Апеляційний суд міста Києва

В И Р О К
Іменем України

05 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
перекладача ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001961 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Грузії, громадянина Грузії, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Грузії, громадянина Грузії, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців кожного.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши кожному іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки та поклавши на них обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду 11.02.2016 приблизно о 21 год. 45 хв. ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 знаходилися неподалік будівлі № 9-В по вул. Ентузіастів у м. Києві, де на пішохідній доріжці біля будівлі ВП № 3 Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, помітили раніше не відому їм ОСОБА_11 , у руках у якої була сумка та в цей момент у них виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, обравши об`єктом свого злочинного посягання сумочку із речами потерпілої ОСОБА_11 .

Реалізуючи свої злочинні наміри, направлені на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою обрання місця та обстановки сприятливої для вчинення злочину та особистого збагачення, за попередньою змовою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , почали підходити ближче до ОСОБА_11 та пройшли повз останньої. Перебуваючи позаду ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , поштовхом повалив на землю ОСОБА_11 , а ОСОБА_9 , з метою подолання опору з боку ОСОБА_11 , схопив останню рукою за горло, притиснув обличчям у сніг та почав наносити удари в різні частини тіла ОСОБА_11 .

Після чого, ОСОБА_9 вирвав з рук ОСОБА_11 сумку чорного кольору, вартістю 100 гривень, в якій містились наступні речі: шкіряний гаманець коричневого кольору, вартістю 200 гривень, в якому були грошові кошти в сумі 820 гривень, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_11 та ідентифікаційний код фізичної особи платника податку на її ім`я, пакет з продуктами харчування та комплект ключів від квартири, та разом з ОСОБА_8 , з викраденими речами побігли в напрямку будинку АДРЕСА_4 .

В подальшому ОСОБА_9 та ОСОБА_12 були затримані працівниками Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, відповідно до якого, призначити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі кожному окремо. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування поданої скарги прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи обставини вчинення кримінального правопорушення, визнані судом доведеними та кваліфікацію дій обвинувачених, посилається на не, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що в свою чергу потягло за собою звільнення останніх від реального відбування покарання, що є несправедливим через м`якість та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених.

Як зазначається у скарзі, при призначенні покарання, судом не взято до уваги, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили тяжкий умисний злочин, не працюють, та незважаючи на те, що за місцем проживання характеризуються позитивно, соціально-корисною працею не займаються.

Також судом не взято до уваги те, що даний злочин вчинено з корисливих мотивів, групою осіб за попередньою змовою, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що суттєво спрощує вчинення вказаного злочину та підвищує його суспільну небезпечність.

Встановлені судом дані, що характеризують обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як вважає прокурор, не дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що звільнення останніх від відбування призначеного покарання буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами.

Не погоджуючись із висновком суду про визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання обвинувачених, прокурор звертає увагу на те, що під час досудового розслідування обвинувачені надавали неправдиві показання та вказували на свою невинуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, так само як і під час судового розгляду не визнавали свою вину та вказували на свою непричетність до скоєного, а свою вину визнали лише після дослідження в судовому засіданні ряду доказів, зокрема допиту потерпілої, свідків та дослідження матеріалів кримінального провадження, зібраних під час досудового розслідування.

Крім цього, суд хоча і визнав, проте не взяв до уваги таку обтяжуючу покарання обставину, як вчинення злочину щодо особи похилого віку, якою є потерпіла.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення обвинувачених та їх захисника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинувачених; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню лише частково, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у відкритому викраденні чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілого (грабежі), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінальногоправопорушення, правова кваліфікація скоєного ними та доведеність їх вини, судом апеляційної інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, ці обставини не перевіряються, а судове рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах апеляційної скарги, а саме в частині призначеного обвинуваченим покарання.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, особу кожного із них та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання.
При цьому, суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 їх щире каяття, а обставиною, що обтяжує їх покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, якою є потерпіла 1938 року народження.

