Справа № 1802/121/2012
ПОСТАНОВА

03 липня 2012 року Буринський районний суд Сумської області

в складі головуючого судді Куцан В. М.

при секретарі Кошелєва Н. В.

з участю прокурора Бокатової С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні приміщенні Буринського районного суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні ряду умисних злочинів у сфері службової діяльності,

встановив:

23.11.2012 року від підсудного ОСОБА_2 надійшло клопотання про зміну відносно нього запобіжного заходу з утримання під вартою на більш мякий у виді підписки про невиїзд, або заставу.

04.12.2012 року аналогічне клопотання надійшло і від підсудного ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_3.

Свою позицію останні мотивували, тим що на даний час необхідність утримувати підсудних під вартою відпала, були досліджені всі докази, підсудні надали свої пояснення щодо обставин інкримінованих їм злочинів, а з прийняттям нового кримінально-процесуального кодексу України змінилися самі підходи до застосування запобіжного заходу тримання під вартою.

Вислухавши думку прокурора, який вважав, що клопотання є необґрунтованим і не може бути задоволено, оскільки судове слідство ще не завершено, оскільки проводиться фоноскопічної експертизи, а перебуваючи на волі підсудні можуть чинити тиск як на потерпілого так і на інших осіб, суд приходить до наступних висновків.

З 20.11.2012 року вступив в дію новий кримінально-процесуального кодексу України. За змістом положень п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення»Кодексу запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності КПК, продовжують свою дію у порядку КПК 1960 року.

Тобто при розгляді даних клопотань суд керується положеннями КПК України 1960 року.

А саме, відповідно до ст.274 КПК України (1960 р.), під час розгляду справи суд, при наявності до того підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Частиною першою ст.148 КПК України встановлено, що запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою запобігти спробам ухилитися від суду, перешкодити встановленню істини в справі, а також для забезпечення процесуальних рішень.

Як вбачається з п.3 ч.1 ст.155 КПК України, запобіжний захід взяття під варту може бути застосовано у справах про злочини, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Судом, в ході розгляду даної кримінальної справи, неодноразово розглядались аналогічні клопотання підсудних та їх захисників щодо зміни відносно підсудних обраного запобіжного заходжу на більш мякий, не пов'язаний з триманням під вартою, в задоволення яких було відмовлено.

В теперішній час суд також не знаходить підстав для зміни такого запобіжного заходу.

Зокрема, нормами кримінально процесуального кодексу України 1960 року (ч.5 ст.156 КПК) строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду, і в подальшому продовженню не потребують.

Разом з тим, розглядаючи клопотання щодо зміни відносно підсудних запобіжного заходу та зазначаючи строк тримання під вартою останніх суд виходив з практики Європейського суду з прав людини, щодо дотримання принципу захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи дані клопотання, суд проаналізувавши досліджені матеріали справи та враховуючи особи підсудних, вбачається, що вони раніше не судимі, характеризуються позитивно, мають сталі сімейні відносини та постійне місце проживання, однак обвинувачуються у вчиненні в тому числі і умисних тяжких злочинів у сфері службової діяльності, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, до затримання були працівниками правоохоронного органу, а тому є обізнаними з тактикою як досудового так і судового слідства. При цьому обоє проживають не за місцем розгляду справи.

В даний час проводиться експертиза матеріалів та засобів відеозвукозапису, яка має свою специфіку і перебування на волі підсудних при проведенні такої експертизи на думку суду може вплинути на її обєктивність і можливість тиску останніми на осіб, які будуть її проводити.

Крім того потерпілий ОСОБА_4 неодноразово заявляв про спроби тиску на нього з боку знайомих підсудних, а тому суд не виключає можливість такого тиску і з боку самих підсудних.

Крім того як ОСОБА_2 так як ОСОБА_1 тривалий час відмовлялися від надання показів суду і надали їх фактично після дослідження матеріалів справи. При цьому ці покази в судовому засідання частково відрізняються від тих свідчень, які останні давали в ході досудового слідства.

Надавши оцінку вказаним обставинам, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що підсудні перебуваючи на волі можуть перешкодити встановленню істини у кримінальній справі, ухилитися від суду або виконання процесуальних рішень. При цьому ризик їх переховування від правосуддя оцінюється не лише виключно з підстав суворості можливого судового покарання, але й інших відповідних обставин, зокрема їх осіб, ролі кожного з них у вчиненні інкримінованих злочинів, звязків з державою в якій вони зазнають кримінального переслідування, їхньої поведінки як в ході досудового слідства так і в суді.

Також судом враховано і наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а також того, що в тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебуваючи на волі мають реальну можливість перешкодити встановленню істини в справі, ухилитись від суду та перешкодити виконання процесуальних рішень, суд вважає, що підстав для зміни запобіжного заходу з утримання під вартою на інший, більш мякий, в тому числі підписка про невиїзд чи застави, немає, а тому клопотання захисників підсудних задоволенню не підлягає.

Щодо розумності строків тримання під вартою останніх суд враховує і практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово звертав увагу на те, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Воно має оцінюватися в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться в рішеннях національних судів, рівня переконливості аргументів заявника, викладених в його клопотаннях про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, перевищує принцип поваги до свободи особистості (зокрема справа «Лабіта проти Італії»[GC], N 26772/95, п. 153, ЄКПЛ 2000 IV).

ОСОБА_2 так ОСОБА_1 утримуються під вартою з жовтня місяця 2011 року, однак суд констатує, що кримінальна справа щодо них є досить обємною та складною і потребує додаткових процесуальних дій та рішень в частині перевірки як доводів підсудних так і доводів обвинувачення, зокрема шляхом закінчення проведення призначеної судової експертизи, проведення яких при перебуванні підсудних на волі може значно ускладнитись та вплинути на їх обєктивність, а та обставина, що судом майже повністю досліджені докази надані обвинуваченням та надання показів підсудними в судовому засіданні, не спростовують висновки суду про необхідність їх перебування під вартою і в подальшому.

Таким чином перебування підсудних під вартою до закінчення вказаних дій суд вважає виправданим і таким, що відповідає суспільним інтересам, оскільки обвинувачення у вчиненні інкримінуємих їм злочинів є резонансним, і стосується осіб, які перебували на службі в правоохоронних органах, які за своїми обовязками та функціями повинні стояти в тому числі і на захисті цих же суспільних інтересів.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 148-150, 154-1, 155, 165, 165-1, 274, 296 КПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд -

постановив:

В задоволенні клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_1 та їх захисників адвокатів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про зміну відносно підсудних запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд чи заставу відмовити, залишивши раніше обраний запобіжний захід тримання під вартою до закінчення розгляду справи по суті.

Головуючий: