АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1000/17 Справа № 205/7433/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003180, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Дніпро, що проживає в АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Дніпро, що зареєстрована в АДРЕСА_2 , проживає в АДРЕСА_3 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати а кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 закрити у зв`язку із недоведеністю його вини.

В апеляційній скарзі потерпілий просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених, ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, ОСОБА_10 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та взяти її під варту в залі суду.

Змінити вирок в частині вирішення цивільного позову та стягнути солідарно с ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на його користь у відшкодування заподіяної моральної шкоди 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині вирок - залишити без змін.

В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень до неї, обвинувачений ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та повернути кримінальне провадження до суду першої інстанції для нового розгляду.
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, та призначене йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України призначеним покаранням поглинуто покарання у вигляді 3 років 2 місяців, призначене вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року, та остаточно ОСОБА_9 до відбування призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_9 у строк відбутого покарання час відбування ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року в період з 25 лютого 2016 року по 09 жовтня 2016 року включно.

ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, та призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними та засуджено за те, що за обставин, встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вироку, останні 07 вересня 2015 року, близько 10.00, знаходячись на пл. Єдності в м. Дніпрі, вступили між собою та з особою, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, в попередню змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи умови попередньої змови, близько 13.30 того ж дня, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особа, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, прибули до будинку АДРЕСА_4 . Діючи узгоджено, в групі з іншими співучасниками, ОСОБА_9 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігав, за допомогою заздалегідь приготовленої драбини піднявся до балкону квартири АДРЕСА_5 , розташованої у зазначеному будинку, розбив скло дверей балкону та проник у вказане житло, після чого відкрив двері квартири, через які особа, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, і ОСОБА_10 , проникли у квартиру, звідки вказані особи таємно викрали майно, належне потерпілому ОСОБА_12 , грошові кошти у розмірі 4800 доларів США та 33 700 грн., які ОСОБА_10 дістала з верхньої шухляди шафи, а всього на загальну суму 139 025, 44 грн., що перевищило 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто заподіявши значну шкоду потерпілому, після чого з викраденим з місця злочину зникли.

Вищезазначені дії обвинувачених були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 3 ст. 185 КК України, щодо ОСОБА_10 - за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, і такого, що завдало значної шкоди потерпілому а щодо ОСОБА_9 - за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаного з проникненням у житло, і такого, що завдало значної шкоди потерпілому.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не прийнято до уваги всіх доказів належним чином, а докази, покладені в основу обвинувачення, є сумнівними.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_13 заперечував свою причетність до викрадення грошей в доларах США, а допитані в судовому засіданні особи не викривали його у викраденні саме цих коштів, а тому покласти в основу обвинувального вироку їх показання неможливо.

Крім того зазначає, що відеоматеріали, досліджені в судовому засіданні, також неможливо вважати достатніми доказами, оскільки вони не містять конкретної інформації щодо дій його підзахисного всередині квартирі потерпілого.

Вказує, що ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що проник він в квартиру потерпілого на прохання ОСОБА_10 , яка стверджувала, що вона є її власницею, а тому його неможливо вважати співучасником вчинення кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, потерпілий, не оспорюючи законність вироку суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кваліфікації їх умисних дій за ч. 3 ст.185 КК України, у той же час вважає, що вирок суду не відповідає вимогам Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України та приписів постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», через невідповідність призначеного судом покарання за своїм розміром ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам зазначених обвинувачених через м`якість, а також часткового, а не в повному обсязі задоволення позовних вимог в частині стягнення з обвинувачених моральної шкоди.

Вказує, що судом при призначенні покарання не було взято до уваги той факт, що обвинувачені на протязі досудового розслідування та на стадії судового розгляду визнали вину тільки частково, намагаючись пом`якшити собі покарання, що говорить про відсутність в них каяття та несприяння слідству.

Не було враховано належним чином і того факту, що в нього викрадено всі його гроші в сумі 4800 доларів США та 33700 гривень, які є його збереженнями на утримання сім`ї, при цьому ОСОБА_9 заподіяну матеріальну шкоду не відшкодував, ОСОБА_10 відшкодувала у незначній частині, та жодний з обвинувачених не вибачився перед ним.

Вказує, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є заниженим та не відповідає обсягу та глибині заподіяних йому страждань, переживань та життєвих незручностей.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, з урахуванням доповнень, обвинувачений ОСОБА_9 зазначає, що судом при розгляді даного провадження та при винесенні вироку не було взято до уваги ті факти, які б могли вплинути на остаточне рішення.

Вказує, що він проник через балкон до квартири потерпілого та відчинив зсередини вхідні двері до неї на прохання ОСОБА_10 , з якою його познайомила особа, справа щодо якої виділена у самостійне провадження. При цьому він не мав на увазі вчинення злочину, оскільки ОСОБА_10 запевнила його, що є власницею даної квартири та повинна терміново взяти з неї певні документи, але не може потрапити до квартири, оскільки загубила ключ від вхідних дверей.

