджений, стверджує, що стаття 25 КК України 1960 року передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме: на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари. На думку ОСОБА_4 , який стверджує, що 28.12.2017 настане 20-річний строк покарання у виді позбавлення волі, подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить статтям 19, 29 Конституції України та ст. 50 КК України, а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказує, що в національному законодавстві України не розкрите поняття «довічне позбавлення волі», а тому таке покарання не може бути застосоване як безстрокове позбавлення волі засудженого.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_4 з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кримінального кодексу України в редакції 2001 року законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 521) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 1901), а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного Рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України. Крім того, в абзаці 4 пункту 6 мотивувальної частини вищезазначеного Рішення Конституційний Суд України зауважив, що «стосовно положення статті 25 Кримінального кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)».

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу І Закону № 1483 із Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року доповнено новою статтею 252, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу І Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кримінальному Кодексі України в редакції 1960 року. У розділі II Закону № 1483 передбачено, що «перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». У розділі III Закону № 1483 встановлено, що «цей Закон набирає чинності з дня його опублікування». Закон № 1483 був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року.

26 січня 2011 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 1-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), у п. 1 резолютивної частини якого зазначив, що в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У Рішенні № 1-рп/2011 Конституційний Суд України зробив висновок, що у Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Закон України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року, визначив, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Стаття 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, опублікованої в газеті «Голос України» № 3 (2503) від 10 січня 2001 року, «Ніякого покарання без закону» декларує, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії або бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення за національними законами або міжнародним правом. Не може також призначатись покарання, тяжче від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не стоїть на перешкоді судовому розглядові і покаранню будь-якої особи за будь-які дії чи бездіяльність, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення згідно із загальними принципами права, визнаними цивілізованими націями.

У рішенні у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03, Європейський Суд з прав людини зазначив, що передбачені ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантії, будучи важливими елементами принципу верховенства права, займають визначне місце у конвенційній системі захисту прав людини. Це підтверджується, зокрема, тим фактом, що - відповідно до ст. 15 Конвенції про захист прав людини та основних свобод - відступ від зобов`язань, що випливають зі ст. 7, не допускається навіть під час війни або іншої суспільної небезпеки. Ця стаття повинна тлумачитись і застосовуватись - як це випливає з її об`єкта та мети - у такий спосіб, аби забезпечити ефективні гарантії проти свавільного судового переслідування, обвинувачення та покарання. Частина 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод поширюється не лише на заборону ретроспективного застосування кримінального права на шкоду обвинуваченому; у ній також закріплюється той принцип, що лише закон може встановлювати та передбачати покарання. Крім того, у ній не тільки міститься заборона кваліфікації як правопорушення такої поведінки, котра на момент її вчинення не вважалась кримінально-караною, але й фіксується принцип, згідно якого кримінальний закон не повинен тлумачитись поширювально на шкоду обвинуваченого (наприклад, за аналогією). З цього випливає, що порушення та відповідальність за його вчинення повинні бути чітко визначеними у законі. Ця вимога задовольняється у тому випадку, коли особа із формулювання відповідного положення та, у разі необхідності, з допомогою тлумачення судом цього положення може дізнатися, які дії та упущення будуть кримінально-караними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Також доводи засудженого про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими для суду.

Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що не є погіршенням стану особи, а є механізмом для реалізації своїх прав і свобод у разі визнання судом особи винною та призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

Частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

У відповідності до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість звільнення за певних обставин. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .

Що ж стосується посилання засудженого на ст. 49 КК України 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в зв`язку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 49 КК України 1960 року, за яким був засуджений ОСОБА_4 , обвинувальний вирок не виконувався, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:

1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;

2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

В даному випадку, матеріали справи, а також зміст заяви ОСОБА_4 не свідчать про те, що вирок суду, яким останній був засуджений до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст. 49 КК України 1960 року не регулювала та не встановлювала, в тому числі і не обмежувала строки відбування покарання, як вказує у своїй заяві ОСОБА_4 , а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Вірно: суддя ОСОБА_1