Справа № 372/3510/17
Провадження № 1-кп/368/38/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" січня 2018 р. м. Кагарлик Київської області
Кагарлицький районний суд Київської області в складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1
При секретарі: ОСОБА_2
З участю сторін кримінального провадження:
Сторона обвинувачення:
Прокурор: ОСОБА_3

Сторона захисту:
Обвинувачений: ОСОБА_4

Захисник: ОСОБА_5

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик Київської області у судовому засіданні кримінальне провадження за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001229 від 23.07.2017 року відносно обвинуваченого:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села М. Кутищі Каліновського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, не працюючого, не судимого, якого в рамках даного кримінального провадження 13.11.2017 року повідомлено про підозру у вчиненні злочину, який передбачено п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, відносно якого в рамках даного кримінального провадження 25.07.2017 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, термін закінчення дії ухвали про продовження терміну дії запобіжного заходу, - 21.01.2018 року, -
В С Т А Н О В И В :
В судовому засіданні, яке відбулося 17.01.2018 року, прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження строків тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_4 .
Своє клопотання прокурор обгрунтовувала наступним.
На розгляді в Кагарлицькому районному суді Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001229 від 23.07.2017 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села М. Кутищі, Каліновського району, Вінницької області, громадянин України, українець, одружений, офіційно не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий.
Так, 23.07.2017, в період часу з 15 години 30 хвилин до 17 години 30 хвилин, більш точного часу слідством не встановлено, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуваючи на дорозі загального користування поблизу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, у ході сварки з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізовуючи свій злочинний намір на умисне вбивство останнього та бажаючи позбавити його життя, розуміючи значення та суспільно-небезпечні наслідки своїх дій, підійшов до потерпілого та умисно наніс численні удари сокирою в область голови, чим спричинив ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно лікарського свідоцтва про смерть № 246 від 24.07.2017 тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, розтрощення голови. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_6 помер на місці події.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 22.11.2017 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 29.12.2017.
Згідно п. 4 ч. 2. ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до п.п. 1, 3, ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
- переховуватися від суду;
- незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому кримінальному провадженні;
Вважає, що ОСОБА_4 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, оскільки лише такий захід забезпечення кримінального провадження зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Зазначає, що на сьогоднішній день існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України:
-п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватись від суду з метою уникнення покарання, оскільки обвинувачений, вчинив особливо тяжкий злочин за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі, не маючи міцних соціальних зв`язків, будучи не працевлаштованим, не маючи постійного джерела доходів;
- п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений безпосередньо знайомий з ними, що в подальшому може спотворити об`єктивну картину вчинення злочину.

Вказані ризики є наявними та реальними, такими своїми діями в сукупності ОСОБА_4 перешкоджатиме здійсненню судового розгляду у даному кримінальному провадженні.
Підставою продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є наявність обвинувачення у вчиненні злочину та наявність ризиків, які дають підстави вважати, що ОСОБА_4 може здійснити дії, передбачені п.п. 1, 3, ч. 1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин сторона обвинувачення приходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України, а ніж тримання під вартою не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 .
Враховуючи вищевикладене, керуючись вимогами ст. 36, п. 9 ч. 2 ст. 131, ст. 132, п. 5 ч. 1 та ч. 4 ст. 176, п.п. 1, 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 177, ст.ст. 178, 183, 184, 194 КПК У країни, просила суд задовольнити клопотання та продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.
Також прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , - адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосування електьронних засобів контролю.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , - адвокат ОСОБА_5 заперечував проти клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 та заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з застосуванням електронних засобів контролю.
Своє клопотання захисник обгрунтовував наступним.
У проваджені Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться матеріали досудового розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України, які внесені до ЄРДР № 0001229 від 23.07.2017 року.

До суду прокурором було подано клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_4 .

Ознайомившись з матеріалами клопотання вважає, що рішення клопотання є необгрунтованим і тому відносно ОСОБА_4 потрібно змінити запобіжних захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, виходячи з наступних підстав:

Статтею 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою с винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України.