Зазначає, що в квартирі нічого не чіпав та отримав від ОСОБА_10 через особу, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, лише 8.000, 00 грн. за виконану роботу, а грошових коштів у доларах США не бачив ані у квартирі, ані у ОСОБА_10 та особи, справа щодо якої виділена у самостійне провадження,

Вказує, що судом при призначенні покарання не було взято до уваги стан його здоров`я, підтверджений медичними документами у матеріалах справи, захворювання на туберкульоз, ВІЛ, гепатит С, трофічну язву, а також видалення селезінки.

У доповненні до апеляційної скарги додатково посилається на те, що, на його думку, грошові кошти в іноземній валюті з квартири потерпілого могла викрасти ОСОБА_10 та приховати цей факт від нього та особи, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, оскільки в руках ОСОБА_10 після виходу з квартири він бачив якийсь згорток, з приводу якого задовільних пояснень від неї в той час не отримав. При цьому судом першої інстанції дане питання з`ясоване не було.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - частково, в частині, що не суперечить його апеляційній скарзі, проти задоволення апеляційної скарги потерпілого заперечував; захисника ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу свого підзахисного підтримав у повному обсязі, свою апеляційну скаргу підтримав в частині, що їй не суперечить, проти задоволення апеляційної скарги потерпілого заперечував; обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_8 , які апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника підтримали, проти задоволення апеляційної скарги потерпілого заперечували; представника потерпілого ОСОБА_11 , який апеляційну скаргу потерпілого підтримав, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника заперечував; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту заперечував, вважаючи оскаржуваний вирок в частині встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та кваліфікації дії обвинувачених законним та обгрунтованим, щодо призначеного покарання зазначив, що вимоги потерпілого не позбавлені сенсу; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 щодо неправильності висновків суду, покладених в основу оскаржуваного вироку суду, колегія суддів оцінює їх як безпідставні, оскільки висновок суду першої інстанції про винність обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини обвинувачених.
У своїх апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 не оспорюють того, що у день, час та у спосіб, вказані у вироку суду, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 та особою, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, проникли до квартири АДРЕСА_6 , втім вказують, що при цьому ОСОБА_9 не мав наміру скоювати крадіжку, оскільки ОСОБА_10 переконала його у тому, що вона є власницею цієї квартири та повинна терміново взяти з неї певні документи, але не може до неї потрапити, оскільки загубила ключі.

Ці доводи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки характер дій обвинувачених, - вжиття останніми заходів для маскування незаконності вказаних дій шляхом перевдягання в одяг працівників комунальних служб; спосіб проникнення до квартири - через балкон, за допомогою приставної драбини, з розбиванням скла балконної двері; проникнення всередину квартири не тільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , якій за версією захисту ОСОБА_9 необхідно було взяти певні документи, але й особи, щодо якої справа виділена у самостійне провадження, що не мала очевидної правомірної причини до неї входити; дії обвинувачених всередині вказаної квартири, а саме те, що замість взяття будь-яких документів ОСОБА_10 , останні заволоділи грошовими коштами потерпілого та всі разом залишили квартиру; значний розмір винагороди, отриманої ОСОБА_9 згідно його власним поясненням за виконання своєї частини дій, - 8.000, 00 грн., - поза розумним сумнівом свідчать про спрямованість умислу вказаних осіб саме на вчинення крадіжки і про те, що ОСОБА_14 брав участь у цьому злочині усвідомлено та навмисно.

