АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
-----------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілого - захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000903, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 р. ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ст. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди задоволено частково та ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 20000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судом вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, з правовою кваліфікацією зазначеного кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України, за таких обставин.

07 лютого 2014 року, приблизно о 16 год. 30 хв., ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні офісу №208, що по вул. Бориспільській, 11-а у м. Києві, на грунті неприязних стосунків, які склалися через небажання повернення коштів, умисно здійснив один постріл з пістолету «Форт-17р» калібру 9 мм № НОМЕР_1 в потерпілого ОСОБА_6 , спричинивши йому легке тілесне ушкодження у виді непроникаючого вогнепального поранення передньої черевної стінки, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з ухваленим щодо нього вироком суду першої інстанції у повному обсязі, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинуваченим наведено доводи, відповідно до яких судом першої інстанції не вказано у вироку, якими доказами підтверджується наявність у нього прямого умислу та неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_6 , якого він до нанесення тілесних ушкоджень бачив другий раз в житті. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції не взяв до уваги мотивів прибуття потерпілого та інших з ним осіб до офісного приміщення, зважаючи на те, що у нього не було особистих фінансових відносин з потерпілим. Судом першої інстанції залишені поза увагою конкретні обставини кримінального провадження, якими доводиться, що у нього були підстави для самооборони, навіть якщо він помилився, мала місце уявна оборона, для виникнення якої були вагомі причини. Суд першої інтонації, без належної мотивації, спростував його доводи показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які є неправдивими, оскільки зазначені особи за попередньою змовою між собою та організованою групою з`явилися до офісного приміщення з метою вимагання грошових коштів.

Апелянт зазначав, що стороною обвинувачення не було доведено наявність у нього боргових зобов`язань перед потерпілим, а тому дії потерпілого та інших з ним осіб по вимаганню у нього 1 мільйона гривень у спосіб, не передбачений законом по виконанню цивільно-правових зобов`язань, необхідно кваліфікувати як неправомірні, однак суд першої інстанції не визначив співмірність цих дій та обраного обвинуваченим способу захисту. Потерпілий та інші з ним особи незаконно використали магнітну картку, яку при звільненні з роботи у 2013 р. свідок ОСОБА_11 залишив при собі, що, на думку обвинуваченого, необхідно розцінювати як протиправне вторгнення до охоронюваного службового приміщення.

Раптова, без попередження, поява групи чоловіків у офісі ТОВ «Фіш Хаус», вимога ОСОБА_6 до працівників підприємства ОСОБА_13 та ОСОБА_14 покинути службове приміщення, вказувало про їх бажання позбутися свідків. Такі дії потерпілого та присутніх з ним чоловіків призвели до хвилювання обвинуваченого за своє життя та здоров`я, а коли потерпілий наблизився до обвинуваченого та намагався вивести його із-за столу, ОСОБА_8 сприйняв такі дії як вчинення проти нього суспільно-небезпечного посягання, через що, з метою самозахисту, здійснив постріл у бік потерпілого. Однак судом першої інстанції залишено поза увагою відсутність в нього прямого умислу на вчинення таких протиправних дій, оскільки він неправильно оцінив дії потерпілого й присутніх з ним осіб та припустив наявність посягання, що слід розцінювати як уявну оборону. При цьому, він не усвідомлював помилковості свого припущення, а тому підлягає кримінальній відповідальності за перевищення меж необхідної оборони.

Від прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва ОСОБА_15 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, посилаючись на повне і всебічне дослідження судом першої інстанції всіх обставин кримінального провадження, надання оцінки всім фактичним обставинам, показанням обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідженим матеріалам кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив скасувати вирок суду першої інстанції, захисника, який підтримав апеляційну скаргу за наведених у ній обвинуваченим доводів, заслухавши доводи потерпілого та його представника, які заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого, доводи прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За нормативним визначенням, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності з об`єктивної сторони характеризується вчиненням легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності (ч. 2 ст. 125 КК України).
