Ухвала
Іменем України
5 січня 2018 р.

м. Київ
Справа № 3/489/1549/2017
Провадження № 51-51 ска 18

Верховний Суд колегією суддів першої палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на постанову судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2017 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

постановою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2017 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Семешкань Шолданештського
району Республіки Молдова,
який проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2041 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень.
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2017 року постанову судді місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанови місцевого та апеляційного судів щодо ОСОБА_5 та провадження у справі закрити.
На думку захисника, зважаючи на сутність адміністративного правопорушення, у вчиненні якого визнано ОСОБА_5 винним, зазначену справу має бути розглянуто із застосуванням норм КПК України. Посилаючись на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, рішення Європейського суду з прав людини, захисник ОСОБА_4 вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст. 412 КПК України. Зазначає, що при ухваленні вказаних вище судових рішень суди обмежили право ОСОБА_5 у доступі до правосуддя, оскільки він не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й судове провадження здійснювалося за його відсутності. Вважає, що всупереч вимог ст. 419 КПК України суд апеляційної інстанції не перевірив усі доводи його апеляційної скарги та не мотивував свої висновки належним чином.
Перевіркою доводів касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень встановлено наступне.
За змістом копій судових рішень убачається, що ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2041 КУпАП, за те, що він в період з 21 години 30 хвилин 29 липня 2017 року по 02 годину 00 хвилин 30 липня 2017 року в районі Якірної стоянки № 365 на території пункту пропуску «Миколаївський морський торгівельний порт» Інгульського району м. Миколаєва здійснив незаконне перетинання державного кордону, що полягало у здійсненні розвантажувальних робіт до проходження процедури прикордонного контролю. Своїми діями ОСОБА_5 порушив вимоги абзацу 8 ст. 9 Закону України «Про державний кордон України».

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Ураховуючи наведене, доводи захисника ОСОБА_4 про можливість застосування в справі про адміністративне правопорушення норм права, які регулюються Кримінальним процесуальним кодексом України та застосовуються в зв`язку із вчиненням особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, є безпідставними.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Виходячи з основних засад судочинства згідно з п. 8 ч.1 ст. 129 Конституції України право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується виключно у визначених законом випадках, що повністю відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ.
Зокрема, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
Правила, які конкретизують положення Конституції України щодо обмеження можливості касаційного оскарження рішень суду, також визначені у Кодексі України про адміністративні правопорушення. Так, відповідно до ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до апеляційного суду, при цьому, постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлене у ст. 294 КУпАП, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.
Зважаючи на наведене, керуючись принципом верховенства права при здійсненні правосуддя, виходячи з основних засад судочинства, якими відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення виключно у визначених законом випадках, а також враховуючи те, що касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку, суд вважає, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на постанову судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2017 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3