Право на свободу та особисту недоторканність одне із найбільш значущих для людини.

У Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 29 Конституції України).

Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його (ч. 3 ст. 29 Конституції України).

Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст.177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

У відповідності до п.9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обоє язків, а також запобігання ризикам зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК. Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1ст. 177 КПК України.

1. Врахування практики ЄСПЧ

У відповідності до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини. Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.

Потрібно наголосити, що в клопотанні прокурора відсутні обгрунтування необхідності продовження тримання під вартою ОСОБА_4 з урахуванням рішень ЄСПЛ.

В той же час слід звернути увагу на вимоги ст. 5 Конвенції та правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006 р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»),

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) підстави для тримання під ватою мають бути підтверджені фактами.

Як зазначено в п. 85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.) - тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі неможна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Як зазначено в п.51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Як зазначено у Рішенні ЄСГІРЛ «Попков проти Росії» підозрюваний повинен бути звільнений якщо державні органи не можуть надати достатньо підстав, які виправдовують його утримання під вартою, а влада зобов`язана надати переконливі підстави для будь-якого мінімального строку тримання під вартою

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони грунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи (див. п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Гарсія Руіс проти Іспанії»).

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р., будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.

У п. п. 40 - 41 Рішення ЕСПЛ зазначено:

«п. 40. Суд нагадує, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення.

Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, БСИЯ 2000-ІУ;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90).

п.41.У цій справі Суд зазначає, що тримання заявника під вартою тривало майже рік і вісім місяців. Серйозність звинувачень, висунутих проти нього і ризик його втечі були згадані в первісному рішенні про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ці ж аргументи, а також ризик його впливу на хід розслідування, який був доданий незабаром (див. пункти 8 і 13), залишилися незмінними аж до винесення вироку, за винятком рішення від 1 жовтня 2013, яке не містило взагалі ніяких підстав (див пункти І2 і 34 вище). Таким чином, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обгрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою.

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (див. Строган проти України, № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.).

Суд зазначає, що рішення про затримання заявника були сформульовані в загальних рисах і містили повторювані фрази. Із цих рішень не можна зробити висновок, що суди зробили належну оцінку фактів, що мають відношення до питання про те, чи був такий запобіжний захід необхідним у даних обставинах на відповідній стадії процесу. Крім того, з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обгрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою (див. Осипенко проти України, №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року).

Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення.

Тобто саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

2. Наявність/відсутність ризиків

Згідно cm. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов язків.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Ризиками у кримінальному провадженні можуть бути наступні:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

- незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно Постанови № 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов 'язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Потрібно наголосити, що в клопотанні про продовження строку запобіжного заходу прокурор приділив увагу ризикам поверхнево, не навівши жодних обгрунтувань:

«Вбачається, що на даний час продовжують існувати ризики, заявлені при обранні запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 , передбачені ст. 177 КПК України, а саме: можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.»

«В клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 органом досудового розслідування зазначалися ризики передбачені ст. 177 КПК України які вказують на те, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Встановлено, що зазначені ризики не зменшилися та їх запобігання, можливо лише при продовженні строку запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам.»

В той же час ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості незаконного впливу підозрюваного на процес доказування у даному кримінальному провадженні, в тому числі і на свідків.

Зокрема, доказами на обґрунтування ризику можуть бути:

- фактичне переховування від органів досудового розслідування та/або суду;

- показання свідків про намір особи переховуватись, придбання квитків, зміна місця проживання підтверджені документально, відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо;

- фактичні знищення, ховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

- показання свідків, про намір підозрюваного вчинити дії особи, спрямовані на знищення, схов або спотворення важливих для слідства речей чи документів, спроба підозрюваної особи вчинити дії направлені на знищення доказів - підтверджені документально;

- незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні - підтверджені документально;

- документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку;

- інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи;

- перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - підтверджене документально;

- необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю;

- вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується;

- документами, довідками про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів, інформація про зловживання наркотичними засобами чи алкоголем.

