233 № 242/3975/16-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000523 від 15 червня 2016 року за обвинуваченням:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Донецьк, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 258-3 КК України,
В С Т А Н О В И В:
26 серпня 2016 року до Селидівського міського суду Донецької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000523 від 15 червня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 258-3 КК України, який затверджено заступником начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Донецької області ОСОБА_9 .
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року змінено підсудність кримінального провадження відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 364 КК України та передано його для розгляду до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.
28 вересня 2017 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000523 від 15 червня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 258-3 КК України, який згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді ОСОБА_10 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_11 .

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року задоволено заяви про самовідвід суддів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддів: головуючого суддю - ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2017 року по матеріалам вказаного кримінального провадження призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2018 року постановлено здійснення кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000523 від 15 червня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 258-3 КК України за відсутності обвинуваченого (in absentia) в порядку спеціального судового провадження.

Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав можливим призначити судовий розгляд кримінального провадження.
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заявили клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, а саме не конкретизованість висувного обвинувачення, наявність у ньому протиріч та порушення права на захист, а також порушення правил підслідності під час проведення досудового розслідування, оскільки досудове розслідування повинно було здійснюватися Національним антикорупційним бюро України.
Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши в нарадчій кімнаті обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у відповідності до положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, приходить до наступного висновку.
Виходячи з норм закону, викладених в ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд зобов`язаний перевірити матеріали кримінального провадження, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття судових рішень, передбачених ч. 3 цієї статті, вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. При цьому у підготовчому провадженні не вирішується питання про доведеність вини обвинуваченого, оскільки це прерогатива суду під час судового розгляду, завдання цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт наряду з іншими реквізитами обов`язково має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому п. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.
Як вказують приписи ч. 1 ст. 91 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 не містить посилання на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими і які відносять до предмету доказування у кримінальному провадженні.
Так, дії ОСОБА_8 щодо умисного ухилення від виконання своїх службових обов`язків з організації роботи особового складу ГУМВС України в Донецькій області та його територіальних органів одночасно кваліфікуються за ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 1 ст. 258-3 КК України. Наявність подібних суперечливих положень у обвинувальному акті є підставою для його повернення. Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
При цьому, у правовій кваліфікації дій ОСОБА_8 при вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, зазначено як умисне ухилення від виконання службових обов`язків, без встановлення об`єктивної сторони, зокрема зловживання особою службовим становищем.
Також при правовій кваліфікації дій ОСОБА_8 при вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, обвинувачується у іншому сприянню створенню терористичної організації, що не дає можливості конкретно визначити у чому саме обвинувачується останній.
Так, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. ст. 91, 291 КПК України, оскільки обвинувачення є неконкретним та не містить усіх необхідних відомостей та обставин вчинення злочину, а ті обставини, які викладені в ньому не відповідають правовій кваліфікації дій обвинуваченого, а тому не може вважатися висунутим в порядку, встановленому КПК України та позбавляє суд призначити обвинувальний акт до судового розгляду.
У відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду. (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 52, рішення від 25.07.2000 р. у справі «Маточчіа проти Італії» п. 58 та рішення від 20.07.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» п. 34).
Крім того, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України).
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (рішення у справах "Тейксейр де Кастро проти Португалії" від 9 червня 1998 р.; рішення у справі "Шабельник проти України" від 19 лютого 2009 р.), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення ч. 3 ст. 62 Конституції України, в якій зазначено, що "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом" дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо (рішення КСУ у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20 жовтня 2011 р. № 12-рп/2011).
Порушення зазначених вимог КПК України позбавляють доказового значення відомості, які були отримані, роблять доказ недопустимим. Такий доказ не може бути покладений в основу підозри, обвинувачення, використаний для доказування інших значущих у кримінальному провадженні обставин.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. При цьому, відповідно до ч. 5 даної статті цього Кодексу кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України (ред. 16.07.2015 року) детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-1, 368, 368-2, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна умова, що розмір предмета злочину або завданої ним шкоди в п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на час вчинення злочину (якщо злочин вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків).
Як вбачається з обвинувального акту, кримінальне правопорушення було вчинене в період часу з 23 лютого 2014 року по 05 березня 2014 року в тому числі начальником Головного управління МВС України в Донецькій області (тобто службовою особою вищого начальницького складу органів внутрішніх справ та шкода, завдана ним складає 4860743 грн. 54 коп., що у 500 і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення злочину, отже, відповідно до ч. 5 ст. 216 КПК України (ред. 16.07.2015 року) досудове розслідування у даному кримінальному провадженні мали здійснювати детективи НАБ України.
При цьому, в порушення вказаних вимог закону, досудове розслідування проводилось заступником начальника першого слідчого відділу СУ прокуратури Донецької області за процесуального керівництва прокуратури Донецької області.
Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України заборонено доручати проведення досудового слідства у злочинах, підслідних детективам НАБ України, іншим правоохоронним органам, у тому числі слідчим Національної поліції та прокуратури.
Всупереч вимогам ст. 216 КПК України, вказане кримінальне провадження не було своєчасно передано за підслідністю компетентному органу досудового розслідування.
Окрім цього, Спеціалізована антикорупційна прокуратура відповідно до вимог ч. 5 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» є єдиним самостійним структурним підрозділом Генеральної прокуратури України, уповноваженим здійснювати нагляд за дотриманням законів НАБ України при проведенні оперативно-розшукової діяльності та досудового слідства.
Таким чином, затвердження даного обвинувального акта прокурором який здійснює нагляд за додержанням законів під час досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням заступником начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Донецької області ОСОБА_9 є незаконним, так як суперечить вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру».
З огляду на викладене такі порушення закону, допущені під час досудового розслідування, перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду, оскільки досудове розслідування даного кримінального провадження, а також затвердження обвинувального акта по даному кримінальному провадженню, проводили не уповноважені на це особи.
Таким чином, прокурором порушені вимоги кримінального процесуального закону, а саме вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки конкретне обвинувачення у вчиненні відповідних злочинів ОСОБА_8 фактично не висунуто, що унеможливлює судовий розгляд кримінального провадження та можливість забезпечення справедливого судового розгляду відповідно до Європейської Конвенції з прав людини, та ч. 5 ст. 216 КПК України, оскільки досудове розслідування було проведено з порушенням правил підслідності, не уповноваженим на те органом, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору через його невідповідність вимогам кримінального процесуального закону.
Керуючись ст.ст. 291, 314, 376 КПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000523 від 15 червня 2016 року відносно ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 258-3 КК України. - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Донецької області, через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом 7 днів з дня її оголошення.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 23 лютого 2018 року о 08:00 годині.
Головуючий суддя Судді