Справа № 372/1891/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/345/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 14.03.2018

УХВАЛА
Іменем України

14 березня 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_8
потерпілого - ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000100 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 05 квітня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янка Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн., без позбавлення права керування транспортними засобами.
Звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч.1 ст.286 КК України на підставі ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, визначених п.2 ч.1 ст.49 КК України.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в розмірі 4011 грн. 04 коп.
Вироком також вирішено питання щодо речових доказів,
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно з вироком, ОСОБА_7 18 лютого 2014 року, близько 08 години 20 хвилин, в світлий час доби, при сприятливих погодних умовах, сухому асфальтному покритті, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi-Lancer» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вул.Старокиївській в смт. Козин Обухівського району Київської області в напрямку м. Київ, під`їжджаючи до будинку № 43, в порушення вимог п.п.12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, введених в дію з 01.01.02, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.01, а саме: п. 12.3, де вказано, що в разі виникнення небезпеки для руху чи перешкоди, які водій об`єктивно в змозі виявити, він повинен негайно прийняти міри для зниження швидкості руху навіть до зупинки транспортного засобу чи безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, п. 12.4 де вказано, що «в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.»; був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ Forza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який виконував маневр повороту ліворуч.
В результаті даної пригоди, водій автомобіля «ЗАЗ Forza», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи № 135 від 10.12.2014 року отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому 7-го ребра зліва. Дане ушкодження утворилось від дії тупим (-ми) твердим (-ми) предметом (-ами) з обмеженою травмуючою поверхнею і відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Обухівського районного суду Київської області від 05 квітня 2017 року скасувати та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції не правильно встановлено фактичні обставини по справі, повністю проігноровані наявні в матеріалах провадження докази, зокрема його покази, покази потерпілого та свідка відносно погодних умов дорожнього покриття, а також швидкості його автомобіля та кваліфікація дій потерпілого.
Вказує, що суд першої інстанції при встановлені стану дорожнього покриття в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, надає перевагу одним доказам, а саме протоколу огляду місця події від 18.02.2014р., але при цьому не звертає увагу, що подія відбулася о 08 годині 20 хвилин, а огляд було здійснено об 11 годині 35 хвилин. Суд чомусь приймає до уваги сумнівну інформацію Філії «Обухівське районне дорожнє управління» від 01.02.2017р. про сухе дорожнє покриття та відповідну температуру повітря -0 градусів.
Вказує і те, що суд прийшов до хибних висновків щодо наявності обмеження допустимої швидкості на ділянці автодороги де сталося ДТП, приймаючи за істину інформацію Обухівського РДУ від 01.02.2017р. та ігноруючи інформацію Служби автомобільних доріг у Київській області від 07.09.2016р. Також суд, ігноруючи його неодноразові заперечення щодо невідповідності вихідних даних та як наслідок хибних висновків експертиз, спотворює фактичні обставини справи.
Також, всупереч ст. 17 КПК України обвинуваченням не доведено його вини, а все ґрунтується на суперечливих та не відповідних доказах. Прокурором, слідчим та судом першої інстанції не було вжито всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, не виявлено як тих обставин, що викривають, так і тих, що виправдовують обвинуваченого. Слідчий експеримент проведено не було, оскільки проігноровано як його клопотання, так і клопотання прокурора.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку потерпілого, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, прокурора, який апеляційну скаргу не підтримав та просив вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.409 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи судом апеляційної інстанції. Колегією суддів за результатами апеляційного розгляду встановлено наступне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За змістом п.1 ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Пунктом другим ч.3 ст. 374 КПК України визначений обов`язок суду зазначити у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення. Кримінальним процесуальним законом визначена заборона на обґрунтовування вироку припущеннями і сформульована вимога про ухвалення обвинувального вироку лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч.3 ст.373 КПК України). Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції в ході судового провадження та при ухваленні вироку в повній мірі не дотримався.

Об`єктивна сторона будь - якого із злочинів, передбачених ст. 286 КК України проявляється:

діянням, яким порушуються правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту;

наслідками у вигляді середньої тяжкості чи тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті однієї чи декількох осіб;

прямим причинним зв`язком між порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту та відповідними наслідками.