Також суд першої інстанції послався на те, що в судовому засіданні обвинувачені повністю визнали свою вину та щиро розкаялися у вчиненому, оскільки в ході судового розгляду критично оцінили свої дії, зауважили на тому, що готові нести відповідальність за вчинене у межах своєї вини, що свідчить про те, що вони розуміють тяжкість наслідків від своїх дій та дійсно бажають виправити ситуацію, що склалася з їх вини.
Крім цього, суд врахував як щодо ОСОБА_13 , так і ОСОБА_9 те, що вони на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебувають; мають постійне місце реєстрації та проживання; стан їх здоровя; невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами; спосіб життя (не працюють, раніше не судимі, не одружені), що свідчить про те, що оточуюча їх обстановка у сім`ї та побуті виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію потерпілої у справі щодо необхідної міри покарання; особливості й обставини вчиненого ними злочину (форму вини, мотив і вину, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, їх поведінку під час та після вчинення злочинних дій), а щодо ОСОБА_9 , крім того ще й те, що він позитивно характеризується за місцем проживання.
Зважаючи на ці обставини, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити їм покарання у межах санкції ст. 186 КК України у виді позбавлення волі та звільнити їх від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, з покладенням на них обов`язків, передбачених законом.
Про можливість належної соціалізації обвинувачених та допустиму репутацію, на думку суду, свідчить відсутність зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями), характер вчиненого кримінального правопорушення та відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання, оскільки, на переконання суду, дана міра покарання, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.
За таких обставин, приймаючи до уваги загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України, призначене обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки і шість місяців кожному, не може бути визнане таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі кожного з обвинувачених, оскільки доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, не дозволяють зробити висновок про те, що воно за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його м`якість і що призначення обвинуваченим більш суворого за розміром покарання (всього на шість місяців), буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, відповідно до якої ОСОБА_15 та ОСОБА_9 було звільнено від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_13 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, свій висновок належним чином не мотивував та не зазначив у вироку про те, які саме обставини справи та дані про особу кожного з обвинувачених, дозволили йому зробити висновок про можливість їх виправлення без відбування покарання.
Суд першої інстанції хоча і навів у вироку свої мотиви, які дозволили йому зробити висновок про можливість виправлення ОСОБА_13 та ОСОБА_9 без відбування покарання, однак ці мотиви не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вони носять не конкретний, а загальний характер.

Зокрема, не зрозуміло яким чином посилання у вироку на характер вчиненого кримінального правопорушення та відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості, можуть свідчити можливість належної соціалізації обвинувачених, які, не маючи достатніх правових підстав для постійного або хоча б тривалого проживання на території України, офіційного місця проживання та роботи, а також законних джерел доходів в Україні, вчинили умисне, корисливе кримінальне правопорушення проти власності, яке, відповідно до вимог закону, віднесено до категорії тяжких, що саме по собі, незалежно від наслідків, свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.
Більш того, вказане кримінальне правопорушення було вчинене за попередньою змовою групою осіб та було поєднане з насильством, яке хоча і не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілої, проте свідчить про цинічний та зухвалий характер дій обвинувачених, враховуючи ту обставину, що потерпілою була жінка похилого віку, однак суд першої інстанції ці та інші обставини проігнорував, оскільки, незважаючи на те, що завданням кримінального провадження є зокрема захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, в тому числі потерпілих, фактично надав перевагу правам та свободам обвинувачених, переоцінивши встановлені обставини кримінального правопорушення та дані про особу кожного із них, при формулюванні висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання та прийнятті рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу кожного із винних та інші обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_13 та ОСОБА_9 без відбування покарання, а тому їх звільнення від відбування призначеного покарання, на підставі ст. 75 КК України, слід визнати необґрунтованим.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасуванню в частині призначеного їм покарання з ухваленням нового вироку.

Враховуючи формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, мотиви призначення покарання, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особисті дані про винних осіб та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання, колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на чотири роки і шість місяців кожному, яке вони повинні відбувати реально, тобто без застосування ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним й достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418 та 420 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки та 6 (шість) місяців кожному.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за цим вироком обчислювати з моменту звернення вироку до виконання, зарахувавши до нього строк їх попереднього ув`язнення у зазначеному кримінальному провадженні за період з 11 лютого по 21 листопада 2016 року, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VІІІ, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/674/2017

Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_16

Доповідач - суддя ОСОБА_1