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання гримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Проте жодного доказу, який би свідчив про дійсне існування таких ризиків прокурором в порушення вимог п. 2, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не зазначено.

3. Особа підозрюваного

Крім іншого, під час розгляду клопотання про продовження запобіж ного заходу мають бути оцінені в сукупності всі юридично значимі обставини, визначені в ст.178 КПК України.

Суд при розгляді клопотання ретельно перевіряє дані про особу, щодо якої продовжується строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна занятість особи, вид діяльності, місце проживання п.п. 3-10 ч. 1 ст, 178 КПК).

Стан здоров`я підозрюваного (обвинуваченого) може вказувати на меншу вірогідність тог о, що він може ухилятися від слідства і суду, перешкоджати встановленню істини у справі. При обранні запобіжного заходу у виді взяття під варту необхідно переконатися, що його застосування не призведе до погіршення стану здоров`я особи. Коли підозрюваний, обвинувачений тяжко хворий і в умовах слідчого ізолятора не має можливості здійснювати необхідне лікування, до нього не варто застосовувати такий запобіжний захід. При з`ясуванні сімейного стану має значення наявність як батьківської, так і власної родини, оскільки у підозрюваного (обвинуваченого) можуть бути члени сім`ї, які потребують його догляду. Водночас слід встановлювати, чи підтримує ця особа із родиною позитивний емоційний зв`язок

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне (Пшевечерський проти Росії від 24 травня 2003 року). Основні порушення такі: неповні або неточні дані про підозрюваного чи обвинуваченого; відсутність дати і часу затримання особи; недостатність мотивування та обгрунтування.

Як зазначено в Постанові №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» врахування стану здоров я обвинуваченого у разі необхідності стаціонарного лікування у зв 'язку з тяжкими хронічними захворюваннями.

Слід звернути увагу і на практику ЄСПЛ з цього питання. Так, однією із підстав порушення п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Барило проти України» (рішення ЄСПЛ від 16.05.2013) стало те, що у заявниці було наявне тяжке захворювання (третя група інвалідності), у зв язку з чим вона потребувала спеціального лікування, дієти і постійного медичного нагляду.

У справі Testa v. Croatia. № 20877/04, рішення Суду від 12 липня 2007року, Суд прийшов до висновку, що відсутність належного медичного обслуговування та медичної допомоги заявнику в зв`язку ... та відсутність належних умов тримання під вартою, протягом двох років, принижували її гідність та викликали у неї почуття страху та приниження, що мали на меті зламати її фізично та морально. Зважаючи природу, тривалість та суворість поводження із особою, якому було піддано заявника, та загальний негативний вплив на її здоров я, воно може вважатися нелюдським та принижуючим поводженням, в розумінні статті 3 Конвенції про права людини.

Прикладом порушення статей 2, 3 Конвенції внаслідок необгрунтованого застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є рішення ЄСПЛ від 14.03.2013 у справі «Салахов та Іслямова проти України». У цій справі ЄСПЛ встановив порушення ст. 2 Конвенції в контексті матеріального аспекту з огляду на недотримання державою позитивного обов 'язку щодо захисту здоров 'я та життя заявника. У цій справі ЄСПЛ у рішеннях проти України вперше зазначив, що у зв 'язку з недотриманням вказівки ЄСПЛ., наданої Уряду відповідно до Правила 39 Регламенту ЄСПЛ, щодо термінового переведення заявника до медичного закладу з метою надання йому належної медичної допомоги Україна не виконала свої зобов 'язання за ст. 34 Конвенції.

Крім того, ОСОБА_8 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має громадянство України та постійне місце проживання зі своєю сім`єю є учасником бойових дій на Сході України.

Більш того, у підозрюваного ОСОБА_4 на утриманні є двоє неповнолітніх дітей.

Таким чином характеризуючи особу та з урахуванням її соціальних зв`язків недоцільно говорити про те, що ОСОБА_4 може «продовжувати злочину діяльність чи переховуватись від правосуддя».

