Ухвала
Іменем України
15 січня 2018 року
м. Київ
Справа № 756/18292/13-к
Провадження № 51-501ск18
Колегія суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року щодо нього,
встановив:
Указаним вироком місцевого суду, залишеним без змін вищезазначеною ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
засуджено: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк перебування останнього в установах попереднього ув`язнення з 09 жовтня 2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 700 000 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він із метою незаконного заволодіння транспортним засобом та його подальшого перепродажу із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, заздалегідь підготувавши знаряддя злочину (молоток) та засоби для знищення слідів злочину (миючий засіб, бинти, вату), 09 жовтня 2013 року близько 08.30 год. підійшов до автомобіля-таксі Hyundai Tucson (д.н.з. НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_6 , котрий стояв на узбіччі дороги поблизу супермаркету «Вест Лайн» на просп. Оболонському, 27 у м. Києві, і замовив послугу перевезення до центру міста, на що водій погодився. У ході поїздки ОСОБА_4 попросив ОСОБА_6 змінити маршрут та їхати в напрямку м. Ірпеня Київської області, і коли вони від`їхали за 3 км від КПП ДАІ м. Києва в напрямку смт Гостомеля Київської області, ОСОБА_6 на прохання ОСОБА_4 зачекати знайомих зупинив автомобіль у безлюдному місці. Через 20 хв. очікування, коли ОСОБА_6 відійшов у лісопосадку поблизу місця зупинки, ОСОБА_4 прослідував за ним. Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи настання смерті потерпілого, ОСОБА_4 ударив молотком по голові ОСОБА_6 , який втратив свідомість і впав на землю, після чого ОСОБА_4 продовжив завдавати останньому численних ударів молотком по голові, заподіявши тілесних ушкоджень у виді переламів кісток, розривів мозкових оболонок, крововиливів та набряків, від яких ОСОБА_6 помер, а ОСОБА_4 заволодів його автомобілем вартістю 168 500 грн, який того ж дня намагався продати на вул. Микільсько-Слобідській, 4 в м. Києві, однак був затриманий працівниками міліції.
В касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну оскаржених судових рішень на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. На обґрунтування такого прохання зазначає, що йому покарання призначено занадто суворе, без належного обґрунтування та урахування даних про його особу, зокрема того, що він повністю розкаявся у вчиненні злочину, передбаченого ст. 289 КК, активно сприяв його розкриттю, утримує малолітнього сина та бабусю похилого віку, які потребують догляду. Перебуваючи більше ніж 4 роки в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань, він зробив для себе належні висновки. Крім того, ОСОБА_4 указує на те, що занадто суворе покарання унеможливить здійснення ним виплат потерпілій у рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім цього, ОСОБА_4 просить на підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зарахувати йому у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 09 жовтня 2013 року до моменту прибуття його до установи для відбування покарання.
Розглянувши касаційну скаргу і дослідивши копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за скаргою слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та про правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються, а доводи останнього про суворість призначеного покарання є необґрунтованими.
Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які є особо тяжкими та вчиненими з корисливих мотивів, конкретні обставини злочинів та наслідки, що настали (смерть потерпілого), дані про особу обвинуваченого, котрий раніше не був судимий, вчинив злочин уперше, має малолітнього сина. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.
Суд обґрунтовано не визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття й активне сприяння в розкритті злочину, оскільки ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненні убивства з корисливих мотивів не визнав.
Факт перебування на утриманні у ОСОБА_4 бабусі похилого віку не може розцінюватись як обставина, що впливає на розмір призначеного засудженому покарання.
Посилань на інші обставини, які могли б бути визнані такими, що пом`якшують покарання засудженого, касаційна скарга останнього не містить.
Отже, призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд обґрунтовано залишив без змін указане рішення суду першої інстанції.
З огляду на те, що в касаційній скарзі засудженого відсутні переконливі й достатні доводи на спростовування вищезазначених висновків та визнання вказаного покарання явно несправедливим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги.
Оскільки ОСОБА_7 у касаційній скарзі не навів обґрунтувань щодо неправильного застосування судами положень ч. 5 ст. 72 КК, суд касаційної інстанції не розглядає цього питання. Засуджений не позбавлений можливості в порядку ст. 539 КПК звернутися до відповідного місцевого суду, з питанням щодо зарахування йому у строк відбування покарання терміну попереднього ув`язнення.
Отже, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3