"26" березня 2018 р. Справа № 363/4667/17
УХВАЛА
Іменем України
26 березня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши в м. Вишгороді у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000087 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Троєщина Броварського району, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого 2-х малолітніх дітей, працюючого неофіційно, проживаючого в АДРЕСА_1 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України,
встановив:
органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачується в зловживанні впливом, який за одержану 11 та 17 липня 2017 року неправомірну вигоду в сумі 3 000 грн. та 6 000 грн., вплинув на невстановлену службову особу Паспортного сервісу ДП «Документ» у м. Києві, з метою позачергового обслуговування ОСОБА_7 та видачі в інтересах його довірителів паспортів громадянина України для виїзду за кордон.
30.11.2017 року в кримінальному провадженні складено обвинувальний акт та укладено угоду про визнання винуватості.
В суді прокурор та сторона захисту просили про затвердження цієї угоди.
Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до такого.
Встановлено, що угода про визнання винуватості та обвинувальний акт в частині формулювання обвинувачення вимогам КПК України та вимогам КК України не відповідає.
Суд зазначає, що судове рішення, й вирок зокрема, згідно ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно вимог ст.ст. 91, 92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню слідчим, прокурором підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Та інші передбачені законом обставини.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 374, ст. 475 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Насамперед слід зазначити, що дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 369-2 КК України, як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Згідно примітки до ст. 369-2 КК України особами, уповноваженими на виконання функцій держави, є особи, визначені в пунктах 1-3 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".
01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про запобігання корупції», в п. 1 ч. 1 ст. 3 якого визначено осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Тобто спеціальним суб`єктом даного злочину є та особа, яка має реальну можливість вплинути на прийняття рішення саме особою уповноваженою на виконання функцій держави.
Проте в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості всупереч вказаних вимог Закону не визначено повноважні функції, правовий статус невстановленої особи, на яку вплинув ОСОБА_6 , за якою конкретною нормою Закону України «Про запобігання корупції» вказана невстановлена особа є згаданим в Законі суб`єктом у справі не встановлено.

Саме тільки посилання, що цією особою була одна із службових осіб Паспортного сервісу ДП «Документ» у м. Києві, є недостатньо визначеним і згаданим вимогам КПК і КК України не відповідає.

Суд позбавлений можливості самостійно визначати у вироку правовий (юридичний) статус особи, на яку вплинув ОСОБА_6 .

Не має в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості й жодних даних, на підставі яких можна однозначно дійти висновку, що такою особою є саме особа в розумінні вказаних вимог Закону.

У той же час зловживання впливом у розумінні вимог ч. 2 ст. 369-2 КК України є діяння, яке становить об`єктивну сторону вказаного злочину, а відтак обов`язковому встановленню (доказуванню) підлягають обставини його вчинення тобто часу, місця, способу тощо, для визнання в подальшому судом особи винуватою у вчиненні такого діяння.

Водночас подію злочину у цій частині в обвинувальному акті взагалі не встановлено, тобто час, місце, спосіб та інші обов`язкові для доказування обставини є повністю невстановленими, як і сама особа, на яку вчинено вплив та яка є уповноваженою на виконання функцій держави, навіть не встановлено, яку посаду вона обіймала.

Викладення такого формулювання обвинувачення, де у згаданій частині всі обставини вчинення впливу є невстановленими, суд вважає незаконним, що перешкоджає суду ухвалити обвинувальний вирок й затвердити угоду про визнання винуватості.
Крім того з фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, повинно бути зрозуміло, чи діяв ОСОБА_7 законно, чи незаконно, коли на виконання свого зобов`язання перед довірителями домовився про позачергове обслуговування й оформив у такий спосіб паспорта для виїзду за кордон всупереч вимог Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон затвердженого постановою КМУ № 152 від 07.05.2014 року.
Звертає суд увагу й на те, що в суді ОСОБА_6 мав невпевнену позицію, висловив заперечення щодо певних обставин звинувачення. Відтак суд не є переконаним у добровільності позиції обвинуваченого, який до того ж на досудовому слідстві будь-яких показань на підставі ст. 63 Конституції України не давав.
Беручи до уваги викладене, підстав для затвердження цієї угоди судом не встановлено, коли обвинувальний акт вимогам КПК України не відповідає і має бути повернутий прокурору.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 314, 474 КПК України,

ухвалив:

у затвердженні угоди про визнання винуватості від 30 листопада 2017 року відмовити.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 369-2 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя