Постанова
Іменем України

10 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 336/8627/15-к
провадження № 51-1011км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002287, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області та мешкає у АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі-КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді 240 годин громадських робіт.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду у розмірі 3 058,67 грн, 5 000 грн, відповідно.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, 29 травня 2015 року о 17.00 год, ОСОБА_6 , знаходячись поблизу торгівельного комплексу «Пасаж», розташованого по вул. Чарівна, 58, під час раптово виниклої сварки з ОСОБА_7 , завдав йому три удари кулаком в обличчя, чим заподіяв легкі тілесні ушкодження, які спричинили незначну стійку втрату загальної працездатності менше 10%.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення відносно нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що його діям суд першої інстанції дав неправильну юридичну оцінку, оскільки він не мав наміру спричиняти потерпілому будь-які тілесні ушкодження, а лише оборонявся від його протиправних дій, в ході яких, останній використовував ніж. Зазначає, що відносно потерпілого ОСОБА_7 було відкрите кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, що на думку засудженого, свідчить про його перебування в момент події в стані необхідної оборони. Звертає увагу на агресивну поведінку потерпілого, у тому числі, під час розгляду справи в суді та необхідність об`єднання кримінальних проваджень за його обвинуваченням та обвинуваченням ОСОБА_7 . Вважає помилковим висновок судово-медичної експертизи, що думку засудженого, призвело до неправильної кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК.

Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , що спричинило незначну втрату працездатності відповідає обставинам, з`ясованим судом, встановлених під час кримінального провадження, підтверджений перевіреними у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.
Так, засуджений ОСОБА_6 в своїх показаннях вказував на те, що на протязі тижня ОСОБА_7 стихійно торгував полуницею близько до його торгівельного місця, що обурювало його і вони з цього приводу постійно конфліктували. Ці показання частково підтвердив потерпілий ОСОБА_7 , який повідомив, що торгівельне місце на ринку обрав за вказівкою особи, яка збирала плату за торгівлю, однак ОСОБА_6 цим був незадоволений і постійно його в грубій формі виганяв та лаявся, розкидав його товар, після чого раптово завдав декілька ударів.
Також зазначені відомості з приводу побиття ОСОБА_6 потерпілого ОСОБА_7 в своїх показаннях підтвердили свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 посилається на те, що він перебував у стані необхідної оборони про, що він також вказував під час розгляду кримінального провадження судам першої та апеляційної інстанцій, однак, ці твердження засудженого були визнані необґрунтованими.
Відповідно до ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Як убачається з обставин встановлених судом, ОСОБА_6 з неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_7 , що склалися на протязі тижня через близьке розташування їх торгівельних місць на ринку, затіяв сварку з потерпілим, в ході якої завдав три удари кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_7 , в результаті чого заподіяв тілесні ушкодження потерпілому у виді травматичного перелому коронкових частин перших зубів верхньої щелепи справа та зліва, другого зубу верхньої щелепи зліва, рани на слизовій оболонці нижньої губи, крововилив з набряком м`яких тканин в області нижньої губи.
Отже, виходячи з того, що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з приводу незадоволення останнього близьким розташуванням їх торгівельних місць відбувався протягом тривалого часу, відсутні підстави вважати, що на ОСОБА_6 було здійснено раптове суспільно небезпечне посягання з боку потерпілого ОСОБА_7 , а тому при заподіянні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 у стані необхідної оборони не перебував.
Крім того, не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження посилання засудженого на здійснення досудового розслідування відносно ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК.
Також в колегії суддів не викликає сумнівів висновок судово-медичної експертизи, оскільки він є науково обґрунтованим, виваженим, ґрунтується на всебічному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, складений у спеціалізованій Комунальній установі «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради лікарем судово-медичним експертом 1 кваліфікаційної категорії за фахом «Судово-медична експертиза», який має стаж роботи більше 12 років та 3 кваліфікаційний клас судового експерта, ознайомленим з правами та обов`язками експерта, що передбачені ст. 69 КПК та кримінальною відповідальністю, встановленою статтями 384, 385КК.

Отже, при всебічній перевірці та оцінці усіх доказів у сукупності, суд дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Всі наведені в апеляціях доводи, належним чином було перевірено і визнано безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував у своєму рішенні, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання є справедливим та достатнім для виправлення засудженого й попередження скоєння нових злочинів.
З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3