Аналіз положень п.1 ч.1 ст. 91 та п.2 ч.3 ст. 374 КПК України дає підстави стверджувати, що в ході розгляду даного кримінального провадження при доказуванні події злочину підлягали доказуванню всі три складові, які характеризують об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а при ухваленні вироку в ході формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суду першої інстанції обов`язково необхідно було вказати на порушення конкретних правил, які визначені відповідними нормативними документами, що регламентують безпеку дорожнього руху або експлуатації транспорту, настання наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень та зробити висновок про наявність прямого причинного зв`язку між відповідними порушеннями та наслідками, що настали. Між тим, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового розгляду питання про наявність прямого причинного зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_7 та наслідками у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості належним чином не досліджувалось, а у вироку суд не зробив будь-яких висновків щодо наявності прямого причинного зв`язку між діями обвинуваченого та наслідками у вигляді отримання тілесних ушкоджень потерпілим. Фактично, в ході судового провадження не проводилось доказування наявності події злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, оскільки не надавались докази щодо наявності однієї з ознак, яка характеризує об`єктивну сторону цього злочину, а суд, при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, фактично не вказав про наявність події злочину, оскільки не виклав усіх ознак об`єктивної сторони злочину. Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину за умови відсутності висновку про наявність прямого причинного зв`язку між діями обвинуваченого і наслідками у вигляді отримання потерпілим тілесних ушкоджень за своїм змістом є припущенням, що не допускається при ухваленні обвинувального вироку. Наведене вказує на те, що в ході судового провадження були допущені порушення п.1 ч.1 ст. 91, ч.3 ст.373 та п.2 ч.3 ст. 374 КПК України і наявність цих порушень перешкодило суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому ці порушення визнаються колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції фактично був позбавлений можливості зробити висновок про наявність прямого причинного зв`язку між діями обвинуваченого та наслідками у вигляді отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок неповноти судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 у вину було поставлено порушення вимог п.12.3 та п.12.4 ПДР України, які регламентують дії водія в разі виникнення небезпеки чи перешкоди для його руху та обмежували швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах 60-ма кілометрами за годину. Із цим обвинуваченням погодився і суд першої інстанції, виклавши його у вироку, при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним. Між тим, ні в ході досудового слідства, ні в ході судового розгляду не була встановлена швидкість, із якою рухався автомобіль під керуванням обвинуваченого, у зв`язку з чим як обвинувачення, так і висновки суду про порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.12.4 ПДР України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і є за своїм змістом припущенням. Колегією суддів при цьому звертається увага на існування технічної можливості встановлення швидкості руху автомобіля «Міцубісі Лансер» під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 . Так, до матеріалів кримінального провадження долучений відеозапис дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобілів під керуванням обвинуваченого та потерпілого, зроблений відео реєстратором, який був установлений у автомобілі обвинуваченого. Цей відеозапис судом був визнаний доказом у цьому провадженні, заперечень щодо визнання його доказом від учасників судового провадження не надійшло, у вироку цьому доказу була надана відповідна оцінка. Зазначений запис містить інформацію про певні об`єкти, які мають таку фізичну величину як «довжина» та про час, протягом якого автомобіль «Міцубісі Лансер» проїжджає ці об`єкти. Шляхом проведення слідчого експерименту та призначення відповідного експертного дослідження є можливість визначити реальну швидкість цього автомобіля. Будь-яких перешкод технічного чи юридичного характеру для визначення цієї швидкості колегія суддів не вбачає.

Поставивши ОСОБА_7 у вину порушення п.12.3 ПДР України, ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не було встановлено те, що виникло для руху автомобіля «Міцубісі Лансер»: небезпека для руху, чи перешкода для руху. За змістом п.1.10 ПДР України небезпека для руху - це зміна дорожньої обстановки, у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість руху або зупинитися. Цим же пунктом ПДР України визначено те, що перешкодою для руху є нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, який рухається попутно в межах цієї смуги руху і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість руху аж до зупинки транспортного засобу. Оскільки вимогами ПДР України передбачені різні дії водія при виникненні небезпеки для руху та перешкоди для руху, встановлення того, небезпека чи перешкода для руху виникла для обвинуваченого, є важливим для вирішення питання про відповідність його дій вимогам ПДР України та врешті для вирішення питання про доведеність обвинувачення.

Як вбачається із зазначеного вище відеозапису, на певній віддалі від автомобіля «Міцубісі Лансер» із правого боку на смугу його руху виїжджає інший автомобіль, продовжує рух у попутному напрямку із автомобілем «Міцубісі Лансер», а після цього зменшує свою швидкість руху та починає виконувати маневр повороту ліворуч. Із цього відеозапису неможливо зробити однозначний висновок про те, небезпека чи перешкода виникла для руху автомобіля під керуванням обвинуваченого, що є необхідним для вирішення питання про відповідність дій обвинуваченого вимогам ПДР України.

Для вирішення питання про відповідність дій обвинуваченого вимогам ПДР України необхідно визначити те, в який момент виникла небезпека чи перешкода для його руху, та на якій віддалі від об`єкта, який створив небезпеку чи перешкоду для його руху перебував автомобіль під керуванням обвинуваченого. Неодноразово призначаючи у даному кримінальному провадженні експертизи, як слідчий, так і суд, надаючи експертам вихідні дані, зазначали цю віддаль в 300 м та 150 м. Між тим, будь-яких фактичних даних, які би дійсно об`єктивно вказували на цю віддаль, матеріали кримінального провадження не містять, а момент виникнення для обвинуваченого небезпеки/перешкоди в русі в ході цього кримінального провадження фактично не був встановлений. Хоча з наведених вище міркувань колегія суддів не вбачає перешкод технічного чи юридичного характеру для встановлення цієї віддалі та відповідного моменту.

