АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Зазначеною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000059 від 09.02.2018 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України про арешт майна, а саме: нежитлове приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1

В ухвалі слідчий суддя зазначив, що орган досудового розслідування не довів необхідності арешту в порядку ст.. 170 КПК України та вказав, що майно, а саме нежитлове приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 неє предметом кримінального правопорушення та не має відношення до розслідуваного кримінального правопорушення тобто не відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Крім того слідчий суддя послався і на те, що матеріали провадження не містять підтвердження того, що будь якій особі у кримінальному провадженні № 0000059 оголошувалась підозра за ч.4 ст.190 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор посилаючись на незаконність ухвали слідчого судді просить її скасувати та накласти арешт на нежитлове приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з метою збереження речових доказів. Прокурор мотивує свої вимоги тим, що слідчим суддею не враховано положення ст. 170 КПК України та не досліджено наявність підстав за якими потрібно було накласти арешт, зокрема, не враховано і те, що в кримінальному провадженні є постанова про визнання нежитлового приміщення речовим доказом.

В судове засідання апеляційної інстанції власник майна та його представники не з`явились, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином, проте, причину неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження за клопотанням органу досудового розслідування, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів, в провадженні СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059 від 09.02.2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна з використанням підроблених документів. Зазначені матеріали були виділені з матеріалів досудового розслідування №0000122 від 30.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту, слідчий суддя послався на те, що майно, а саме: нежитлове приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 не має жодного доказового значення у кримінальному провадженні та вказав, що матеріали провадження не містять підтвердження того, що будь якій особі у кримінальному провадженні № 0000059 оголошувалась підозра за ч.4 ст.190 КК України. .

З таким висновком слідчого судді колегія суддів не погоджується.

Ухвала суду має відповідати вимогам статті ст. 370 КПК України, тобто ухвала повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою, ухвалена судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Разом з тим, слідчий суддя районного суду при прийнятті рішення, вказаних норм КПК не дотримався. Відмовляючи у задоволенні клопотання не надав будь якої оцінки обставинам викладеним у клопотанні органу досудового розслідування щодо правової підстави для арешту майна, достатності доказів. При цьому слід зауважити, що до завдань суду на даному етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини кримінального провадження, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним клопотанням про арешт майна.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину.

Застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні оскільки сприятиме досягненню мети щодо швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків (приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження). Також колегія суддів зважує на ту обставину, що прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_6 12 лютого 2018 року було винесено постанову про визнання майна, а саме: нежитлового приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 речовим доказом. Відповідно до витягу з ЄРДР відносно вказаного нежитлового приміщення і здійснюється досудове розслідування.

За наведеного, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженню задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст.98, 167, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000059 від 09.02.2018 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України про арешт майна, а саме: нежитлове приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000059 від 09.02.2018 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України про арешт майна, а саме: нежитлового приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме: нежитлове приміщення, група приміщень №253, загальною площею:32 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Справа № 11-сс/796/1394/2018 Категорія ст. 172 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_7
Доповідач: ОСОБА_1