Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/763/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 364-1 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.12.2017 року м. Кропивницький
Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Петрове Кіровоградської області, українки, громадянки України, не заміжньої, із малолітньою дитиною на утриманні, такої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

повернуто прокурору Петрівського відділу Олександрійської місцевої прокуратури у зв`язку із невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Органом досудового розслідування, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується: у вчиненні самовільного зайняття земельної ділянки, що спричинило значної шкоди її законному володільцю чи власнику, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та у вчиненні зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-розпорядчої форми, своїх повноважень, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Під час судового розгляду 11 жовтня 2017 року суд першої інстанції постановив ухвалу про повернення обвинувального акту прокурору, в зв`язку із невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наступним.

Всупереч вимог ст. 291 КПК України, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 не містить чіткого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, обвинувачення є неконкретним, що порушує право обвинуваченої на захист та справедливий суд.

Зокрема, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, предметом якого є дев`ять різних за місцем розташування і площею земельних ділянок, розташованих на території Богданівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.
Але в обвинуваченні не визначено і не конкретизовано по кожній окремо земельній ділянці, у який спосіб і коли ОСОБА_7 самовільно зайняла кожну із дев`яти різних за місцем розташування і площею земельних ділянок та кому і в якому розмірі, в розрізі по кожній окремій земельній ділянці, своїми діями завдала і яку конкретно шкоду - законному володільцю чи власнику землі.
Також, ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України, і, як вбачається із диспозиції вказаної статті кримінального закону, обов`язковою складовою суб`єктивної сторони кримінального правопорушення є корисливий мотив. Спеціальна мета - одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб. Поняття неправомірної вигоди, наведеної у примітці до ст.364-1 КК України, характеризується в законі шляхом вказівки, це - перелік цінностей (благ), які є різновидами такої вигоди, грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи.
При цьому, як вбачається із обвинувального акту у висунутому обвинуваченні не вказано яку саме вигоду, конкретно, в результаті самовільного зайняття кожної із дев`яти земельних ділянок і в чому вона конкретно виражається, в розрізі по кожній окремій земельній ділянці, отримала обвинувачена (грошові кошти з вказівкою конкретних сум, пільги, переваги, які конкретно і в чому полягають).
Крім того, як встановлено судом першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та зазначено про те в оскаржуваній ухвалі, викладаючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення прокурор пропонує суду обирати ту чи іншу кваліфікацію, оскільки зазначає, що ОСОБА_7 вчинила зловживання повноваженнями з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, також що вона вчинила самовільне зайняття земельної ділянки, що спричинило значної шкоди її законному володільцю чи власнику.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що таке формулювання обвинувачення є неприпустимим, оскільки суд не вправі сам визначати на вибір ту чи іншу кваліфікуючу ознаку.
Прокурор у кримінальному провадженні в поданій ним на ухвалу суду першої інстанції апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та направити обвинувальний акт в той же суд для судового розгляду.
Свої вимоги мотивує наступними доводами.
Викладені в ухвалі суду першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в обвинувальному акті вказано по кожній земельній ділянці, із зазначенням її контурного номера, час зайняття кожної земельної ділянки, спосіб зайняття, завдану кримінальним правопорушення шкоду державі в розрізі кожної земельної ділянки.
Аналогічно те відноситься й до висновків суду першої інстанції щодо неконкретності обвинувачення за ч. 2 ст. 364-1 КК України, адже в обвинувальному акті зазначено в розрізі кожної земельної ділянки у чому полягала неправомірна вигода, вказано розмір отриманого врожаю с кожної земельної ділянки, зазначено, яку шкоду завдано державі, як вказано і вигодо набувача, - ПСП «Богнер», директором якого є обвинувачена ОСОБА_10 .
Крім того, прокурор зауважує. що при складенні обвинувального акту, прокурором, на реалізацію наданих йому законодавцем процесуальних прав, сформульовано обвинувачення так, як прокурор вважав за потрібне; суд же при цьому, не вправі повертати прокурору обвинувальний акт з причин усунення недоліків, а саме з метою формулювання обвинувачення таким чином, як це убачає суд достатнім для судового розгляду.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, в дебатах прокурора, котрий підтримав доводи апеляційної скарги прокурора у повному обсязі, і просив ухвалу суду першої інстанції скасувати як незаконну, та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та в її інтересах адвоката ОСОБА_8 , які заперечили задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Положеннями ст. 291 КПК України законодавець встановив процесуальний порядок складення обвинувального акту у кримінальному провадженні, ряд відомостей, що їх має містити обвинувальний акт, а також чітко визначив ті процесуальні документи, що в обов`язковому порядку додаються органом досудового розслідування до обвинувального акту.