В свою чергу суду потрібно врахувати всі юридично значимі обставини, визначені в ст. 178 KПK України.

На підставі викладеного та у відповідності до КПК України, Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511- 550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. № 14 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», просив суд відхилити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та застосувати до ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід, який не пов`язаний з ізоляцією від суспільства, а саме запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із застосуванням електронних засобів контролю, за фактичним місцем його проживання: АДРЕСА_4 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти клопотання прокурора, та підтримав клопотання свого захисника.
Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження в частині, що стосується запобіжного заходу, приходить до висновку щодо задоволення клопотання прокурора, та відмови в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого, обгрунтовуючи свє рішення наступним.
Що ж стосується продовження строків тримання під вартою, то запобіжні заходи, затримання у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК України.
У відповідності до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, крім інших, і запобіжні заходи.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є одним з видів запобіжних заходів.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над принципом поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Так, судом встановлено наступне:
- 25.07.2017 року у відношенні обвинуваченого (на той час підозрюваного) ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ризиками, які послугували підставою для обрання міри запобіжного заходу послугували, - можливість переховування підозрюваного, та незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений безпосередньо знайомий з ними, що в подальшому може спотворити об`єктивну картину вчинення злочину, тобто, ризики, які передбачені ч.ч. 1, 3 ст. 1 ст. 177 КПК України.
22.11.2017 року Кагарлицьким районним судом було винесено ухвалу, на підставі якої обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21.01.2018 року.
Отже, оскільки строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 закінчується 21.01.2018 року, а судове слідствоще взагалі не розпочиналося в зв`язку з неможливістю утворення складу суду, - не моживістю обрання трьох основних та двох запасних присяжних з причин, що не залежать від волі суду, то суд повинен вирішити питання щодо продовження строків тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .
Питання щодо обрання, скасування або зміну запобіжного заходу в суді чітко врегульовано нормою процесуального права, - положеннями ст. 331 КПК України.
Згідно ст. 31 КПК України:
1. Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

2. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

3. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручаєтьря обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

Отже, питання про продовження строку триманні під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_4 в даному випадку вирішується лише головуючим по справі на підставі ч. 3 ст. 331 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Отже, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, який передбачено п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, який характеризується максимальною суспільною небезпекою, в зв`язку з чим санкція статті передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому на підставі ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, та те, що існує ризик, який передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, - незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_4 на свідків, та те, що з огляду на обставини кримінального провадження, суд не може (остаточно не переконаний) розраховувати на сумлінну поведінку обвинуваченого у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу, а тому суд вважає, що вищевказані обставини свідчать про неможливість запобіганню вищевказаному ризику, що є підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у уигляді тримання під вартою ще на 2 місяці, але не більше, ніж на 60 днів, та відсутність достатніх правових підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з застосуванням технічних засобів контролю, з огляду на наступне.
Що стосується ризиків, на які вказував прокурор в судовому засіданні, - переховуватися від слідства та суду з метою уникнення покарання, який передбачено п. 1 ч. 1 ст. 177, та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то суд вважає, що ризик, який передбачено п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, в діях обвинуваченого ОСОБА_4 відсутній, проте, на думку суду, присутній ризик, який передбачено п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на наступне.
Так, що стосується відсутності ризику, який передбачено п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, то слід зазначити наступне.
У відповідності до п.9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обоє язків, а також запобігання ризикам зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК. Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що прокурором в судовому засіданні надано в достатньому об`ємі докази для того, щоб у суду виникла обгрунтована підозра щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 злочину, який передбачено ст. 115 КК України.

Окрім того, згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до якого, зокрема, відноситься верховнество права.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ є частиною національного законодавства.

Суд в даному випадку звернтає увагу на вимоги ст. 5 Конвенції та правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006 р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»),

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) підстави для тримання під ватою мають бути підтверджені фактами.

В даному випадку суд вважає, що прокурором в судовому засіданні не наведено достатніх належних та допустимих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, буде намагатися уникнути суду шляхом втечі з постійного місця проживання.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі неможна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Як зазначено в п.51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Як зазначено у Рішенні ЄСГІРЛ «Попков проти Росії» підозрюваний повинен бути звільнений якщо державні органи не можуть надати достатньо підстав, які виправдовують його утримання під вартою, а влада зобов`язана надати переконливі підстави для будь-якого мінімального строку тримання під вартою

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони грунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи (див. п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Гарсія Руіс проти Іспанії»).

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р., будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.

У п. п. 40 - 41 Рішення ЕСПЛ зазначено:

«п. 40. Суд нагадує, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення.

Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, БСИЯ 2000-ІУ;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90).

п.41.У цій справі Суд зазначає, що тримання заявника під вартою тривало майже рік і вісім місяців. Серйозність звинувачень, висунутих проти нього і ризик його втечі були згадані в первісному рішенні про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ці ж аргументи, а також ризик його впливу на хід розслідування, який був доданий незабаром (див. пункти 8 і 13), залишилися незмінними аж до винесення вироку, за винятком рішення від 1 жовтня 2013, яке не містило взагалі ніяких підстав (див пункти І2 і 34 вище). Таким чином, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обгрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою.

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (див. Строган проти України, № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.).

Суд зазначає, що рішення про затримання заявника були сформульовані в загальних рисах і містили повторювані фрази. Із цих рішень не можна зробити висновок, що суди зробили належну оцінку фактів, що мають відношення до питання про те, чи був такий запобіжний захід необхідним у даних обставинах на відповідній стадії процесу. Крім того, з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обгрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою (див. Осипенко проти України, №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року).

Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення.

Тобто саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

2. Наявність/відсутність ризиків

Згідно Постанови № 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов 'язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості ухилення обвинуваченого від суду.

Зокрема, доказами на обґрунтування вищевказаного ризику можуть бути:

- фактичне переховування від органів досудового розслідування та/або суду;

- показання свідків про намір особи переховуватись, придбання квитків, зміна місця проживання підтверджені документально, відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо;

- документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку;

- інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи;

- необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю;

- документами, довідками про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів, інформація про зловживання наркотичними засобами чи алкоголем.

Отже, що стосується загрози втечі, то слід зазначити, що практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання гримання під вартою.

При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Проте жодного доказу, який би свідчив про дійсне існування таких ризиків прокурором в порушення вимог п. 2, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не зазначено.

Крім іншого, під час розгляду клопотання про продовження запобіж ного заходу мають бути оцінені в сукупності всі юридично значимі обставини, визначені в ст.178 КПК України.

Суд при розгляді клопотання ретельно перевіряє дані про особу, щодо якої продовжується строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна занятість особи, вид діяльності, місце проживання п.п. 3-10 ч. 1 ст, 178 КПК).

Стан здоров`я підозрюваного (обвинуваченого) може вказувати на меншу вірогідність того, що він може ухилятися від слідства і суду, перешкоджати встановленню істини у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо того, що характеризуючи особу та з урахуванням її соціальних зв`язків недоцільно говорити про те, що ОСОБА_4 може переховуватись від правосуддя.

Обгрунтування ризику, який передбачено п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то суд зазначає наступне.
Свідками в даному кримінальному провадженні є ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Одні із йих свідків є наглядно знайомими обвинуваченому ОСОБА_4 , одні із них є друзями, інші родичами обвинуваченого.

Як було судом зазначено вище, судове слідство по даному кримінальному провадженню ще не почалося, відповідно, свідки ще не допитувалися, а тому, у суду є достатні підстави вважати, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно, в розуміння КПК України впливати на вищевказаних свідків (шляхом вмовляння, підкупу, обману, тощо), з метотою зміни ними своїх показань, що може істотно вплинути на процес встановленні істини по справі, тобто, на процес встановлення обставин навмисного вбивства, що іде в розріз з дійсним суспільним інтересом, - встановлення винного у вбивстві, та, відповідно, належне, достатнє покарання винного у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться у показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

У зв`язку з цим слід вважати, що свідки під впливом обвинуваченого надати у суді зовсім інші показання, ніжті, які відповідають об`єктивним обставинам справи, і це може негативно вплинути на об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження, та, відповідно, на кінцевий результат розгляду кримінального провадження, та, відповідно, досягнення мети кримінального переслідування.

