Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
Справа № 493/2694/14-к
Номер провадження: 1-кп/511/170/17
"05" жовтня 2017 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4 ,
захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Стрий Львівської області, громадянки України, працююча поїзним диспетчером ДН-1 Одеської залізниці, не заміжньої, раніше не судимої, з вищою освітою, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;
у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України,
09.06.2017 року до Роздільнянського районного суду Одеської області з апеляційного суду Одеської області після визначення підсудності для розгляду надійшов вказаний обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні кримінального злочину, передбаченому ст. 276 ч. 3 КК України.
Ухвалою підготовчого судового засідання Роздільнянського районного суду від 05.10.2017 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 було задоволено, останній був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 276 КК України на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурором висловлена думка про необхідність призначення справи до судового розгляду.
Від захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 надійшло клопотання про повернення вказаного обвинувального акту прокурору для приведення його у відповідність до вимог ухвали апеляційного суду Одеської області від 01.11.2016р., оскільки на його думку неодноразові вказівки апеляційного суду прокурором не виконані, а тому не можливо призначити розгляд вказаного провадження на підставі наявного обвинувального акту, оскільки він не відповідає ст. 291 КПК України.
Аналогічного змісту на адресу суду також надійшло письмове клопотання другого захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 .
Згідно вказаних клопотань звертається увагу суду на той факт, що у відповідності до ухвали апеляційного суду Одеської області від 01.11.2016р. були надані вказівки, а саме: при новому розгляді суд першої інстанції повинен перевірити правильність надходження справи до суду першої інстанції з урахуванням того, що суди першої та другої інстанцій вже неодноразово розглядали цю справу і по ній приймалися судові рішення, які є обов`язковими для виконання, притягувались інші особи до кримінальної відповідальності, пред`являлось обвинувачення зі складанням обвинувального висновку, справа розглядалась в рамках КПК України редакції 1961 року і згідно перехідних і кінцевих положень Нового КПК України справа повинна була розглядатись по старому законодавству, обґрунтованість нового обвинувального акту, правильність кваліфікації дій всіх обвинувачених по справі. Після вирішення даних питань вирішити можливість розгляду справи і необхідність поновлення справи для її розгляду по суті яка незаконно була знищена працівниками досудового слідства.
Прокурор в судовому засідання заперечував проти клопотання захисників обвинуваченої, оскільки вважав, що вказане не є підставою для його повернення.
Обвинувачена та захисник ОСОБА_6 заявлене клопотання підтримали, наполягали на поверненні обвинувального акту прокурору з цих підстав.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_4 залишили вказане питання на розсуд суду.
Дослідивши обвинувальний акт, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки даний обвинувальний акт не відповідає вимогам статей 291 КПК України з огляду на наступне.
Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України під час проведення підготовчого судового засідання суд повинен вирішити питання про відповідність обвинувального акту вимогам цього Кодексу та у разі невідповідності його вимогам, повернути такий обвинувальний акт прокурору.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Згідно припису ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно із приписом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд 1-ої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.
Досліджуючи матеріали кримінального провадження, судом була встановлена невідповідність обвинувального акту вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, крім іншого, в обвинувальному акті має бути наведено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до положень ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), а також форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням тощо.
Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Слід зазначити, що, виходячи зі змісту п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення судом виправдувального чи обвинувального вироку, у мотивувальній частині вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, що пред`явлене особі. При цьому, в обвинувальному вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, його форми вини і мотивів.
У своїй постанові від 24.11.2016 (справа № 5-328 К/С-16) про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 2 ст. 445 КПК України, Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад в обвинувальному акті саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.
Зі змісту цього ж судового рішення випливає правовий висновок Верховного Суду України про те, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Таке наведення фактичних обставин Верховний Суд України у своєму рішенні називає конкретністю обвинувачення.
Як випливає зі змісту ч. 1 ст. 458 КПК України вказані правові висновки є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які у своїй діяльності застосовують відповідне положення закону, тобто у цьому випадку ст. 291 КПК України.
Обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які згідно положень ст. 91 КПК України та з огляду на правову кваліфікацію дій обвинувачених, зазначених в обвинувальному акту, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також не містить саме формулювання обвинувачення з огляду на наступне.
Так, згідно обвинувального акту вбачається, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 , яка працювала на посаді диспетчера, кваліфіковані за частиною 3 ст. 276 КК України як порушення правил безпеки руху на залізничному транспорті, що спричинили загибель людини.
Аналіз змісту обвинувального акту показав, що він формально містить підрозділи: «Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення», «Формулювання обвинувачення» та «Правова кваліфікація кримінального правопорушення» з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але формулювання обвинувачення є формальним, а обвинувачення є неконкретним з огляду на наступне.
Так, в обвинувальному акті відносно обвинуваченої, слідчим та прокурором безліч перелічені всі нормативні акти, які на думку органу досудового розслідування порушила обвинувачена, а саме: «правила", "інструкція", "положення", "наказ" тощо, але зазначене на думку суду не дає дійсної уяви саме конкретного індивідуального формулювання обвинувачення. Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та так зване формулюванні обвинувачення є ідентичного змісту, та тому вказане є незрозумілим, неконкретним, відсутній причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, та тому вказане не узгоджується з вимогами закону.
На думку суду правила безпеки руху - це правила, що регламентують поведінку осіб, які безпосередньо керують транспортними засобами від моменту початку руху до його закінчення, а також дають обов`язкові вказівки щодо руху. Правила ж експлуатації стосуються використання як самих транспортних засобів, так і їхніх екіпажів, а також систем та агрегатів, які забезпечують безаварійне функціонування транспорту і в процесі руху, і при підготовці до поїздки тощо.
