Справа № 461/6712/17
Провадження №1-кп/461/497/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.11.2017 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003807 від 26.08.2017 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, не працюючого, з повною вищою освітою, не одруженого, дітей на утриманні не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із призначенням іспитового строку на 3 роки
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 26.08.2017 року, приблизно о 21:00 год., перебуваючи в салоні маршрутного таксі, що перебувало на зупинці громадського транспорту поблизу готелю «Львів», що розташований за адресою: м.Львів, пр. Чорновола, 7, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, шляхом вільного доступу, таємно викрав у ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A5», вартістю 9318,97 грн., який знаходився в силіконовому чохлі, вартістю 50,00 грн., після чого, будучи викритим потерпілою, намагався втекти, утримуючи викрадене ним майно, однак свого злочинного умислу на заволодіння майном потерпілої до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий перехожими.

Умисні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі та пояснив, що 26.08.2017 року, приблизно о 21:00 год., перебуваючи в салоні маршрутного таксі, що перебувало на зупинці громадського транспорту поблизу готелю «Львів», що розташований за адресою: м.Львів, пр. Чорновола, 7, шляхом вільного доступу викрав у ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A5», який знаходився в силіконовому чохлі, після чого, будучи викритим потерпілою, намагався втекти, однак був затриманий перехожими. У вчиненому щиро розкаюється та просить суд суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений не заперечував фактичні обставини та судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, переконавшись у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши всім учасникам судового провадження правові наслідки ч.3 ст.349 КПК України та отримавши на це їх згоду, визнав не доцільним дослідження інших доказів у справі.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміноване, доведена повністю.

Виходячи з вимог ст.337 КПК України, зокрема те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження дійшов висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України є правильною, оскільки останній вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами покарання» (із змінами станом на 6 листопада 2009 р.) при призначенні покарання в кожному випадку мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно п.3 вищевказаної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У відповідності до ст.12 КК України злочин, скоєний обвинуваченим ОСОБА_4 є тяжким злочином.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

В якості ознак, що характеризують особу обвинуваченого суд враховує, що ОСОБА_4 на обліку у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких його вчинено та особу обвинуваченого. Зокрема те, що ОСОБА_4 щиро розкаявся у вчиненому, раніше неодноразово судимий, на обліку у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, неодружений, дітей на утриманні не має, не працює, має повну вищу освіту, а тому суд дійшов висновку, що достатнім покаранням обвинуваченому буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.186 КК України, оскільки його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства.
Крім того, при призначенні покарання суд враховує положення ч.1 ст.71 КК України, відповідно до якої, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні обрано у вигляді домашнього арешту.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного обвинуваченому покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Після набрання вироком законної сили речові докази у справі, а саме:

-мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A5», ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2: НОМЕР_2 , силіконовий чохол із зображенням сови повернути потерпілій ОСОБА_6 ;

-чоловічу куртку чорного кольору, чоловічу наплічну сумку чорного кольору із вмістом (кепка бежевого кольору, запальничка червоного кольору) повернути обвинуваченому ОСОБА_4 .

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не заперечувалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1