Справа №591/918/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/286/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самоправство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 29 листопада 2017 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Г.Ожинка Середино-Будського району Сумської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого головою об`єднання громадян Автогаражне товариство «Титан», проживаючого в АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До Апеляційного суду Сумської області надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 в якій він просив вирок суду скасувати у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому злочину за ст. 356 КК України та направити матеріали даного кримінального провадження до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» ОСОБА_10 від призначеного покарання за ст. 356 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., звільнено.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 1637 грн. процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_10 наголошує на неврахуванні судом при винесенні рішення того факту, що гаражі та земельні ділянки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 знаходяться на балансі кооперативу «Титан», вони не приватизовані останніми, не є їх власністю, а тому і порушень ст. 41 Конституції України як такого, на переконання апелянта, немає. Суд не перевірив документи на підтвердження права власності на дане майно у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , а тому пояснення зокрема останнього, слід визнати безпідставними. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_10 вважає, що між його діями та заподіяною шкодою відсутній причинний зв`язок, вони не є самовільні, оскільки їм передувало рішення правління. Тому, на переконання апелянта, висновок суду про доведеність його вини не ґрунтується на повному та всебічному досліджених у справі доказів і не відповідає фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом відносно нього кримінального закону.

Не погодившись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_14 подав на них заперечення в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без зміни, оскільки вважав, що вина обвинуваченого є доведеною, покарання судом призначено справедливо, та в подальшому ОСОБА_10 обґрунтовано звільнений судом від призначеного покарання на підставі п. «г» ст. 1 ЗУ «Про амністію в 2016 році», оскільки являється особою пенсійного віку.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 на заперечення прокурора подав апеляційному суду пояснення в яких просив вирок суду скасувати, а його підзахисного ОСОБА_10 виправдати у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_10 у червні місяці 2016 року, точно дати не встановлено, у денну пору доби, умисно, самовільно, з мотивів особистої неприязності до ОСОБА_7 та використовуючи рішення протоколу наради засідання правління об`єднання громадян «Автогаражне товариство «Титан» від 11.06.2016 № 1, тобто документу, що не надає дійсного права, обмежуючи право користування гаражами, прибув до гаражу № НОМЕР_1 , розміщеному в 6 ряді, де за допомогою зварювального обладнання заварив створки воріт, тим самим перешкодив можливості вільно відчинити ворота та використовувати за призначенням гараж, який оформлений на ОСОБА_13 та переданий останнім у постійне користування ОСОБА_7 , чим було завдано майнової шкоди на суму 1637 грн., а також опломбував особисті гаражі в АГТ «Титан» за адресою: м. Суми, вул. Памірки, 1, ОСОБА_7 (у 5 ряду місце № 8) та ОСОБА_8 ( у 11 ряду місце №22, у 12 ряду місце № 28), чим створив їм перешкоди у реалізації своїх законних прав у володінні та користуванні власним майном, які гарантовані Конституцією та Законами України.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку вимог апеляційної скарги обвинуваченого, які просили вирок суду скасувати, виправдати обвинуваченого ОСОБА_10 , думки прокурора ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які заперечили проти вимог апеляційної скарги обвинуваченого, просили залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому йому злочині за ст. 356 КК України в ході судового розгляду справи не визнав, як не визнає її і в поданій ним апеляційній скарзі, вважаючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вчинення ним вказаного злочину, оскільки ряд суттєвих обставин в ході винсенення вироку залишив поза увагою.

Однак, з такими висновками обвинуваченого ОСОБА_10 колегія суддів погодитись не може.

Так, як вбачається з пояснень потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ті являються членами Автогаражного товариства «Титан», мають на його території гаражі, ворота одного з яких, на їх переконання, не маючи на те законних підстав, самоправно пошкодив, шляхом заварювання, обвинувачений ОСОБА_10 . Свідок ОСОБА_13 суду підтвердив той факт, що він за власні кошти на виділеній території побудував гараж який у 1993 році передав у користування іншому члену товариства «Титан» ОСОБА_12 .