Суд в даному випадку вбачає наявність справжнього суспільного інтересу в результатх розгляду даного кримінального провадження.

Як зазначено в п. 85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.) - тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, БСИЯ 2000-ІУ;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90).

Підсумовуючи вищевкиладене, суд вважає, що на даному етапі судового слідства в діях обвинуваченого ОСОБА_4 існує ризик, який передбачено п. 3ч. 1 ст. 177 КПК України, що є достатньою підставою для продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Що ж стосується клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , - адвоката ОСОБА_5 про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з застосуванням електронних засобів контролю, то в задоволенні такого клопотання слід відмовити з огляду на наступне.
По перше, зглядаючись на наявність ризику, який судом обгрунтовано вище, на даному етапі відсутні об`єктивні чинники для зміни запобіжного заходу.

По друге, як судом було вже зазначено вище, питання щодо зміни запобіжного заходу в суді врегульовано положенням ст. 331 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно, ч. 2 ст. 331 КПК України є відсильною до Глави 18 КПК України, зокрема, до ст. 201 КПК України.
Згідно положень ст. 201 КПК України:
1. Підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
2. Копія клопотання та матеріалів, якими воно обґрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.
До клопотання мають бути додані;
- копії матеріалів, якими підозрюваний, обвинувачений обгрунтовує доводи, клопотання;
- перелік свідків, яких підозрюваний, обвинувачений вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання, із зазначенням відомостей, які вони можуть надати, та обгрунтуванням значення цих відомостей для вирішення питання;
- підтвердження того, що прокурору надіслана копія клопотання та копії матеріалів, що обгрунтовують клопотання.
4. Слідчий суддя, суд зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
5. Слідчий суддя, суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановления попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, судом.
Зглядаючись на вищевказану норму процесуального права, суд вважає, що захисником обвинуваченого ОСОБА_4 , - адвокатом ОСОБА_5 клопотання подано з порушенням вимог, які передбачено ст. 201 КПК України, а саме:
- зглядаючись на положення ч. 2 ст. 201 КПК України, копія клопотання та матеріалів, якими воно обгрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання, що захисником зроблено не було;
- зглядаючись на п. 3 ч. 3 ст. 201 КПК України до клопотання повинно бути додане підтвердження того, що прокурору надіслана копія клопотання та копії матеріалів, що обгрунтовують клопотання, що захисником зроблено не було, -
- що є підставою для відмови в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з застосуванням електронних засобів контролю, окрім того, суд не знаходить підстав для заміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, більш м`який вид запобіжного заходу у відношенні обвинуваченого ОСОБА_4 ..
Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами ЄСПЛ, ч. 5 ст. 12, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, ст.ст. 201, 331, ч. 2 ст. 369, 370, 371, 372, 376, ч. 3 ст. 383 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_4 . задовольнити.
В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , - адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, - відмовити.
Обрану міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села М. Кутищі Каліновського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, не працюючого, не судимого, якого в рамках даного кримінального провадження 13.11.2017 року повідомлено про підозру у вчиненні злочину, який передбачено п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, відносно якого в рамках даного кримінального провадження 25.07.2017 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, термін закінчення дії ухвали про продовження терміну дії запобіжного заходу, - 23.11.2017 року, у вигляді тримання під вартою в Державній установі Міністерства Юстиції України «Київський слідчий ізолятор», ( кримінальне провадження 1 кп/368/38/18, справа № 372/3510/17, продовжити на два місяці, тобто до 17.03.2018 року, включно.
Термін дії ухвали з моменту винесення, - з 17.01.2018 року по 17.03.2018 року.
Ухвала підлягає до негайного виконання.
Ухвала не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя ОСОБА_1