Ухвала

Іменем України
27 березня2018 року

м. Київ
справа № 1/1210/6453/2012
провадження № 51-1986 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_5 , яка брала участь під час розгляду кримінальної справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_8 на вирок Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 07 грудня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 17 січня 2014 року у кримінальній справі щодо
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Пакистана,
уродженця м. Хайрпура (Пакистан), жителя

АДРЕСА_1 , такого, що судимості не
мав,

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України,
уродженця та жителя

АДРЕСА_2 , такого, що судимості не
мав,
та
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України,
уродженця та жителя

АДРЕСА_3 , такого, що судимості не
мав,
обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 332Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 07 грудня 2012 року ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , кожного окремо, засуджено за частиною 3 статті 332 КК із застосуванням статей 69, 69-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, з конфіскацією транспортних засобів або інших засобів вчинення злочину, з конфіскацією частини всього належного майна.
Згідно з вироком ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано винуватими і засудженими за таких обставин.
Наприкінці квітня 2012 року громадянин Пакистану ОСОБА_9 , перебуваючи в м. Луганську, домовився з ОСОБА_10 щодо організації прибуття в Україну з Російької Федерації (далі - РФ) громадян Пакистану ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , отримавши від ОСОБА_13 грошову винагороду в сумі 1400 доларів США, мотивуючи необхідність їх використання для оформлення документів, необхідних для закордонного в`їзду вказаних осіб в Україну.
Після чого в ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на організацію незаконного перетинання громадянами Пакистану ОСОБА_14 і ОСОБА_15 державного кордону України з РФ не через встановлені пункти пропуску та без оформлення документів, які є підставами для перетинання державного кордону України, про що не довів до відома ОСОБА_16 .
З метою реалізації зазначеного злочинного наміру ОСОБА_9 04 травня 2012 року вступив у злочинну змову з ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , пообіцявши останнім матеріальну винагороду за здійснення вказаних протиправних дій.
Згідно з досягнутою домовленістю ОСОБА_9 повинен був повідомити про дату і час прибуття в прикордонну місцевість на території РФ зазначених громадян Пакистану та зустріти їх у м. Луганську після незаконного переправлення через державний кордон України з РФ. ОСОБА_7 повинен був незаконно переправити громадян Пакистану через державний кордон України з РФ., а ОСОБА_6 зустріти їх і ОСОБА_7 на території України в безпосередній близькості від лінії кордону і доставити згаданих громадян Пакистану в м. Луганськ для передачі ОСОБА_9 .
Виконуючи свою роль та отримавши від ОСОБА_9 05 травня 2012 року необхідну інформацію щодо місцезнаходження вказаних громадян Пакистану, ОСОБА_7 проїхав на таксі в м. Каменськ-Шахтинський Ростовської області РФ, де в районі зупинки «Байк-Центр» зустрів зазначених осіб, які прибули рейсовим автобусом сполученням «Москва - Ростов-на-Дону». Від останніх ОСОБА_7 отримав матеріальну винагороду в розмірі 500 доларів США, які призначалися для нього і ОСОБА_6 за незаконне переміщення через державний кордон України вказаних громадян Пакистану. Приблизно о 05 годині 40 хвилин того ж дня ОСОБА_7 , супроводжуючи і керуючи діями ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , перевіз останніх на таксі з м. Каменськ - Шахтинський в район с. Верхня Оріхівка (РФ), який розташований в безпосередній близькості до державного кордону України з РФ, а після того в пішому порядку провів у напрямку с-ща Північний Краснодонського району Луганської області (Україна), крім довколишнього пункту пропуску «Ізварине», здійснивши таким чином незаконне переправлення зазначених осіб через державний кордон України.
Після цього ОСОБА_7 супроводжував ОСОБА_11 і ОСОБА_12 до обумовленого місця в с-ща Північний, де на автомобілі марки «ВАЗ-2108», д.н.з. НОМЕР_1 , їх очікував ОСОБА_6 . Далі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і двоє громадян Пакистану на вказаному автомобілі вирушили в напрямку м. Луганська до ОСОБА_9 . Однак під час прямування по цьому маршруту ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 були затримані співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_4 на відстані близько 1500 метрів від лінії державного кордону України з РФ.
Апеляційний суд Луганської області ухвалою від 17 січня 2014 року вирок Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 07 грудня 2012 року щодо ОСОБА_9 змінив шляхом перекваліфікації його дій з частини 3 статі 332 на частину 2 статті 332 КК: йому призначено покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю з конфіскацією транспортних засобів або інших засобів вчинення злочину. Вказаний вирок щодо засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без зміни, так само як і в іншій його частині.