Факт наявності у потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 статусу членів Автогаражного товариства «Титан», не заперечили ні обвинувачений ні інші учасники даного кримінального провадження, а факт того, що ворота одного з їх гаражів були дійсно заварені та опечатані підтвердили як допитані в ході судового розгляду справи свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 так і сам обвинувачений ОСОБА_19 , який вказав в суді про те, що він організував їх заварювання та опечатування, однак цьому передувало прийняття правлінням товариства відповідного на те рішення.

На підтвердження факту заварювання та опечатування воріт одного з гаражів потерпілих виступають і протоколи огляду місця події з фото таблицями та відеозаписом до них, які виступили предметом дослідження суду першої інстанції та були враховані судом при винесенні рішення.

Крім цього, як вбачається зі статуту автогаражного товариств «Титан», останній не містить вказівки про те, що у разі порушення учаниками вказаного товариства своїх обов`язків перед ним, останні піддаються обмеженню чи позбавленню користування своїм майном так як не передбачено і обов`язок чи право голови і правління товариства приймати рішення щодо заварювання воріт гаражів чи їх опечатування. При цьому, судом першої інстанції в ході судового розгляду було встановлено те, що обвинувачений ОСОБА_10 достовірно знав, що рішення засідання членів правління (оформлене протоколом № 1 від 11.06.2016 року, а.с. 153 т.1) прийняте не у відповідності з положеннями Статуту товариства, суперечить вимогам Конституції України та Цивільного кодексу України (а.с. 154-156 т.1).

Між тим, колегія суддів звертає свою увагу і на ту обставину, що відповідно до п. 3.6. статуту автогаражного товариств «Титан» та внесених до нього в послідуючому змін правління товариства обирається загальними зборами представників в кількості не менше 5 чоловік строком на два терміни (по 2 роки кожен термін) без права на повторне обрання, окрім випадків коли роботу правління визнано загальними зборами як добру або відмінну. Також, правління обирає голову, його заступника, та скарбника (а.с. 157, 162 т.1).

При цьому, матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей на підтвердження того, що 11.06.2016 року протокол № 1 був прийнятий за участі тих осіб, повноваження яких, як правління товариства, на той час були дійсними.

Вказане свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні передбаченого ст. 356 КК України злочину, та вірно кваліфіковано ним як самоправство, оскільки своїми діями ОСОБА_10 самовільно, всупереч встановленому законом порядку, вчинив дії, якими заподіяна значна шкода інтересам інших осіб - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , так як порушив їх право власності на користування гаражами, яке гарантоване їм Конституцією та Законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 в частині відсутності в його діях передбаченого ст. 356 КК України злочину та зокрема, як він наголошує, відсутність між його діями та заподіяною шкодою причинного зв`язку, так як вони не є самовільні та їм передувало рішення правління виходячи з наступного.

Так, самовільне вчинення будь-яких дій це здійснення особою свого дійсного або уявного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку (наприклад, особа, яка на законній підставі отримала ордер на квартиру, не очікуючи виїзду попередніх мешканців, самовільно її займає). Під уявним (передбачуваним, гаданим) слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помилялася. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

При цьому, об`єктом злочину виступає встановлений законодавством порядок реалізації фізичними та юридичними особами своїх прав та виконання обовзків, а об`єктивна сторона цього злочину характеризується сукупністю таких ознак як: самовільне, всупереч встановленому законом порядку, вчинення будь-яких дій; оспорюваність правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; заподіяння значної шкоди правоохоронюваним інтересам та причиний зв`язок між діями винної соби та значною шкодою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 як на об`єкт даного злочину посягнувся на обмеження наданими Конституцією України права потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у користуванні ними своїм майном, оскільки заварив вхід до гаражу. Між тим, його дії носять умисний, самовільний характер, вони були оспорені потерпілими до правоохоронних органів, від таких дій ОСОБА_10 настало заподіяння правоохоронюваним інтересам потерпілих значної шкоди, оскільки той фактично позбавив останніх наданих їм Конституцією та Законами України права користуватися своїм майном. При цьому, попри оспорюваність обвинуваченим, між його діями та завданою шкодою потерпілим наявний причинний зв`язок, оскільки заварені ОСОБА_10 ворота фактично позбавили потерпілих права користуватися своїм майном.

