Провадження №: 1-кс/755/220/18
Ухвала
іменем України
"24" січня 2018 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі представника третьої особи, щодо якої вирішувалось питання про накладення арешту на майно ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання представника третьої особи, щодо якої вирішувалось питання про накладення арешту на майно ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження №0000284 від 16 вересня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
16 січня 2018 року до провадження слідчого судді надійшло клопотання представника третьої особи, щодо якої вирішувалось питання про накладення арешту на майно ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження №0000284 від 16 вересня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Клопотання мотивоване тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року у справі № 761/15688/16-к у кримінальному провадженні №0000284 накладено арешт на об`єкт нерухомості нежилі приміщення в літ. Б2 загальною площею 498,1 метрів квадратних, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 право власності на який згідно інформаційної довідки Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, зареєстроване за ОСОБА_4 .
У судовому засіданні представник третьої особи, щодо якої вирішувалось питання про накладення арешту на майно ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав.
Слідчий до судового засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, а тому слідчий суддя розглянув вказане клопотання у її відсутність.
Заслухавши пояснення представника третьої особи та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя встановив такі обставини.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Під час розгляду клопотання встановлено, що третім слідчим відділом прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000284 від 16.09.2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року у справі № 761/15688/16-к у кримінальному провадженні №0000284 накладено арешт на об`єкт нерухомості нежилі приміщення в літ. Б2 загальною площею 498,1 метрів квадратних, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 право власності на який згідно інформаційної довідки Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, зареєстроване за ОСОБА_4 .
Вказаний арешт на нерухоме майно накладався, оскільки воно відповідало критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та такий арешт по суті являє форму забезпечення доказів у кримінальному провадженні та не вимагає обов`язкового повідомлення підозри у кримінальному провадженні, не пов`язується з особою, підозрюваною у вчиненні кримінального провадження.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ч. 1 ст. 318 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володати своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слідчим суддею встановлено, що 03.08.2011 року між ТОВ «Укрінформсервіс», надалі «Емітент» та ОСОБА_4 було укладено інвестиційний договір №ИД-50-В-1, згідно якого ОСОБА_4 зобов`язався придбати облігації у кількості 3 200 000 Облігацій для сплати за об`єкт нерухомості та пред`явити Емітенту для дострокового викупу, в сою чергу Емітент зобов`язався не пізніше ніж 4 місяці з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатацію та оформлення технічного паспорту на об`єкт нерухомості передати ОСОБА_5 об`єкт нерухомості по акту прийому-передачі, здійснити розрахунок з останнім за цим договором.

29 травня 2015 року ТОВ «ТЕХІНВЕНТАРИЗАЦІЯ ТА АРХІТЕКТУРА» в м. Києві було виготовлено технічний паспорт на об`єкт нерухомості, а саме на громадський будинок АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 02.07.2015 року власником нежилих приміщень (в літ. Б2) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498,1 кв.м є ОСОБА_4 .

Крім того, з матеріалів клопотання вбачається, що на момент розгляду провадження ОСОБА_4 не повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні.
Також, під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна, слідчим не надано суду доказів на підтвердження того, що арештоване майно містить сліди вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.
Окрім цього, слідчий суддя враховує, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснюється із 16 вересня 2015 року, а арешт накладений на об`єкт нерухомості з 25.04.2016 року. Так, жодній особі про підозру в кримінальному провадженні не повідомлено.
На момент розгляду клопотання будь-які судові спори щодо зазначеного майна відсутні, а право власності на вказаний об`єкт нерухомості ніхто не оскаржує, що вказує на наявність презумпції правомірності правочину.
Отже арешт на нерухоме майно ОСОБА_4 накладено необґрунтовано.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.
Разом з тим, при розгляді клопотання про скасування арешту слідчим не доведено наявність будь-яких фактичних даних (доказів), відповідно до яких є необхідність у збереженні накладеного арешту.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому дим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статгі 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Отже, висновки слідчого, що нерухоме майно ОСОБА_4 містить на собі сліди кримінального правопорушення є припущеннями та спростовуються наданими доказами.
З урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання та скасування арешту.
Керуючись ст. ст. 22, 26, 174, 309 КПК України, слідчий суддя,
У Х В А Л И В :
Клопотання представника третьої особи, щодо якої вирішувалось питання про накладення арешту на майно ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна задовольнити.
Скасувати арешт на об`єкт нерухомості нежилі приміщення в літ. Б2 загальною площею 498,1 метрів квадратних, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 право власності на який згідно інформаційної довідки Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, зареєстроване за ОСОБА_4 , який накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/15688/16-к; 1-кс/761/9764/2016 від 25 квітня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1