Не можуть бути взяті до уваги і доводи цього обвинуваченого та його захисника про те, що в потерпілого ОСОБА_12 не були викрадені грошові кошти у доларах США, оскільки на викрадення суми у розмірі 4.800 доларів США з початку досудового розслідування послідовно вказує цей потерпілий, а також наявність у квартирі АДРЕСА_6 цих коштів та їх наступне викрадення підтверджує у своїх показаннях свідок ОСОБА_15 . Крім того, згідно наявній у матеріалах справи заяві на видачу готівки № 14633 від 21.10.2014 р. потерпілий ОСОБА_12 зняв з рахунку в ПАТ "Альфа-Банк" грошові кошти у розмірі 169.871, 03 грн., що підтверджує наявність в нього готівкових грошових коштів у розмірі, достатньому для конвертації у вказану суму в доларах США. Також матеріалами справи та показаннями самих обвинувачених підтверджується здійснення останніми після вчинення інкримінованої їм крадіжки значних витрат, ОСОБА_10 - на викуп з ломбарду заставленого її матір`ю майна, ОСОБА_9 - на придбання інструментів.
На думку колегії суддів, цими доказами поза розумним сумнівом підтверджується факт викрадення обвинуваченими в потерпілого ОСОБА_12 зокрема грошових коштів у сумі 4.800 доларів США, а доводи ОСОБА_9 та його захисника у цій частині належить вважати формою захисту, спрямованої на пом`якшення як кримінальної, так і цивільно-правової відповідальності за вчинене діяння.
Посилання цього обвинуваченого на те, що грошові кошти у доларах США могла взяти ОСОБА_10 та не повідомити про це решту співучасників, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки дії ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та особи, справа щодо якої виділена у самостійне провадження, були спільними та охоплювалися єдиним злочинним умислом, спрямованим на викрадення майна потерпілого.
Доводи захисника обвинуваченого щодо того, що відеоматеріали, досліджені в судовому засіданні, неможливо вважати достатніми доказами, оскільки вони не містять конкретної інформації про дії його підзахисного всередині квартири потерпілого, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки вказаний відеозапис містить відомості про дії обвинувачених зовні будинку потерпілого, зокрема про спосіб проникнення до квартири потерпілого. Що стосується їх дій всередині вказаної квартири, то такі обставини підтверджуються іншими дослідженими судом доказами, і відсутність їх на відеозаписі не свідчить про недоведеність обвинувачення у цій частині.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_12 щодо, відповідно, суворості та м`якості призначеного покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_9 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є умисним тяжким злочином; відсутність обставин, що обтяжують покарання цього обвинуваченого; наявність обставини, що пом`якшує його покарання, якою було визнане сприяння розкриттю злочину; відомості про його особу, а саме те, що останній є раніше багаторазово судимим, в тому числі за корисливі посягання на чуже майно, та із застосуванням положень ст. 71 КК України, що свідчить про стійку антисоціальну спрямованість його особи та схильність до протиправної поведінки, новий злочин вчинив у період іспитового строку за попереднім вироком суду.

Взявши до уваги та належним оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк ближче до верхньої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, але не у максимальному розмірі, із призначенням остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, а також про відсутність підстав для застосування при призначенні покарання цьому обвинуваченому положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів з правильністю цього висновку погоджується та вважає призначене покарання законним, справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_9 і попередження нових злочинів.

Апеляційна скарга обвинуваченого вказаного висновку не спростовує, оскільки наведені на її обгрунтування обставини, що стосуються стану його здоров`я, - захворювання на туберкульоз, ВІЛ, гепатит С, трофічну язву, а також видалення селезінки, - у сукупності не дають підстав для пом`якшення призначеного йому покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_10 судом першої інстанції також було враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є умисним тяжким злочином; відсутність обставин, що обтяжують покарання цієї обвинуваченої; наявність обставин, що пом`якшують її покарання, якими було визнане сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування заподіяної шкоди; відомості про її особу, а саме те, що остання вперше притягується до кримінальної відповідальності та має на утриманні малолітню дитину.

За таких обставин суд першої інстанції визнав за необхідне призначити цій обвинуваченій покарання у розмірі, що перевищує мінімальну межу, встановлену санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, але наближений до неї, - у виді 4 років позбавлення волі. На думку колегії суддів, таке покарання, зважаючи на відомості про особу цієї обвинуваченої та наявність щодо неї декількох обставин, які пом`якшують її покарання, не може вважатися м`яким, у зв`язку з чим підстав для призначення цій обвинуваченій більш суворого покарання не вбачається.

Апеляційна скарга потерпілого вказаних висновків не спростовує, оскільки обставини, наведені на її обгрунтування, - тяжкість та суспільна небезпека вчиненого злочину, скоєння його групою осіб за попередньою змовою, визнання обвинуваченими своєї вини, лише частково, відшкодування матеріальної шкоди у незначній частині та невідшкодування моральної шкоди, те, що обвинувачені не працюють, - були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та достатньою мірою враховані при призначенні покарання.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілого щодо неправильного визначення судом розміру відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення у цій частині.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому КПК України, пред`явила цивільний позов.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.
Цивільні правовідносини, що виникають з приводу відшкодування шкоди, заподіяної злочином, врегульовані положеннями ст. 1177 ЦК України, згідно якій шкода, завдана особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На думку колегії суддів, при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_12 суд першої інстанції належним чином врахував обставини, що мають значення, та визначив розмір цього відшкодування, який є справедливим та відповідає дійсному обсягу заподіяних цьому потерпілому моральних страждань, переживань та життєвих незручностей.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_12 цих висновків не спростовують, оскільки грунтуються лише на його особистих міркуваннях як зацікавленої особи, та полягають у переоцінці обставин справи з наданням їм тенденційної, упередженої оцінки на користь цивільного позивача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_9 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від. 10 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та ОСОБА_10 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, - залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.) зарахувати ОСОБА_9 строк попереднього ув`язнення, а саме строк перебування його під вартою з 10 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року включно, у строк відбування покарання, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4