Щодо тверджень обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що його діям передував прийнятий членами правління товариства протокол, а тому вони не носили самовільного характеру, то їх слід визнати безпідставними, оскільки саме за ініціативою обвинуваченого ОСОБА_10 було зібрано збори правління, на порядок денний поставлено питання вирішення виключення зі членів товариства ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак при цьому, прийнято рішення не про їх виключення зі членів товариства, а про обмеження наданих їм Конституцією та Законами України прав користуватися та розпоряджатися своїм майном, що безумовно виступає порушенням закону та є неправомірним. Вказані факти не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_10 в ході його допиту судом першої інстанції, однак мотивував свої дії тим, що потерпілі злісно не сплачували членські внески, а один із них порушував пожежну безпеку та порядок користування електричною енергією.

Однак, колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що відмінність самоправства від правомірного захисту цивільних прав полягає у тому, що особа діє лише у межах дійсного права, в порядку і у спосіб, визначені відповідними правовими актами чи договорами, а завдана шкода не перевищує збитки, які у такий спосіб попереджуються. Між тим, за визначенням словника «самоправство» означає самовільне порушення законного порядку при веденні справ та вирішенні якихось правових питань, а «самозахист» - застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене, висновки обвинуваченого ОСОБА_10 про відсутність в його діях ознак передбаченого ст. 356 КК України злочину є помилковими.

Також, слід визнати безпідставними і твердження обвинуваченого в частині того, що гарантовані потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_12 Конституцією України права ним не порушено, через те, що гаражі і земельні ділянки останніх ними не приватизовані та знаходяться на балансі кооперативу «Титан», оскільки як вбачається з п. 2.3. т п. 2.12 Статуту даного товариства члени товариства індивідуально здійснюють будівництво гаражів за проектами, затвердженими в установленому порядку, власними силами і коштами, чи з допомогою підрядчиків та при цьому, приватизація ними земельних ділянок під гаражами є їх правом (а.с. 155, 156 т.1). Вказане не свідчить про відсутність у цих осіб права власності на вказане майно, оскільки зведення гаражів, покладено на осіб, які є членими товариства та яким була виділена земельна ділянка під таке зведення.

Щодо тверджень апелянта про не здійснення судом в ході розгляду справи перевірки у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 документів на право власності на гаражі, то вони не можуть слугувати підставою для змінити чи скасування оскаржуваного вироку суду, оскільки в ході судового розгляду справи підстав для сумніву в тому, що вказані особи виступають членами товариства «Титан» в учасників кримінального провадження не було, вказаних осіб збори правління на чолі з головою ОСОБА_10 , мали намір виключити із свого членства, що підтверджується прийнятим ними протоколом № 1 від 11.06.2016 року, а тому вказані обставини в своїй сукупності безумовно свідчать про наявність у вказаних осіб статусу учасника даного товариства та наявності у них відповідного майна на його території.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів не може погодитись з висновками обвинуваченого ОСОБА_10 про допущення судом першої інстанції неповноти судового розгляду, що на його переконання, призвела до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильному застосуванню судом закону України про кримінальну відповідальність, вважає їх необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 вироком місцевого суду виду та міри покарання то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, ці вимоги кримінального закону судом дотримані.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який в сил ст. 89 КК України є раніше не судимою особою, має посередню характеристику за місцем проживання, як пом`якшуючу покарання обставину судом враховано пенсійний вік обвинуваченого ОСОБА_10 , обставин які б обтяжували б покарання судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого за призначення йому покарання в межах санкції ст. 356 КК України у виді штрафу - 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн., з чим, за встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, погоджується й колегія суддів та вважає таке покарання розумним та справедливим, сприятиме перевихованню обвинуваченого.

Крім цього, на переконання колегії суддів, судом обґрунтовано задоволено і клопотання захисника ОСОБА_9 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 амністії, оскільки вчинений ним злочин не є тяжким або особливо тяжким злочином, а обвинувачений є особою пенсійного віку, що підтверджується його пенсійним посвідченням (а.с. 237 т.1) та дає суду підстави для його звільнення від призначеного покарання на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році».

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 29 листопада 2017 ррку відносно ОСОБА_10 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4