Справа № 645/162/16-к
Провадження №1-кп/645/77/17
У Х В А Л А
Іменем України

04 грудня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі колегії:
Головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченню ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 186 КК України,
встановила:
В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться вищезазначене кримінальне провадження.
Вирішуючи питання доцільності продовження відносно усіх обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор заявив про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , у зв`язку наявністю ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 просили змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
У даному кримінальному провадженні під час досудового розслідування відносно обвинувачених було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який востаннє ухвалою судової колегії від 09.10.2017 року продовжено на строк до 07.12.2017 року.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.
Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона
свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства». У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим злочинів свідчать про підвищену суспільну небезпеку. У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегією враховується наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кожним з обвинувачених злочинів проти власності, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, вік та стан здоров`я кожного з обвинувачених, обставини, що підтверджують наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості, є те, що інкримінований обвинуваченим злочин вчинений у формі складної співучасті і у випадку доведеності винуватості їм загрожує покарання у виді позбавлення волі.
Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, будь-яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я обвинувачених та неможливості їх подальшого тримання під вартою на теперішній час суду не представлено.
Враховуючи вищезазначене, а також ту обставину, що на теперішній час судовий розгляд триває, не всі потерпілі та свідки допитані, виходячи з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, на які посилався прокурор, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, приймаючи до уваги, що підстави, за яких під час досудового розслідування обвинуваченим було обрано запобіжний захід у виді тримання під варту, на теперішній час не відпали, і під страхом можливості застосування покарання, передбаченого санкціями статей, які інкриміновані обвинуваченим, останні можуть переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілих, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні, вчинити інший злочин, суд дійшов висновку про неможливість зміни обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на інший, більш м`який, та про необхідність його продовження на строк до 60 діб.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, колегія суддів
ухвалила:
У задоволенні клопотання захисників про зміну запобіжного заходу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 відмовити.
Продовжити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строк тримання під вартою до 01.02.2018 року.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.
Головуючий - суддя ОСОБА_1
Суддя ОСОБА_2
Суддя ОСОБА_3