При цьому порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту полягає у вчиненні дій, заборонених такими правилами, чи, навпаки, у невиконанні дій, які належить вчинити відповідно до нормативно закріплених вимог. Стосовно залізничного транспорту - це, зокрема, перевищення швидкості; проїзд на забороняючий сигнал; початок руху без дозволу; неподання встановлених сигналів; допуск до поїздки осіб, які не мають належної підготовки, відсутності контролю за виконанням розпоряджень; незадовільній організації спостереження за навколишньою обстановкою; невиконанні маршрутів руху чи вказівок осіб, які уповноважені на вказане; невжиття заходів до відвернення небезпеки тощо.
Відповідальність за статтею 276 КК України - за порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного, водного чи повітряного транспорту настає: за частиною 1) за порушення працівником залізничного, водного або повітряного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту, а також недоброякісний ремонт транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку, якщо це створило небезпеку для життя людей або настання інших тяжких наслідків; за частиною другою 2) за ті самі діяння, якщо вони спричинили потерпілому середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження або заподіяли велику матеріальну шкоду; за частиною 3) за діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, якщо вони спричинили загибель людей.
Об`єктивна сторона злочину включає такі обов`язкові ознаки: 1) діяння, 2) обстановку, 3) наслідки та 4) причиновий зв`язок між діянням і наслідками.
При цьому суд вважає, що діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: 1) вчиненні дій, які заборонені правилами (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху тощо.
Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені КК України. У випадках, коли передбачені наслідки настали через порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту потрібно з`ясовувати характер припущених порушень, можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків.
Тобто на думку суду, під час розгляду вказаної категорії справ обов`язково необхідно зазначати та встановлювати які дії обвинуваченим були вчинені та із зазначенням причинного зв`язку між діями і наслідками, що у даному випадку органом досудового розслідування не виконано, оскільки як формулювання обвинувачення так і виклад фактичних обставин кримінального правопорушення» вказаного не містить.
Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у своїй постанові від 20 листопада 2014 року (яка є обов`язковою для застосування судами), згідно якої зазначено обов`язкову ознаку об`єктивної сторони складу злочину, пов`язаного з порушеннями правил безпеки руху, а саме: наявність чи відсутність у діях складу злочину потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) та спричиненими злочинними наслідками.
Також, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях послідовно зазначає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист (справа № 5-328кс16, пункт 7) та підтверджує правову позицію, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою (справа № 5-34кс13, № 5-27кс 14).
У міжнародних джерелах права, зокрема, в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що в даному обвинувальному акті відсутнє.
Крім того, суд зазначає що, в обвинувальному акті та в матеріалах кримінального провадження взагалі не встановлені та не зазначені анкетні відомості щодо всіх трьох захисників обвинувачених, зокрема прізвище, ім`я та по-батькові, місце їх проживання або знаходження, в зв`язку з чим судом після надходження 06.07.2017р. в провадження обвинувального акту, неодноразово призначалися підготовчі судові засідання, починаючи з 10.07.2017 року до 05.10.2017 року тобто сім разів, але останні не відбувалися з різних причин в тому числі не можливість повідомлення або неявки захисників.
Крім того, судовим розглядом встановлено, що вказаний обвинувальний акт не містить прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого; дата затвердження обвинувального акту має виправлення (які нічим не завірені);
Також судом наголошується, що як убачається з обвинувального акту по даному кримінальному провадженню, виклад фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення містять посилання на докази, які є в розпорядженні органу досудового розслідування, зокрема на висновок судово-медичної експертизи, що суперечить вимогам ч.4 ст.291 КПК України, що також є недопустимим.
Судом перевірялися підстави, заявлені в клопотанні захисника про повернення обвинувального акту та встановлено наступне. Вказана кримінальна справа порушена у 2007 році за нормами КПК 1960 року, неодноразово поверталася для організації додаткового розслідування. Так, постановою Балтського районного суду від 11.06.2014 року (в редакції КПК 1960р) кримінальна справа відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 була повернута для організації додаткового розслідування; органом досудового розслідування 19.07.2014р. вказані відомості були внесені до ЄРДР; під час організації допрозслідування справа відносно ОСОБА_11 була закрита слідчим, а 22.09.2014 року повідомлено про підозру ОСОБА_7 та вказане кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_12 направлено до суду для розгляду. В подальшому справа продовжувалася розглядом за правилами КПК 2012 року та до суду надсилався тільки обвинувальний акт з додатками.
З приводу вищезазначеного від прокурора та захисту будь-яких заперечень не надійшло.
Тому, підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що недотримання вказаних вимог при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження: засаду законності, яка полягає в неухильному дотриманні вимог міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України (пункт 1 статті 9 КПК), засаду забезпечення права обвинуваченого на захист (стаття 20 КПК), а також унеможливлює виконання судом вимог статті 348 КПК щодо роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінніп.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджають судовому розгляду обвинувального акту щодо обвинуваченого.
Вказані порушення вимог чинного кримінального процесуального законодавства перешкоджають повному, всебічному і об`єктивному судовому розгляду кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення та можливості обвинуваченої підготуватись до захисту від такого обвинувачення.
Вищенаведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, вказані недоліки є істотними, які перешкоджають призначити справу до слухання та в подальшому можуть вплинути на прийняття судом рішення, а тому зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути виявлені недоліки.
Керуючись ст.ст. 291, 314-316,369,372 КПК України, суд
Ухвалу негайно направити прокурору для усунення зазначених в ній недоліків обвинувального акта.
Копію ухвали вручити прокурору, захиснику, представнику потерпілого та обвинуаченому.
Ухвала підлягає оскарженню у відповідності до вимог діючого кримінально-процесуального законодавства.
Суддя:ОСОБА_1