Ухвала іменем україни 07 грудня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000161,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 05 квітня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Стожкового Шахтарського району Донецької області, жителя

АДРЕСА_1 , такого, що судимостей

не мав.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2

ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вказаною ухвалою апеляційного суду цей вирок міськрайонного суду змінено: виключено з його мотивувальної частини вказівку про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 від 08 серпня 2014 року і визнано цей доказ допустимим.

У решті вказаний вирок залишено без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 09 липня 2014 року приблизно о 10.20 год., керуючи автомобілем «ГАЗ-3307», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись у правій смузі проїзної частини вул. Братів Марускевичів у с. Хажині Бердичівського району Житомирської області у напрямку м. Вінниці, поблизу будинку № 3 порушив вимоги 1.5, 1. 7, 2.3 «б», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху,

а саме: проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку і в момент виникнення небезпеки для руху, маючи можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом термінового гальмування без зміни напрямку руху керованого ним транспортного засобу, не був особливо уважним до такої категорії учасників дорожнього руху, як діти, у момент виникнення небезпеки для руху, застосував технічно невиправданий маневр зміни напрямку руху ліворуч та виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_8 , який перебігав проїзну частину.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких помер.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані судові рішення через істотні порушення кримінального процесуального закону та у зв`язку з невідповідністю покарання, призначеного винному, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого унаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка заперечила проти задоволення касаційної скарги, перевіривши кримінальне провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто доводи захисника про невірну оцінку судом доказів та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції, а тому не беруться до уваги колегією суддів.

Що стосується тверджень захисника про незаконність висновків апеляційного суду щодо допустимості у якості доказу протоколу слідчого експерименту від 08 серпня 2014 року, проведеного за участю

ОСОБА_7 у якості свідка, то вони виявилися безпідставними.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 86 КПК України недопустимими є також докази, отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, слідчий експеримент від 08 серпня 2014 року було проведено за участю

ОСОБА_7 у якості свідка, якому в подальшому було пред`явлено обвинувачення.

При цьому, як видно із вказаного документу, вказана слідча дія була проведена за згоди самого ОСОБА_7 , якому були роз`яснені його права у тому числі й право не свідчити проти себе, відмовитися давати показання та право мати захисника. Тобто, під час цієї слідчої дії право ОСОБА_7 на захист не було порушено.

Крім того, на час проведення цього слідчого експерименту у слідчого не було достатніх підстав пред`явити ОСОБА_7 підозру, яка була пред`явлена тільки після проведення відповідної експертизи.

Наведене свідчить про відсутність підстав визнавати зазначений протокол неналежним доказом, оскільки під час проведення цієї слідчої дії не було допущено істотного порушення прав і свобод ОСОБА_7 .

Також не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження і доводи захисника про порушення в ході досудового розслідування права ОСОБА_7 на захист через відсутність у останнього захисника, оскільки під час проведення відповідних процесуальних дій

ОСОБА_7 роз`яснювалися його процесуальні права, у тому числі й право мати захисника, вручалися відповідні пам`ятки. При цьому, ОСОБА_7 висловлював бажання захищати свої права самостійно.

Тобто, у результаті перевірки матеріалів провадження не було встановлено даних, які б підтверджували вказівку захисту на порушення права засудженого на захист.

Що стосується доводів захисника про невідповідність обвинувального акту ст. 291 КПК України, то вони також виявилися безпідставними.

Відповідно до ст. 291 КПК України, що встановлює вимоги, яким має відповідати обвинувальний акт, останній, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.

Як видно з матеріалів провадження, обвинувальний акт відповідає наведеним вимогам, тому твердження сторони захисту про протилежне виявилися голослівними.

Крім того, на підставі зазначеного кримінального провадження було проведено судовий розгляд (як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції), в ході якого у результаті проведення судового слідства було встановлено фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість ОСОБА_7 у його вчиненні, наявність у його діях складу кримінального правопорушення та відповідну кваліфікацію його дій, що належним чином було відображено в оскаржуваному вироку.

Вказівки сторони захисту про суворість призначеного

ОСОБА_7 покарання також виявилися безпідставними.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання, яке необхідно призначити

ОСОБА_7 за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, урахував його тяжкість (що відноситься до категорії тяжких злочинів), дані, що характеризують особу винного, обставину, що пом`якшує його покарання, та відсутність таких, які б його обтяжували.

Зокрема, суд узяв до уваги те, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем роботи характеризується позитивно, вину у вчиненні протиправного діяння визнав частково, матеріальну шкоду частково відшкодовано підприємством, де він працює.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд визнав добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

З урахуванням наведених даних у їх сукупності, а також з огляду на тяжкість наслідків, що настали, районний суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі, встановленому санкцією інкримінованої йому частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, крім зазначеного, також взяв до уваги дані про поганий стан здоров`я ОСОБА_7 та дані про повне відшкодування ним завданої матеріальної шкоди, однак, незважаючи на позицію потерпілої, яка наполягала на відсутності необхідності позбавляти винного волі, дійшов висновку про справедливість призначеного винному покарання.

При цьому, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам

ст. 419 КПК України.

З урахуванням конкретних обставин вчинення протиправного діяння, тяжкості наслідків, що настали, їх незворотності, з огляду на мету покарання, яка несе в собі не тільки кару винної особи, а й запобігання вчиненню нових протиправних діянь як засудженим, так і іншими особами, навіть з урахування думки потерпілої, колегія суддів дійшла висновку що призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, є законним та справедливим.

При цьому підстав вважати це покарання несправедливим унаслідок суворості, підстав для його пом`якшення, застосування положень ст. 69 або ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає навіть з урахуванням доводів захисника, наведених в його касаційній скарзі та даних, що позитивно характеризують ОСОБА_7 .
Таким чином, з огляду на наведене, з урахуванням меж касаційного розгляду підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, в межах касаційного розгляду, в матеріалах провадження не встановлено.
Враховуючивикладене і керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області 05 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни,

а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 ___________________ ОСОБА_3