Легке тілесне ушкодження характеризується тим, що при його заподіянні потерпілому спричиняються короткочасний розлад здоров`я або незначна стійка втрата працездатності. Короткочасним слід вважати розлад здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більш як три тижні (21 день). Під незначною стійкою втратою працездатності слід розуміти втрату загальної працездатності до 10 %. Відсоток втрати працездатності визначається судово-медичною експертизою з урахуванням нормативно визначених МОЗ критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках.
Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння фізичної шкоди у виді наслідків, зазначених у частинах 1 або 2 ст. 125 КК.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим або непрямим умислом.
Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими, оскільки вони підтверджуються наданими стороною обвинувачення та наведеними у вироку суду наступними доказами.

Показаннями допитаного судом першої інстанції потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні пояснив, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 , на початку лютого 2014 року він разом з ОСОБА_16 під`їхав до офісного приміщення по АДРЕСА_3 , де знаходився обвинувачений. Місце розташування зазначеного офісного приміщення йому незадовго до цього повідомив ОСОБА_11 , який також під`їхав до офісу та вони разом за допомогою належної ОСОБА_11 магнітної картки пройшли до приміщення офісу. Піднявшись в офіс, він помітив двох співробітниць, яким він запропоновував залишити робоче місце на деякий час, на що вони погодилися та проти цього не заперечував сам обвинувачений. ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_8 про те, що вони очікують на приїзд ОСОБА_12 , який мав підтвердити факт наявності боргових зобов`язань перед потерпілим. ОСОБА_8 почав нервувати та дивно поводитися, постійно розмовляв по телефону та не звертав уваги на присутніх. Потерпілий пояснив, що зайшовши до кабінету, де знаходився ОСОБА_8 , він присів біля вікна, ОСОБА_16 присів навпроти ОСОБА_8 , а ОСОБА_11 залишився стояти у дверях. Приблизно через 10-15 хв. до офісу зайшов ОСОБА_12 , який запитав у ОСОБА_8 про час та місце передачі йому грошових коштів, однак ОСОБА_8 не надав відповіді. Після цього, потерпілий піднявся та поклав на стіл аркуш паперу з розрахунками боргу, але обвинувачений різко піднявся та здійснив постріл в бік потерпілого. На прохання потерпілого пояснити причини нанесення тілесного ушкодження, ОСОБА_8 відповів, що буде стріляти в голову, направивши при цьому пістолет до дверей, де стояли ОСОБА_17 та ОСОБА_12 . Потерпілий пояснив, що у нього став погіршуватися стан здоров`я та він попросив ОСОБА_18 викликати швидку допомогу.
Також потерпілий пояснив, що у ОСОБА_8 ніхто не забирав мобільні телефони та не погрожував йому, а останній нікого не просив покинути офісне приміщення. Крім того, він не намагався витягнути обвинуваченого з-за столу, оскільки стіл був перешкодою між ними /т. 2 а.с.п. 102-110/.
Показаннями допитаної судом першої інстанції свідка ОСОБА_13 , яка у судовому засіданні пояснила, що 07 лютого 2014 року вона разом з іншим співробітником підприємства ОСОБА_19 знаходилася в офісі ТОВ «Фіш Хаус». До офісу зайшли двоє чоловіків, один з яких спокійним тоном попросив їх залишити приміщення, після чого вони спустились на перший поверх. ОСОБА_8 при цьому був спокійним та не відреагував на появу людей, які зайшли до офісу. Приблизно через 20-30 хвилин з офісу спустився ОСОБА_11 , та з телефону чергового викликав працівників міліції /т. 2 а.с.п. 66-68/.
Показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_16 , який у судовому засіданні пояснив, що він разом з ОСОБА_6 під`їхав до офісу, адресу якого він не знає, де на вулиці вони зустріли ОСОБА_11 , який провів їх до офісу за допомогою своєї магнітної картки. В приміщенні офісу вони розмовляли про якісь борги, при цьому поведінка ОСОБА_8 була спокійною. Після того, як ОСОБА_6 показав ОСОБА_8 аркуш паперу, останній дістав пістолет та здійснив постріл у потерпілого. При цьому, потерпілий не вдавався до залякування та не погрожував обвинуваченому. Свідок не бачив, чи показував потерпілий свій пістолет обвинуваченому. Про наявність у потерпілого пістолета свідок дізнався від потерпілого після вчинення відносно нього злочину /т. 2 а.с.п. 71-74/.
Показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні пояснив, що він раніше працював виконавчим директором підприємства «Фіш Хаус» та наприкінці літа 2013 року між ним та ОСОБА_8 почалися непорозуміння під час здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства. Свідок запропонував ОСОБА_8 розійтися, при умові повернення останнім йому та ОСОБА_6 грошових коштів, які вони надавали обвинуваченому для діяльності підприємства, на що той погодився. Свідок пояснив, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 , у лютому 2014 року він приїхав до офісу підприємства «Фіш Хаус», де побачив належний ОСОБА_8 автомобіль. Після цього, він зателефонував потерпілому ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , та попросив їх приїхати за вказаною ним адресою для зустрічі. Потерпілий ОСОБА_6 під`їхав першим разом зі своїм знайомим, та вони пішли до офісу. Свідок пояснив, що він провів їх в офіс за допомогою своєї магнітної картки і вони піднялися на другий поверх. Потерпілий ОСОБА_6 зайшов до кабінету першим, привітався та ввічливо попросив працівниць офісу ОСОБА_20 та ОСОБА_21 залишити робоче місце на 15 хв., що вони і зробили, оскільки сам ОСОБА_8 проти цього не заперечував. В кабінеті ОСОБА_8 сидів за столом, потерпілий ОСОБА_6 підійшов до вікна та присів на стілець, майже навпроти ОСОБА_8 присів товариш потерпілого, а ОСОБА_11 залишився стояти в проході. ОСОБА_8 при цьому постійно розмовляв по телефону. Через деякий час до офісного приміщення під`їхав ОСОБА_12 . Оскільки вільних місць в приміщенні не було, свідок та ОСОБА_12 стояли в проході. ОСОБА_12 запитав у ОСОБА_8 про час та місце передачі йому грошових коштів у сумі 1 млн. грн., на що останній нічого не відповів. Після цього, потерпілий ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 про те, що отримані ним від свідка та потерпілого грошові кошти необхідно повертати, та, підійшовши до столу, який був перепоною між ними, поклав на нього аркуш паперу, а ОСОБА_8 одразу підвівся з-за столу і здійснив постріл у потерпілого. Потім ОСОБА_8 навів пістолет на нього і ОСОБА_12 та пригрозив тим, що він буде стріляти в голову, якщо хтось із присутніх ворухнеться. Злякавшись такої поведінки обвинуваченого, вони вибігли в коридор та на прохання потерпілого викликали швидку допомогу. Також свідок пояснив, що погрози на адресу ОСОБА_8 присутніми не висловлювалися, попереджень про намір здійснити постріл ОСОБА_8 не робив та не просив присутніх покинути приміщення /т. 2 а.с.п. 82-90/.
Показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що у 2011-2013 роках у нього з обвинуваченим були ділові відносини. Влітку 2014 року йому зателефонував ОСОБА_11 та попросив приїхати на зустріч з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 . Він приїхав приблизно о 16 год. та зателефонував ОСОБА_22 , який вийшов та провів його до офісу «Фіш Хаус», де знаходився ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ще один раніше незнайомий йому чоловік на ім`я ОСОБА_23 . Коли він зайшов до кабінету, то зупинився в дверях, так як вільного місця не було, поруч з ним стояв ОСОБА_11 , ОСОБА_16 сидів лівіше, навпроти останнього сидів ОСОБА_8 , а біля вікна - потерпілий ОСОБА_6 . Присутні обговорювали фінансові питання, пов`язані з передачею ОСОБА_6 та ОСОБА_11 грошових коштів у розвиток діяльності підприємства ОСОБА_8 . Свідок пояснив, що ОСОБА_8 відмовився відповідати на запитання присутніх про те, чи повертав він свідку 1 млн. грн. На запитання, яке було адресовано свідком обвинуваченому про час та місце повернення грошових коштів, ОСОБА_8 не надав відповіді. При цьому, потерпілий ОСОБА_6 увесь час пояснював ОСОБА_8 , що гроші необхідно буде повернути. Згодом потерпілий встав та поклав ОСОБА_8 на стіл аркуш паперу, а ОСОБА_8 , підвівшись зі стільця та одночасно діставши пістолет із правої кишені, здійснив постріл в область грудей потерпілого ОСОБА_6 . Потім зі словами, що наступний постріл буде в голову, навів пістолет на двері, де стояв він з ОСОБА_11 . Свідок не знає, кому саме були адресовані ці погрози, але злякавшись агресивної поведінки обвинуваченого, він вийшов у коридор, а ОСОБА_11 вибіг за ним. Після залишення потерпілим офісного приміщення він попросив ОСОБА_11 викликати швидку допомогу.
Свідок також пояснив, що бесіда між присутніми проходила у спокійному тоні та без застосування з боку потерпілого до обвинуваченого погроз. Крім того, ОСОБА_12 повідомив, що ширина стола, за яким сидів ОСОБА_8 , складала приблизно 90 см, у зв`язку з чим у потерпілого ОСОБА_6 була відсутня фізична можливість безпосередньо підійти до ОСОБА_8 чи тримати його за одяг. Про намір здійснити постріл ОСОБА_8 нікого не попереджав та не просив покинути приміщення /т. 2 а.с.п. 94-102/.
Даними, які містяться у рапорті інспектора патрульної служби ОСОБА_24 , відповідно до даних якого, 07 лютого 2014 року, в офісі, що знаходиться на АДРЕСА_4 , було виявлено громадянина ОСОБА_8 , який з пристрою для відстрілу гумових куль «Форт-17Р» 9 мм № НОМЕР_1 наніс тілесні ушкодження в область живота громадянину ОСОБА_6 (т. 1 а.с.п. 11).
Даними, які містяться в протоколі огляду місця події від 07 лютого 2014 року, відповідно до якого 07 лютого 2014 року було оглянуто кабінет № 208 офісного приміщення по АДРЕСА_3 , в якому виявлено офісний стіл, на якому знаходиться предмет схожий на пістолет із надписом «Форт 17Р» 9мм, усередині якого знаходиться предмет, схожий на магазин, в якому знаходяться предмети, схожі на патрони в кількості 14 шт. (т. 1 а.с.п. 16-18).
Даними, які містяться в протоколі огляду місця події від 04 березня 2014 року, відповідно до якого було оглянуто кабінет № 922 Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, що знаходиться по АДРЕСА_5 , та виявлено на дивані замотану в марлю гумову кулю, вилучену в ході проведення 07 лютого 2014 року операції громадянину ОСОБА_6 в області передньої черевної стінки (т. 1 а.с.п. 39-41).
Даними, які містяться у висновку експерта №153 від 01 квітня 2014 року, відповідно до якого предмет, схожий на пістолет, що був вилучений 07 лютого 2014 року при огляді місця події в приміщенні офісу АДРЕСА_6 , є короткоствольною, вогнепальною зброєю - гладкоствольним самозарядним пістолетом «Форт 17р», калібру 9 мм P.A., № НОМЕР_1 , що призначений для стрільби патронами несмертельної дії, спорядженими гумовими або аналогічними за своїми властивостями метальними знаряддями. Пістолет до стрільби придатний, всі його частини і механізми, необхідні для проведення пострілів є в наявності і взаємодіють нормально, а надана на дослідження гільза калібру 9 мм P.A. стріляна з наданого на дослідження пістолета «Форт 17Р». Надані на дослідження 14 патронів відносяться до боєприпасів до вогнепальної зброї, придатні до стрільби (т. 1 а.с.п. 23-38).