Колегія суддів, перевіривши в апеляційному порядку законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, погоджується із висновками суду першої інстанції, зазначеними у вказаній ухвалі про необхідність повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку із невідповідністю даного обвинувального акту вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Підставами того є наступне.

Положеннями статті 291 КПК України регламентовано вичерпний перелік відомостей, що їх має містити обвинувальний акт, коли його скеровується органом досудового розслідування до суду.

Зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, встановлено обвинувальний акт має містити такі відомості як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення кримінального закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України - обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

У даному випадку норми частини другою статті 92 КПК України не є предметом оскарження (доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого).

Таким чином, в ракурсі наведених норм кримінального процесуального закону, на орган досудового розслідування законодавцем покладено процесуальний обов`язок доказування наведених обставин, перелік яких є вичерпним, і є обов`язковим чітке дотримання даних норм кримінального процесуального закону, разом із дотриманням норм статті 291 КПК України.

Як убачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні: самовільного зайняття земельної ділянки, що спричинило значної шкоди її законному володільцю чи власнику (ч. 1 ст. 197-1 КК України); зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-розпорядчої форми, своїх повноважень, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави (ч. 2 ст. 364-1 КК України).

Із наведеного слідує, що прокурор, при викладенні формулювання обвинувачення та визначенні правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення кримінального закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, допустив неконкретність.

Зокрема, вказане відноситься до такого формулювання, як: «…спричинило значної шкоди її законному володільцю чи власнику…» та «…одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, …».

Подібне формулювання обвинувачення є недопустимим і суперечить наведеним вище вимогам кримінального процесуального закону, оскільки, фактично, досудовим розслідуванням пропонується право вибору щодо кваліфікуючої ознаки кримінальних правопорушень, а отже, відповідно, вказане впливає на обсяг пред`явленого обвинувачення.

Про вказану обставину правильно зазначив суд в оскаржуваній ухвалі, й висновки суду першої інстанції про неконкретність обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , - у конкретному випадку відповідають дійсності.

Тому, суд першої інстанції законно та обґрунтовано, не надаючи юридичної оцінки кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 та доказам обвинувачення по суті, на стадії підготовчого судового провадження, в порядку ст. 314 КПК України, постановив судове рішення, з огляду на вимоги ст. 291 КПК України, про повернення обвинувального акту прокурору, коли він не відповідав вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

У цьому зв`язку, є цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції на те, що пред`явлення неконкретного обвинувачення, не чітко визначеного за обсягом, порушує право обвинуваченої на захист, права захищатися від пред`явленого обвинувачення.

Засади забезпечення такого захисту відображені як у національному законодавстві, так і у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, положеннями підпункту «а» та підпункту «b» пункту 3 статті 6, встановлено: «Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; …».

Зокрема, правову позицію ЄСПЛ щодо дотримання права на захист обвинуваченого викладено в рішеннях по таких справах як «Абрамян проти Росії», «Лучанінова проти України», «Корнєв і Карпенко проти України».

У справі «Абрамян проти Росії» ЄСПЛ зазначив: « …необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції».

У справі Корнєв і Карпенко проти України» встановлено: «Суд повторює, що пункт 3 (b) статті 6 гарантує обвинуваченому "мати час і можливості, необхідні для підготовки

свого захисту", а отже, ця гарантія означає, що підготовка основного захисту в його інтересах охоплює все, що є "необхідним" для підготовки основного розгляду справи судом. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист належним чином і без обмежень можливості надання суду, який розглядає справу, всіх відповідних аргументів захисту і, таким чином, вплинути на результат провадження (див. "Кан проти Австрії", доповідь Комісії від 12 липня 1984 року, ухвалу у справі "Коннолі проти Сполученого Королівства" від 26 червня 1996 року, і "Майзіт проти Росії" від 20 січня 2005 року)».

У світлі наведеного вище, є можливим зробити висновок, що не зазначення у висунутому проти ОСОБА_7 обвинуваченні конкретно визначеної кваліфікації, власне, неконкретне формулювання обвинувачення, недотримання вимог ст. 291 КПК України - безпосередньо впливає на обсяг і межі пред`явленого обвинувачення, від якого обвинувачена ОСОБА_7 має захищатися.

Детальне викладення пред`явленого обвинувачення, визначення його меж і обсягу в цілому - забезпечує та гарантує, на державному рівні, здійснення та використання належно обвинуваченим його невід`ємного процесуального права на захист від того обвинувачення, що йому пред`явлене.

За вказаних обставин колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги, поданої прокурором, свого підтвердження не знайшли, тож, підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2017 року, якою обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 повернуто прокурору Петрівського відділу Олександрійської місцевої прокуратури у зв`язку із невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4