В ході судового розгляду із належною повнотою не був встановлений стан дорожнього покриття на момент вчинення ДТП, що є необхідним для вирішення питання про наявність у водія ОСОБА_7 технічної можливості попередити зіткнення.

На думку колегії суддів, за наявності зазначеної вище неповноти судового розгляду, суд першої інстанції був позбавлений можливості зробити висновки щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеності обставин, які підлягали доказуванню відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України, а тому ця неповнота, у відповідності до п.1 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування вироку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, викладаючи вирок, допустив невідповідність своїх висновків, що викладені у вироку, фактичним обставинам справи, а саме: суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, не навів належних мотивів, чому він прийняв одні докази та відкинув інші (п.п. 2, 3 ч.1 ст. 411 КПК України).

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ДТП сталася на сухій проїзній частині дороги. Із таким твердженням погодився і суд першої інстанції, взявши до уваги протокол огляду місця події та фактичні обставини, які містилися у листі філії «Обухівське РДУ» від 01.02.2017 року та відкинувши показання у цій частині учасників ДТП через суб`єктивне сприйняття цих обставин. Проте, наведені мотиви прийняття одних доказів і відкидання інших колегія суддів вважає недостатньо обґрунтованими. Колегія суддів звертає увагу на те, що показання про те, що в момент ДТП проїзна частина дороги була слизька дали як обвинувачений, так і потерпілий. У цих показаннях і обвинувачений, і потерпілий не робили висновків щодо фактів, які передбачають необхідність їх суб`єктивної оцінки, а надали інформацію про фізичний стан проїзної частини дорожнього покриття, тобто щодо фактів, які вони об`єктивно сприймали безпосередньо, і які не потребують будь-якої суб`єктивної оцінки. Прийнявши до уваги протокол огляду місця події, в якому вказано, що покриття дороги є сухе, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що подія ДТП мала місце 18.02.2014 року близько 08 год.20 хв., а огляд місця події проводився того ж дня в період із 11 год. 30 хв. до 12 год. Відповідно до переглянутих відеозаписів події ДТП, як із відео реєстратора, встановленого в автомобілі обвинуваченого, так і з камер спостереження вбачається, що в момент вчинення ДТП погода була похмура. Із фото таблиці до протоколу огляду місці події вбачається, що в момент проведення цієї слідчої дії погода була сонячна. Таким чином висновки суду першої інстанції, що зазначеним протоколом підтверджується те, що в момент ДТП дорожнє покриття було сухе не можливо визнати достатньо обґрунтованими. Щодо зазначеного вище листа філії «Обухівське РДУ», то він взагалі не містить інформації про стан дорожнього покриття в момент ДТП. Між тим, встановлення стану дорожнього покриття має важливе значення для встановлення можливості обвинуваченого попередити зіткнення транспортних засобів в контексті висновку експерта № 19/12-1/33-СЕ/17 від 07.03.2017 року в тій частині, що тільки в умовах руху по сухому дорожньому покриттю обвинувачений мав технічну можливість попередити зіткнення транспортних засобів шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України.

У поєднанні із невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, яка проявилась у ненаведенні належних мотивів прийняття одних доказів і відкидання інших в частині визначення стану проїзної частини дороги в момент вчинення ДТП, перебуває аналогічна невідповідність в частині прийняття висновку експерта № 19/12-1/33-СЕ/17 від 07.03.2017 року, оскільки експертом зроблений висновок як про можливість обвинуваченого уникнути зіткнення транспортних засобів, так і про відсутність такої можливості, в залежності від стану дорожнього покриття в момент вчинення ДТП: сухого чи слизького. Відхиливши без наведення належних мотивів докази того, що дорожнє покриття було слизьке, суд автоматично без належних мотивів відхилив висновок експерта в частині відсутності в обвинуваченого технічної можливості попередити зіткнення шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України.

Прийнявши висновок експерта № 8-02/474 від 23.05.2016 року суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він базувався на необґрунтованих вихідних даних, про що зазначалось вище.

Судом також при викладенні вироку допущена невідповідність висновків в частині швидкості руху, яка була дозволена у місці ДТП станом на момент її вчинення, оскільки мотиви відхилення даних, що містяться у листах Служби автомобільних доріг у Київській області від 07.09.2016 року та філії «Обухівське РДУ» від 03.03.2017 року є недостатньо обґрунтованими і не відповідають інформації, яка міститься в цих документах.

Колегія суддів вважає, що допущена невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження могла вплинути на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, а тому вона, у відповідності до ч.2 ст. 411 КПК України, є підставою для скасування вироку.

За наявності наведеної вище неповноти проведеного судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону вироку Обухівського районного суду від 05.04.2017 року не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. У процесі цього розгляду необхідно врахувати викладене, дослідити докази, надані учасниками кримінально провадження, встановленим обставинам дати належну юридичну оцінку, ухвалити в кримінальному провадженні законне та обгрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404,405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 05.04.2017р. щодо ОСОБА_7 скасувати.
Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4