Повідомлення засуджених здійснено відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вказані судові рішення щодо засудженого ОСОБА_6 шляхом перекваліфікації його дій на частину 2 статті 332 КК та призначити покарання із застосуванням статей 69, 69-1, 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог захисник вказує на відсутність такої ознаки злочину за частиною 3 статті 332 КК, як корисливий злочин, з огляду на її виключення з обвинувачення щодо ОСОБА_9 , формальну наявність доказів на підтвердження винуватості її підзахисного, а також на те, що під час призначення покарання ОСОБА_6 не було враховано всіх обставин у справі.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а матеріали справи направити на новий апеляційний розгляд. Посилається на неправильне застосування кримінального закону, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особам засуджених внаслідок м`якості та істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону.
Зокрема, прокурор вказує на відсутність у суду апеляційної інстанції підстав для виключення ознаки злочину за частиною 3 статі 332 КК - корисливий мотив, що зумовив перекваліфікацію дій засудженого ОСОБА_9 , оскільки зібраними у справі доказами повністю підтверджується така кваліфікація його дій. А також зазначено про необґрунтованість застосування статті 69 КК при призначенні ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, а саме зниження його розміру. Крім того, вказується на порушення вимог статті 377 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року (далі КПК 1960 року), оскільки не вказано підстав відмови в задоволенні апеляції прокурора і при частковому задоволенні апеляції засудженого ОСОБА_9 та його захисника.
У касаційних скаргах засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять змінити вказані судові рішення шляхом перекваліфікації їхніх дій на частину 2 статті 332 КК та призначити покарання із застосування статей 69, 69-1, 75 КК.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який не підтримав касаційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення касаційних скарг засуджених та захисника, обговоривши доводи, викладені у касаційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Мотиви Суду
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні незаконного переправлення двох осіб через державний кордон України з корисливим мотивів, за попередньою змовою групою осіб, тобто за частиною 3 статті 332 КК, а також ОСОБА_9 у вчиненні організації незаконного переправлення двох осіб через державний кордон України за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , дії якого перекваліфіковано судом апеляційної інстанції на частину 2 статті 332 КК, ґрунтуються на сукупності зібраних у кримінальній справі та детально досліджених у судовому засіданні доказів.
Винність засуджених обґрунтовується такими доказами, як: показаннями самих засуджених у кримінальній справі, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , а також протоколами огляду місця події, пред`явлення для впізнання, очних ставок, відтворення обстановки та обставин події, огляду електронних файлів, огляду роздруківок мобільних телефонів, тощо.
Досліджені в сукупності докази у кримінальній справі підтверджують наявність ознак злочинів, за які засуджено ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Зміни судом апеляційної інстанції правової кваліфікації дій ОСОБА_9 зумовлено відсутністю доказів на підтвердження наявності у нього корисливого мотиву як кваліфікуючої ознаки. Зокрема, вчинення злочину з корисливих мотивів має місце в разі, коли особа, вчиняючи такі дії, бажала одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, зокрема, гроші, коштовності, цінні папери або інше майно, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
Такий мотив підтверджено щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . У той час, окрім вказівок ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо наявності такого мотиву в ОСОБА_9 , матеріали справи на підтвердження цього будь-яких інших доказів не містять, зокрема як прями,х так і непрямих.
Натомість корисливий мотив не може безумовно випливати з організації злочину, або навпаки, а також виключатися з огляду на перекваліфікацію дій однієї з осіб.
При цьому порядок збирання доказів у кримінальній справі не оскаржувався та зміст доказів не спростовувався. Натомість оцінка доказів здійснювалася відповідно до вимог статті 65 КПК 1960 року.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою. Приймаючи рішення, суд зазначив підстави, через які визнав одні доводи обґрунтованими, а інші - ні.
Призначене засудженим покарання колегія суддів вважає співмірним з вчиненими злочинами та виваженим. Будь-яких порушень вимог кримінального закону при призначенні покарання та обранні форми його відбування колегія суддів не вбачає. У той час як додаткові покарання в касаційному порядку не оскаржуються, а тому їх правильність колегією суддів не перевіряється.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що запобіжний захід для засуджених у виді тримання під вартою обчислюється з 07 грудня 2012 року, а основне покарання призначено у виді позбавлення волі щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (із застосуванням статей 69, 69-1 КК) строком на 5 років, а стосовно ОСОБА_9 (із застосуванням статті 69 КК) на 2 роки, що на день касаційного розгляду є відбутим. При тому, що статті 69, 69-1 КК застосовувалися при призначенні засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг.
Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року та розділом 11 пунктом 15 Перехідних положень КПК України, Суд

постановив:
Вирок Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 07 грудня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 17 січня 2014 року щодо засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, яка брала участь під час розгляду кримінальної справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ _______________________ ________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3