АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше засудженого: 08.06.2011 року Новоайдарським районним судом Луганської області за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі на підставі ст. 104, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком на 2 роки, постановою Северодонецького міського суду Луганської обл. від 02.04.2012 року скасовано іспитовий строк, направлений в місця позбавлення волі для відбуття реальної міри покарання стром на 3 роки, звільнений 21.07.2015 року по відбуттю строку покарання,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком на 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.
Обвинувачений ОСОБА_6 05.07.2016 року, приблизно о 17 год. 30 хв., знаходячись неподалік буд. № 69 по вул. Ірпінській в м. Києві, звернув увагу на раніше незнайому йому ОСОБА_10 , яка зупинилася біля пішохідного переходу проїзної частини по вул. Ірпінській в м. Києві та у якої на шиї знаходились два золотих ланцюжки з хрестиком. Не маючи постійного місця роботи, а також відчуваючи потребу в грошових коштах, обвинувачений ОСОБА_11 вирішив повторно відкрито викрасти дане чуже майно, з метою його подальшого продажу та отримання коштів для власних потреб.
З метою використання свого злочинного умислу, направленого на повторне відкрите викрадення чужого майна, обвинувачуваний ОСОБА_6 підбіг ззаду до ОСОБА_10 , яка в цей час стояла перед пішохідним переходом, обличчям до дороги та правою рукою схопив золотий ланцюжок, дійсна вартість якого,згідно висновку спеціаліста щодо вартості викраденого майна, від 18. 07.2016 року, становить 13500 грн. на якому знаходився золотий хрестик, вартістю 3000 грн. та золотий ланцюжок, дійсна вартість якого, згідно висновку спеціаліста щодо вартості викраденого майна, від 18.07.2016 року, становить 4500 грн. і шляхом ривка зірвав їх з шиї потерпілої ОСОБА_10 .
Обвинувачений ОСОБА_6 з викраденим чужим майном з місця вчинення злочину втік, завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 21000 грн.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31.08.2016 року стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

При цьому прокурор вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ст. 75 КК України, вважаючи, що у даному провадженні не було підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком.

В апеляції зазначено, що суд першої інстанції проігнорував тяжкість вчиненого злочину та дані про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_6 , який засуджувався Новоайдарським районним судом Луганської областіза ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі та на підставі ст. 104 КК України звільнювався від відбування покарання з іспитовим строком, який було скасовано, обвинувачений відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте після звільнення на шлях виправлення не став та для здобуття засобів для існування обрав шлях вчинення корисливих злочинів.

Заперечуючи ту обставину, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, прокурор в апеляції наголошує на тому, що суд, в порушення вимог п. 2 ст. 374 КПК України, не зазначив у вироку обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, а при призначенні покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України не навів переконливих доводів про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, адже в матеріалах кримінального провадження відсутні відповідні дані.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши дані щодо особи обвинуваченого, заслухавши виступи сторін у судових дебатах і останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України в апеляції прокурора не заперечуються.
Також в апеляції прокурора не заперечуються висновки суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки після скасування вироку прокурор просить призначити обвинуваченому таке ж покарання, яке призначено судом першої інстанції.
Оскільки в апеляції прокурора не заперечуються висновки, викладені у вироку щодо доведеності вини ОСОБА_6 , правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України та виду і розміру покарання, то колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування вироку в цій частині, а тому прохання прокурора про скасування вироку відносно ОСОБА_6 у повному об`ємі задоволена бути не може.
Приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає до задоволення частково, а вирок підлягає до скасування лише в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
При цьому колегія суддів враховує таке. Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, у вироку зазначив, що враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, його щире каяття та відшкодування завданої шкоди і призначив покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України.
Посилаючись на такі ж обставини, як при призначенні покарання, суд першої інстанції ухвалив рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.
Отже, обґрунтовуючи висновок про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі, суд послався у вироку на ті ж обставини, які були враховані при обранні виду та розміру покарання, а саме: фактичні обставини провадження, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання.
Разом з тим, у вироку суду не наведені обставини, які відповідно до вимог ст. 75 КК України могли бути підставами для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_6 вимог ст. 75 КК України суду належало врахувати тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого.
Зокрема, суду належало врахувати, що вчинений ОСОБА_6 злочин, відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до вимог ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
Також у даному випадку необхідно було врахувати дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо якого за попереднім вироком, яким він засуджений за вчинення тяжкого корисливого злочину, ухвалювалось рішення про звільнення від відбування покарання, проте таке рішення скасовувалось.
Так, ОСОБА_6 , будучи засудженим вироком Новоайдарського районного суду Луганської області від 08 червня 2011 року за ч. 3 т. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі та звільненим від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком на 2 роки на підставі ст. 104 КК України, не виконував обов`язків, покладених на нього судом, а тому постановою Северодонецького міського суду Луганської області від 02 квітня 2012 року іспитовий строк скасовано, а ОСОБА_6 був направлений в місця позбавлення волі для відбуття реальної міри покарання.
З матеріалів провадження убачається, що постановою Перевальського районного суду Луганської області від 18 червня 2014 року ОСОБА_6 скорочено строк відбування покарання на підставі ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році" і він був звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання 21 липня 2015 року.
Звільнившись з місць позбавлення волі після відбування покарання за вчинення корисливого злочину, менш як за рік ОСОБА_6 вчинив новий умисний корисливий злочин, який є тяжким.
Враховуючи наведене, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляції прокурора про те, що згадані вище обставини провадження не давали суду першої інстанції підстав для висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому вирок суду в частині застосування щодо ОСОБА_6 вимог ст. 75 КК України не можна вважати законним і обґрунтованим.
Оскільки рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованим та не відповідає вимогам вказаної статті, то вирок суду в частині звільнення від відбування покарання підлягає до скасування з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку, за яким засуджений має реально відбувати покарання у виді позбавлення волі, призначене йому за вироком суду першої інстанції.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 слід обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -
з а с у д и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту приведення вироку апеляційного суду до виконання.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через Апеляційний суд міста Києва протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Справа № 11-кп/796/1842/2016 Категорія КК: ч. 2 ст. 186

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_12
Доповідач ОСОБА_1