Справа № 639/5595/17
Провадження № 1-кп/639/505/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2017 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000490 від 15.02.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Під час судового засідання прокурором заявлено клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт з огляду на те, що до обвинуваченого застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою до 11.01.2018 року, однак зважаючи на те, що ОСОБА_4 є інвалідом 3 групи, має низку захворювань та на теперішній час ризики, передбачені ст. 177 КПК України суттєво зменшилися, можливо застосувати більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 підтримали клопотання прокурора та просили його задовольнити.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Судовим розглядом встановлено, що ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 05.07.2017 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 обрано захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою. При прийняті такого рішення слідчий суддя виходив з того, що прокурором було доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України,

В подальшому, ухвалами суду дію такого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено, зокрема ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.11.2017 року до 11 січня 2018 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного злочину середньої тяжкості, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від двох до п`яти років. Також, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисних тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від шести до десяти років із конфіскацією майна.

Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового слідства та суду; знищити, сховати або спотворити будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, і може бути застосований лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом засобів доказування доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим в ст.177 КПК України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 раніше судимий, до моменту арешту не працював, має низку захворювань, зокрема: хронічний інфекційний токсичний гепатит, токсична кардіопатія, токсична енцефолапія з церебростенічним синдромом, є інвалідом 3 групи та має постійне місце мешкання в м. Харкові.

Суд враховує, що при розгляді клопотання про запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів» п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України». «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу» п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року справа «Хайреддінов проти України».

При цьому береться до уваги, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти. При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать: відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя. Справа ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії».

Перешкоджання встановленню істини за кримінальною справою за практикою Суду, може здійснюватися шляхом «тиску на свідків», «знищення або фальсифікації доказів», «змовляння зі спільниками або свідками», «затягування і заплутування розслідування». Суд неодноразово вказував на те, що на її обґрунтованість впливає час. В даному конкретному випадку на час розгляду питання щодо міри запобіжного заходу, можливість здійснення тиску на свідків і знищення доказів за кримінальною справою не може розглядатися як підстава утримання особи під вартою, коли свідки у встановленому законом порядку не допитані з вини сторони обвинувачення, а докази у провадженні є закріпленими, отже, «ризик змовляння» завдяки цьому зменшується.

Таким чином наявність підстави «існування ознак тяжкого злочину» у практиці Суду збігається з підставою «суворості передбаченого покарання». Ця підстава не може бути застосованою самостійно без інших підстав позбавлення особи свободи. Справа «Ілійков проти Болгарії», в якій Суд закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» і теж втрачає свою вагу із збігом розумного терміну.

Також при розгляді клопотання судом враховується і інша практика Європейського суду з прав людини з даного питання. Так, зокрема, у справі «Луценко проти України» у остаточному рішенні від 19 листопада 2012 року у п. 62 зазначено: «Суд наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбулось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України», пункт 26. Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції.

На теперішній час ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто можливість ОСОБА_4 незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні сплинув, оскільки свідки по даному кримінальному провадженню вже допитані.

Таким чином, на даний час суд приходить до висновку, що продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 не є виправданим, оскільки більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою будуть достатніми для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Аналізуючи вказане вище, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, суд вважає, що на даний час необхідно змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, що забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 181, 194 331, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, строком на 2 місяці, тобто до 18 лютого 2018 року, звільнивши його з-під варти в залі суду негайно та поклавши на нього наступні обов`язки:

1) прибувати по першому виклику до суду за кожною вимогою;

2) цілодобово не залишати місце постійного проживання: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Копію ухвали направити до ДУ «Харківська УВП №27» та до органу поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Контроль за виконанням домашнього арешту покласти на Слобідський ВП ГУ НП в Харківській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1