Даними, які містяться в протоколі огляду місця події від 07 березня 2014 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено та вилучено сорочку світло-синього кольору, на якій виявлено плями бурого кольору та наскрізний отвір (т. 1 а.с.п. 42-44).
Даними, які містяться у висновку експерта №233-мк від 22 липня 2014 року, відповідно до якого, під час проведення пострілу в потерпілого ОСОБА_6 , відстань від дульного зрізу зброї до поверхні одягу складала приблизно 10-15 см (т. 1 а.с.п. 47-56).
Даними, які містяться у акті судово-медичного дослідження №165/ц від 10 липня 2014 року, відповідно до якого при судово-цитологічному дослідженні змиву зі ствольної коробки дульного зрізу пістолету «Форт 17Р» виявлені мікросліди крові та клітини багатошарового плаского незроговілого епітелію слизових оболонок (т. 1 а.с.п. 58-61).
Даними, які містяться у картці виїзду швидкої медичної допомоги № 1238 від 07 лютого 2014 року, відповідно до яких ОСОБА_6 поставлено попередній діагноз: вогнепальне поранення черевної порожнини (т. 1 а.с.п. 83).
Даними, які містяться у висновку експерта №371/е від 14 квітня 2014 року, з якого убачається, що на момент госпіталізації у ОСОБА_6 мало місце непроникаюче вогнепальне поранення передньої черевної стінки, яке утворилася від однократної дії тупого предмету з обмеженою поверхнею контакту, що могло бути внаслідок пострілу набоями, які були споряджені гумовими кулями, за давністю може відповідати терміну 07 лютого 2014 року. Вказане ушкодження відноситься до легкого, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менше ніж 21 добу, за критерієм тривалості розладу здоров`я (т. 1 а.с.п. 187-92).
Даними, які містяться у протоколі огляду речового доказу від 20 вересня 2014 року, відповідно до якого на поверхні чоловічої сорочки світло-синього кольору виявлено ділянку, просякнуту кров`ю (т. 1 а.с.п. 162).
Даними, які містяться в протоколі огляду речового доказу від 20 вересня 2014 року, відповідно до якого оглянуто предмет, схожий на пістолет, 14 предметів, схожих на патрони, 1 предмет, схожий на гільзу (т. 1 а.с.п. 166).
Згідно ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид та розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Згідно статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, - на потерпілого.
Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та прийшов обґрунтованого висновку про доведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України.
При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції навів у вироку обгрунтовані мотиви неврахування окремих доказів, наданих суду стороною захисту, а саме показань допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 про те, що потерпілий ОСОБА_6 погрожував ОСОБА_8 та забрав у нього мобільні телефони, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що зазначений свідок не був безпосереднім очевидцем подій кримінального правопорушення, а відтак його показання прямо чи непрямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому згідно статті 85 КПК України не є належним засобом доказування. Також суд першої інстанції обґрунтовано не врахував показання зазначеного свідка про те, що після появи у офісі потерпілого ОСОБА_6 вона злякалася та на його прохання залишила кабінет, а повернувшись через 10 хвилин до офісу забрати пальто побачила, що потерпілий ОСОБА_6 сидів за столом біля вікна, а ОСОБА_8 сидів за іншим столом, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що свідок ОСОБА_14 перебуває у дружніх стосунках з обвинуваченим, а відтак може бути зацікавлена у вирішенні кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були ретельно перевірені та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 відносно того, що потерпілий ОСОБА_6 схопив його за плече та висловлював погрози про застосування фізичного насильства, в тому числі демонстрував зброю, умотивувавши своє рішення тим, що ці доводи ґрунтуються виключно на показаннях самого обвинуваченого та спростовуються наведеними у вироку доказами, які суд оцінив як послідовні та такі, що узгоджуються між собою, а тому обґрунтовано визнав їх такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_8 про те, що він сприйняв дії потерпілого як реальне посягання на його життя та здоров`я та вчинив постріл в останнього з метою самозахисту, перевищивши при цьому межі необхідної оборони, є безпідставними та суперечать встановленим судом першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, які підтверджуються безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами.
Так, доводи обвинуваченого про те, що під впливом особливостей ситуації, що виникла в офісі, у нього було враження про вчинення відносно нього суспільно-небезпечного посягання, і саме з цієї причини, з метою самозахисту він здійснив постріл у потерпілого, спричинивши йому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ретельно перевірялися як судом першої інстанції під час судового розгляду, так і колегією суддів під час апеляційного розгляду, та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.
Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.
Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.
Якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Так, як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання обвинуваченого на відсутність в його діяхумислу, спрямованого на спричинення потерпілому ОСОБА_6 легкого тілесного ушкодження, ґрунтуються виключно на показаннях самого обвинуваченого та спростовуються наведеними у вироку доказами, у тому числі даними, що містяться у висновку експерта №233-мк від 22 липня 2014 року, відповідно до якого, під час проведення пострілу в потерпілого ОСОБА_6 , відстань від дульного зрізу зброї до поверхні одягу складала приблизно 10-15 см, що свідчить про направленість умислу обвинуваченого в момент конфлікту на спричинення потерпілому тілесного ушкодження. При здійсненні пострілу обвинувачений, маючи відповідні знання щодо зброї, якою володіє, не міг не передбачити, що з такої відстані, майже в притул, своїми діями він спричинить останньому тілесні ушкодження. При цьому, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 не попереджавприсутніх в офісі осіб про наявність у нього зброї та про намір її застосування. Не здійснював останній і будь-яких попереджувальних пострілів до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.
Крім того, як зазначає обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, враження про наявність посягання на його життя та здоров`я в нього виникло в момент, коли потерпілий ОСОБА_6 , маючи перевагу в зрості та фізичному розвитку, наблизився до нього та взявши за шию, намагався вивести з-за столу. Проте, як було встановлено судом першої інстанції, будь-якого фізичного насильства чи погрози його застосування з боку потерпілого до обвинуваченого не вчинялось, окрім того, що останній підійшов до столу ОСОБА_8 та поклав на нього аркуш паперу. Можливість виникнення у обвинуваченого враження про посягання на його здоров`я через наявність у потерпілого вогнепальної зброї (пістолета) також спростовується показаннями свідків та іншими наявними у справі доказами. Окрім того, як пояснив в судовому засіданні під час апеляційного розгляду сам обвинувачений, про наявність у потерпілого вогнепальної зброї йому стало відомо після здійснення пострілу в ОСОБА_6 .
За таких обставин, фактичні умови обстановки, що склалася, не свідчать про існування чи можливість існування реального посягання на життя чи здоров`яОСОБА_8 , так як саме по собі наближення потерпілого до ОСОБА_8 та перевага в зрості й фізичній силі потерпілого не є передумовами для виникнення необхідності вдавання до самооборони та заподіяння легкого тілесного ушкодження.
Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність з боку потерпілого дій, які б свідчили про наявність дійсного, реального і об`єктивного суспільно небезпечного посягання, яке б за своїм характером і ступенем суспільної небезпечності могло реально заподіювати чи створити загрозу заподіяння шкоди правам та інтересам ОСОБА_8 .
Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено під час апеляційного розгляду. Не наведено таких доводів і обвинуваченим у апеляційній скарзі.
Доводи обвинуваченого про те, що під час судового розгляду допитані у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 дали завідомо неправдиві показання є необґрунтованими, оскільки як убачається із матеріалів кримінального провадження, перед допитом потерпілого він був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 353 КПК України приведений до присяги говорити суду правду і лише правду, а перед допитом кожного із зазначених свідків, суд першої інстанції попереджав їх про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 352 КПК України приводив їх до присяги говорити суду правду і лише правду, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави визнати зазначені процесуальні джерела доказів недопустимими при ухваленні вироку /т. 2 а.с.п. 71, 83, 95, 103/.

Для підтвердження своїх доводів про неправдивість показань потерпілого і свідків обвинуваченим не надано суду апеляційної інстанції доказів, які б безумовно підтверджували надання зазначеними особами суду першої інстанції завідомо неправдивих показань.
Доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги мотивів прибуття потерпілого та інших з ним осіб до офісного приміщення, протиправне вторгнення потерпілого та присутніх з ним осіб до охоронюваного службового приміщення, та відсутність у нього боргових зобов`язань перед потерпілим були предметом ретельної перевірки як судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, та визнані необґрунтованими, оскільки наявність існування цих обставин не спростовує висновок суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Навпаки, судом першої інстанції було встановлено, що прибуття потерпілого разом із свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до офісного приміщення «Фіш Хаус» з метою вирішення питання про повернення грошових коштів було здійснене за попереднім погодженням з обвинуваченим, а на час входження до офісу належна свідку ОСОБА_11 магнітна картка не була заблокована, а відтак надавала вільний доступ для проходження в офісне приміщення. Наявність чи відсутність боргових зобов`язань між обвинуваченим та потерпілим не є предметом даного кримінального провадження, а тому доводи обвинуваченого щодо цього правильно визнано судом першої інстанції необґрунтованими.

Доводи апеляції про те, що дії потерпілого та інших з ним осіб по вимаганню у нього 1 мільйона гривень у спосіб, не передбачений законом по виконанню цивільно-правових зобов`язань, необхідно кваліфікувати як неправомірні, однак суд першої інстанції не визначив співмірність цих дій та обраного обвинуваченим способу захисту, є безпідставними, оскільки відповідно до частин 1, 2 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого про відсутність у нього неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_6 , ретельно перевірялися судом першої інстанції і колегією суддів під час апеляційного розгляду та визнані необгрунтованими, оскільки як правильно встановив суд першої інстанції, кримінальне правопорушення було вчинено обвинуваченим саме на грунті неприязних стосунків, які полягали у відсутності бажання обвинуваченого повернути потерпілому та свідку ОСОБА_11 грошові кошти. Зазначені висновки суду першої інстанції підтверджуються викладеними у вироку доказами.
Колегія суддів не приймає до уваги надану апелянтом у судовому засіданні копію ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2015 р., якою зобов`язано уповноваженого слідчого невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення за повідомленням ОСОБА_8 від 07 листопада 2014 р. (вчинення кримінального правопорушення групою осіб у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_25 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 189 КК України), оскільки оскарження апелянтом 12 січня 2015 р. у порядку ст. 303 КПК України, після постановлення у даному кримінальному провадженні обвинувального вироку, бездіяльності слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, не спростовує висновків суду першої інстанції про доведеність формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про задоволення цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що з вини відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. №5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що внаслідок винних дій відповідача, які полягали в умисному нанесенні обвинуваченим потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що наслідки вчинення ОСОБА_8 07 лютого 2014 р. кримінального правопорушення постали для потерпілого ОСОБА_6 як психотравмуючі, обумовили порушення фізичної, психоемоційної та соціальної сфер існування особистості, перешкоджали можливості активної та повноцінної життєдіяльності. Зокрема, під час отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_6 переніс фізичний біль та пережив емоційний стрес, що супроводжувався почуттями страху за своє здоров`я, приниження гідності та образи.
Впродовж періоду лікування позивач зазнавав фізичних страждань та переносив болісні відчуття, у зв`язку з чим виникала необхідність адаптуватися до нових, дискомфортних умов існування та життєдіяльності. Після одужання у ОСОБА_6 залишалися певні фізичні обмеження у проведенні активних форм фізичної діяльності. Внаслідок подій, що сталися, у позивача сформувався стан психоемоційної напруги, трималися знижений настрій, образливість та тривожність щодо майбутнього стану здоров`я. Негативні наслідки вчинення відповідачем відносно позивача коимінального правопорушення потягли за собою тривале нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на їх подолання і компенсацію.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та обґрунтовано визначив його у розмірі 20.000 грн.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, яка вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди у зазначеному судом першої інстанції розмірі.
З урахуванням викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_26 задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419КПК Україниколегія суддів,
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3