АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №642/3264/17 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/1016/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
Іменем України
03 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого та захисника на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24.11.2017р. відносно ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, неодружений, непрацюючий, раніше не судимий мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України, до 3(трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2(два) роки.

Згідно вироку, 01.05.2017р. ОСОБА_9 о 21год. керував технічно справним автомобілем «Ford Sierra» р.н. НОМЕР_1 , на якому рухався по вул. Полтавський Шлях з боку вул. Ярославської в напрямку вул. Малиновського у м. Харкові зі швидкістю 61км/год.

Під час руху водій ОСОБА_9 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований в районі буд.40 по вул. Полтавський Шлях у м. Харкові, не зупинив керований ним автомобіль «Ford Sierra», та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала дорогу по пішохідному переходу, з права на ліво по ходу руху автомобіля, чим грубо порушив вимоги п.п.10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, які з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної події потерпіла ОСОБА_10 отримала несумісну з життям сукупну травму тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та загинула на місці пригоди.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати в наслідок м`якості призначеного покарання і ухвалити новий, яким призначити 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3(три) роки. Так, цей апелянт вважає, що суд зайво врахував щире каяття обвинуваченого, який жодним чином не компенсував завдану шкоду.

Захисник у поданій апеляційній скарзі навпаки звертає увагу на суворість призначеного покарання і просить вирок змінити в частині призначеного покарання і призначити 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки і застосувати положення ст.75 КК України з іспитовим строком 3 роки. Цей апелянт навпаки звертає увагу суду на поведінку обвинуваченого після вчинення злочину і в суді, а також зазначає, що ОСОБА_9 намагався компенсувати завдану шкоду але з вини потерпілого йому це не вдалось.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів, які підтримали кожний свою апеляційну скаргу, обвинуваченого який просив задовольнити апеляційну скаргу захисника, прокурора який просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляції слід залишити без задоволення виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з вироку суду (т.1 а.с.53-54), фактичні обставини справи встановлені у порядку передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, що позбавляє права учасників судового провадження оскаржувати їх.

Так як, судом встановлено, що ОСОБА_9 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої то суд вірно кваліфікував ці його дії за ч.2 ст.286 КК України.

Таким чином, відповідно до раніше наведеної правової норми апеляційна інстанція перевіряючи вирок в частині призначення обвинуваченому покарання виходить з положень ст.65 КК України, що суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував: ступень тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину; особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий.
Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, за відсутністю обставин, які б обтяжували покарання.

Правильність визначення судом першої інстанції щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, у колегії суддів не викликає сумніву, з урахуванням поведінки обвинуваченого після вчинення ДТП, підчас досудового слідства і в суді, а відсутність компенсації завданої шкоди, з підстав зазначених захисником, істотним чином не впливає на вказаний висновок суду.

З урахуванням наведеного, районний суд прийшов до правомірного висновку, за переконанням колегії суддів, що виправлення ОСОБА_9 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства.
Такий підхід при призначенні покарання, приймаючи до уваги позицію потерпілого, колегія суддів находить таким, що в повній мірі відповідає вимогам процесуального закону і тим критеріям які наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правомірність не застосування судом першої інстанції положення ст.75 КК України до ОСОБА_9 .

Поряд з цим, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції призначив покарання, яке, на думку колегії суддів, не можна вважати явно несправедливим у розумінні ст.414 КПК України, а тому його слід визнати справедливим.

Звідси, колегія суддів приходить до висновку, що апеляції задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги потерпілого та захисника залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24.11.2017р. відносно ОСОБА_9 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді