11-кп/775/128/2017(м)
263/4688/15-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполі кримінальне провадження №0003444 за апеляційними скаргами прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Донецька, громадянина України, не працюючого, судимого: 1) 17 червня 2004 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; 2) 11 листопада 2004 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.4 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, звільнений 12 червня 2012 року за відбуттям строку покарання; 3) 29 травня 2015 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України, та засуджено до покарання: за ч.2 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк чотири роки, за ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк два роки. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк чотири роки шість місяців. На підставі ч.ч.3,4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 24 травня 2015 року, та призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Донецька, громадянина України, не працюючого, судимого: 1) 08 вересня 1998 року Кіровським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.141, ст.43 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 26 березня 2001 року умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 3 дні; 2) 01 квітня 2001 року Кіровським районним судом м.Донецька за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений 01 серпня 2005 року умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 20 днів; 3) 27 листопада 2006 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, звільнений 16 квітня 2010 року умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 14 днів; 4) 01 серпня 2013 року Червоногвардійським районним судом м.Макіївки Донецької області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць; 5) 26 вересня 2013 року Кіровським районним судом міста Донецька за ч.2 ст.186, ст.ст.75,76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з випробуванням (іспитовим строком 3 роки), не зареєстрованого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України, та засуджено до покарання: за ч.2 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк чотири роки, за ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк два роки. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк п`ять років;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Донецька, громадянина України, не працюючого, судимого: 1) 09 листопада 1998 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.206 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільнений 09 вересня 1999 року на підставі акту амністії; 2) 22 травня 2000 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.140 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 рік 6 місяців з конфіскацією майна, звільнений 24 березня 2001 року за відбуттям строку покарання; 3) 16 грудня 2004 року Київським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнений 04 березня 2008 року умовно-достроково на 9 місяців 22 дні; 4) 01 квітня 2010 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, звільнений 27 жовтня 2012 року за відбуттям строку покарання, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України, та засуджено до покарання: за ч.2 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк чотири роки, за ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк два роки. На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк п`ять років.

Вирішено питання про речові докази.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на користь держави процесуальні витрати на проведення комп`ютерно-технічної експертизи в розмірі 443,52 грн..

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 засуджено за те, що вони будучи особами раніше неодноразово засудженими за корисливі злочини, діючи умисно, з корисливих мотивів, на території м. Маріуполя Донецької області, в період часу з серпня по грудень 2014 року, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини, з метою протиправного збагачення, за попередньою змовою групою осіб, вчинили заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) при наступних обставинах.

05 вересня 2014 року о 22 годині 15 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону потерпілої ОСОБА_14 . В подальшому, в ході розмови ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції та повідомив ОСОБА_14 про те, що її син знаходиться у міліції і йому загрожує вісім років позбавлення волі, після чого змінивши тембр голосу, зімітував, нібито голос сина ОСОБА_14 , промовивши: «Мама я в міліції». Після цього ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_14 передати йому «хабар» у розмірі 20 000 грн. за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності, на що остання сказала, що в неї немає такої суми, є лише 15 000 грн.. Далі ОСОБА_10 , піклуючись про доведення злочинного умислу до кінця, та щоб запобігти здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_14 до сина, попросив останню не класти слухавку, а також пояснив, що зараз до неї прийде «його співробітник» на ім`я ОСОБА_15 , якому вона повинна передати гроші, обумовлені з ОСОБА_10 . В свою чергу, ОСОБА_14 , будучи введеною в оману, помиляючись про дійсні наміри ОСОБА_10 , сприймаючи його як співробітника міліції, назвала код від вхідної двері під`їзду. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_14 своїм спільникам ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які пішки прийшли до б. АДРЕСА_4 , де ОСОБА_12 залишився біля кута будинку, щоб слідкувати за безпекою ОСОБА_11 , а останній направився до квартири АДРЕСА_5 , де мешкає ОСОБА_14 та отримав від неї 15 000 грн..

Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зникли, грошові кошти розподілили між собою, якими в подальшому кожен розпорядилися на свій розсуд.

17 вересня 2014 року о 01 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону Набока JI.JL. В подальшому, в ході розмови, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив ОСОБА_16 про те, що її син знаходиться у міліції і йому загрожує вісім років позбавлення волі, після чого змінивши тембр голосу, зімітував нібито голос сина ОСОБА_17 , сказав останній, що він дійсно в міліції і в нього проблеми. Після цього ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_16 передати йому «хабар» у розмірі 2000 євро за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності, на що остання сказала, що в неї немає такої суми, є лише 1000 доларів США. Далі ОСОБА_10 , піклуючись про доведення злочинного умислу до кінця, та щоб запобігти здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_17 до сина, попросив останню не класти слухавку, а також пояснив, що зараз до неї прийде «його співробітник», якому вона повинна передати гроші, обумовлені з ОСОБА_10 . В свою чергу, ОСОБА_17 , будучи введеною в оману, помиляючись про дійсні наміри ОСОБА_10 , сприймаючи його як співробітника міліції, попросила про те, щоб передача коштів відбулася на вулиці і продовжуючи розмову з ОСОБА_10 , направилась на подвір`я. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_16 своїм спільникам ОСОБА_11 та ОСОБА_18 , які пішки прийшли до б. АДРЕСА_6 , де ОСОБА_12 залишився біля кута будинку, щоб слідкувати за безпекою ОСОБА_11 , а останній направився до другого під`їзду, де його вже чекала ОСОБА_16 з грошима, де отримав від неї 1000 доларів США.

Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зникли, грошові кошти розподілили між собою, якими в подальшому кожен розпорядилися на свій розсуд.

27 вересня 2014 року о 22 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону ОСОБА_19 , та змінивши тембр голосу, став розмовляти з нею, нібито від імені її сина, повідомивши про те, що він знаходиться у відділі міліції та що в нього величезні проблеми. Надалі, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив, що її сину за вчинене ним кримінальне правопорушення, загрожує вісім років позбавлення волі. Після цього ОСОБА_10 , запропонував ОСОБА_19 передати йому «хабар» у розмірі 8 000 доларів США за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності, на що остання сказала, що в неї немає такої суми, є лише 15000 грн.. Далі ОСОБА_10 , піклуючись про доведення злочинного умислу до кінця, та щоб запобігти здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_19 до сина, попросив останню не класти слухавку. ОСОБА_19 , будучи введеною в оману, сприймаючи його як співробітника міліції, назвала свою адресу, та поклавши слухавку пішла відчиняти вхідні двері під`їзду. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_19 своїм спільникам ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які знаходились неподалік, вони пішки прийшли до б. АДРЕСА_7 , де ОСОБА_12 залишився біля кута будинку, щоб слідкувати за безпекою ОСОБА_11 , а останній направився дo під`їзду будинку, де його вже очікувала ОСОБА_19 . Піднявшись до квартири АДРЕСА_8 , де мешкає ОСОБА_19 , ОСОБА_11 отримав від неї 15000 грн..

Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зникли, грошові кошти розподілили між собою, якими в подальшому кожен розпорядилися на свій розсуд.

29 вересня 2014 року о 23 годині 20 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону ОСОБА_20 . В подальшому, в ході розмови, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив, що її син знаходиться у відділку міліції. Надалі, ОСОБА_10 , нібито передав трубку сину ОСОБА_20 , та змінивши тембр голосу, став розмовляти з нею, повідомивши про те, що він знаходиться у відділі міліції та що йому терміново необхідні гроші. Надалі, ОСОБА_10 , знов змінивши тембр голосу, нібито від імені слідчого МВС повідомив, що для вирішення питання необхідні гроші, та те, що зараз до неї прийде його «співробітник», якому вона повинна передати гроші. ОСОБА_20 , будучи введеною в оману, сприймаючи його як співробітника міліції, назвала свою адресу, та поклала слухавку. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_20 своїм спільникам ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які знаходились неподалік, вони пішки прийшли до б. АДРЕСА_9 , де ОСОБА_12 залишився біля кута будинку, щоб слідкувати за безпекою ОСОБА_11 , а останній направився до під`їзду будинку. Піднявшись до кв. АДРЕСА_10 , де його вже очікувала ОСОБА_20 , ОСОБА_11 отримав від неї 10000 грн..

Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зникли, грошові кошти розподілили між собою, якими в подальшому кожен розпорядилися на свій розсуд.

16 вересня 2014 року о 21 годині 15 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону ОСОБА_21 . В подальшому, в ході розмови, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив ОСОБА_21 про те, що її онук знаходиться у Жовтневому РВ, підозрюється у скоєнні хуліганських дій, в ході яких він спричинив тяжкі тілесні ушкодження іншому чоловіку, в зв`язку з чим йому загрожує позбавлення волі строком на 8 років. Після цього ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_21 передати йому «хабар» у розмірі 20000 грн. за не притягнення її онука до кримінальної відповідальності. Далі, ОСОБА_10 пояснив, що зараз до неї прийде «його співробітник», якому вона повинна передати гроші, обумовлені з ОСОБА_10 . В свою чергу ОСОБА_21 , будучи введеною в оману, сприймаючи його як співробітника міліції, назвала адресу свого мешкання. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_21 своїм спільникам ОСОБА_11 та ОСОБА_18 , які знаходились неподалік від будинку, вони пішки прийшли до б. АДРЕСА_11 , де ОСОБА_12 залишився біля кута будинку, щоб слідкувати за безпекою ОСОБА_11 , а останній направився до квартири АДРЕСА_12 , де мешкає ОСОБА_21 , зарекомендував себе ОСОБА_22 , співробітником слідчого ОСОБА_23 та отримав від неї 20 000 грн..

Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зникли, грошові кошти розподілили між собою, якими в подальшому кожен розпорядилися на свій розсуд.

02 грудня 2014 року о 23 годині 50 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групи осіб з ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону ОСОБА_24 . В подальшому, в ході розмови, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив ОСОБА_24 про те, що його зять знаходиться у відділку міліції, що він попав в неприємну ситуацію, та йому загрожує 8 років позбавлення волі, після чого запропонував передати йому «хабар» у розмірі 2000 доларів США за не притягнення його зятя до кримінальної відповідальності. Після цього, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_24 , що зараз він буде розмовляти із зятем, та нібито передав трубку, надалі ОСОБА_10 змінивши тембр голосу став розмовляти з ОСОБА_24 , нібито від імені зятя, та благав останнього про допомогу. В свою чергу, ОСОБА_24 , будучи введеним в оману, сприймаючи його як співробітника міліції, погодився передати 2000 доларів США та назвав адресу свого мешкання, на що ОСОБА_10 сказав, що прийде його помічник, якому він повинен передати всю суму. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_24 своїм спільникам ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які знаходились неподалік від вказаного будинку з ОСОБА_25 , який не був обізнаний про їх злочинні наміри. Далі, вони на автомобілі таксі (данні слідством не встановлені) під`їхали до б. № 100 «а» по пр.-ту Будівельників в Жовтневому районі міста Маріуполя, де ОСОБА_25 залишився в автомобілі таксі, ОСОБА_12 підійшов на кут будинку, щоб слідкувати за обстановкою, а ОСОБА_11 направився до під`їзду вказаного будинку. Через декілька хвилин із під`їзду вийшов ОСОБА_24 та спитав ОСОБА_11 чи він від слідчого, на що той відповів, що так та запитав чи приніс ОСОБА_24 гроші, на що останній став казати, що доларів в нього не має та, що він зможе віддати всю суму завтра, однак ОСОБА_11 став поясняти, що вся сума потрібна саме зараз. Надалі, ОСОБА_11 , розуміючи, що все йде не по запланованому ними «сценарію», набрав ОСОБА_10 , якого попросив пояснити ОСОБА_24 , що гроші необхідні саме зараз, ОСОБА_10 , нібито від імені слідчого пояснив, що саме так, гроші необхідні зараз. Після розмови ОСОБА_24 піддавався на вмовляння та передав ОСОБА_11 2 000 доларів США.

Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зникли, грошові кошти розподілили між собою, якими в подальшому кожен розпорядилися на свій розсуд.

27 листопада 2014 року о 02 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_13 , використовуючи базу телефонних номерів м. Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону ОСОБА_26 .. В подальшому, в ході розмови, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив ОСОБА_26 про те, що його онук знаходиться у відділку міліції, а також про те, що він приймав участь у конфлікті, в ході якого спричинив тілесні ушкодження другій сторони, в зв`язку з чим потерпілий потрапив у лікарню. Після цього ОСОБА_10 , запропонував ОСОБА_26 передати йому «хабар» у розмірі 3 000 доларів США за не притягнення його онука до кримінальної відповідальності, однак ОСОБА_26 пояснив, що на даний момент вказаної суми не має, в нього є лише 1000 доларів США. Далі, ОСОБА_10 пояснив, що зараз до його будинку під`їде автомобіль, на якому він має доїхати до б. № 129 «а» по пр.-ту Металургів, де його буде очікувати чоловік на ім`я ОСОБА_15 , та якому він має передати гроші. В свою чергу, ОСОБА_26 , будучи введеним в оману, сприймаючи його як співробітника міліції, назвав адресу свого мешкання. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу до якої повинен приїхати ОСОБА_26 своєму спільнику ОСОБА_18 , який пішки прийшов до б. №129 «а» по пр.-ту Металургів в Іллічівському районі міста Маріуполя. Через деякий час, на невстановленому слідством автомобілі до будинку АДРЕСА_13 під`їхав автомобіль таксі, з якого вийшов ОСОБА_26 , останній попросив ОСОБА_12 назвати своє ім`я, на що останній назвався « ОСОБА_27 », після чого ОСОБА_26 передав йому гроші в сумі 15 000 грн. та попросив уточнити коли саме відпустять його онука, на що ОСОБА_12 набрав ОСОБА_10 та передав трубку ОСОБА_26 , якому ОСОБА_10 пояснив, що його онук скоро буде вдома.

Після цього ОСОБА_12 з місця скоєння злочину зник. Отримані грошові кошти були розділені між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , якими в подальшому кожен учасник розпорядився на свій розсуд.

24 грудня 2014 року приблизно о 22 годині 10 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись у невстановленому слідством місці, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 , використовуючи базу телефонних номерів м.Маріуполя, шляхом вільного вибору набрав номер телефону ОСОБА_28 . В подальшому, в ході розмови, ОСОБА_10 привласнив владні повноваження, представившись співробітником міліції, та повідомив ОСОБА_29 про те, що її син знаходиться у Жовтневому РВ, за те, що спричинив тілесні ушкодження чоловіку. Після цього ОСОБА_10 , запропонував ОСОБА_29 передати йому «хабар» у розмірі 6 000 грн. за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності. Далі, ОСОБА_10 пояснив, що зараз до її будинку під`їде чоловік, якому вона має передати гроші. В свою чергу, ОСОБА_29 , будучи введеною в оману, помиляючись про дійсні наміри ОСОБА_10 , сприймаючи його як співробітника міліції, назвала адресу свого мешкання. В цей час, ОСОБА_10 повідомив адресу ОСОБА_28 своєму спільнику ОСОБА_11 , який перебував неподалік від вказаного будинку. Далі ОСОБА_11 направився до під`їзду вказаного будинку. Прибувши до вказаної ОСОБА_10 адреси, ОСОБА_11 подзвонив ОСОБА_10 та попередив його, що він на місці, після цього ОСОБА_10 подзвонив ОСОБА_29 та сказав їй, щоб вона вийшла на вулицю. Вийшовши на вулицю, ОСОБА_29 передала ОСОБА_11 гроші в сумі 6 000 грн..

Після цього ОСОБА_11 з місця скоєння злочину зник. Грошові кошти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розподілили між собою та розпорядилися ними на власний розсуд.

В апеляційних скаргах:

Прокурор просить вирок суду скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та призначити йому покарання за ч.4 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна, за ч.3 ст.28, ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк два роки, за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки, за ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України у виді одного року обмеження волі. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання цього покарання та покарання, призначеного за вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 24 травня 2015 року, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією майна та позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. ОСОБА_11 визнати винним та призначити покарання за ч.4 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна, за ч.3 ст.28 ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк два роки, за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки, за ч.2 ст.28 ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до цього покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м.Донецька від 26 вересня 2013 року та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна. ОСОБА_12 визнати винним та призначити покарання за ч.4 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна, за ч.3 ст.28 ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк два роки, за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк на строк три роки, за ч.2 ст.28 ч.1 ст.353 КК України у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна. Вважає вирок незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази та дійшов до хибного висновку про відсутність в діях усіх обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення злочину у складі організованої групи, необґрунтовано та безпідставно перекваліфікував дії обвинувачених на ч.2 ст.190 та ч.1 ст.28 ч.1 ст.353 КК України, з огляду на тривалість та характер стосунків усіх обвинувачених, кількість та тотожність злочинів, чіткого розподілу ролей, відповідно до яких організатором був ОСОБА_10 , а ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , як виконавці забирали гроші у потерпілих та забезпечували безпеку, відповідно. Зазначає, що судом при призначенні покарання ОСОБА_11 не враховано невідбуте покарання за вироком Кіровського районного суду м.Донецька. Крім того вказує, що призначене покарання не відповідає особам обвинувачених, які неодноразово судимі, на шлях виправлення не стали, та вчинили серію корисливих злочинів проти осіб похилого віку.

Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , просить вирок суду змінити, закрити кримінальне провадження за епізодами обвинувачення останнього за ч.2 ст.190; ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України за вчинення кримінальних правопорушень відносно потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_24 , а також за епізодами обвинуваченням ОСОБА_12 за ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України за вчинення кримінальних правопорушень відносно потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_26 у зв`язку з недоведеністю вчинення цих злочинів саме ОСОБА_12 , призначити останньому за вчинення шахрайства відносно ОСОБА_20 та ОСОБА_26 покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст.190 КК України. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом не було надано належної уваги показанням ОСОБА_12 під час судового розгляду про те, що злочинів проти потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_24 він не вчиняв, що підтвердили інші обвинувачені, а шахрайські дії стосовно потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_26 вчинив разом з особою на ім`я ОСОБА_30 , за вказівкою лише забирав гроші у потерпілих, а обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не мають жодного відношення до них, що також підтверджено показаннями останніх. Судом в якості доказів доведення обвинувачення були взяті показання усіх обвинувачених під час досудового розслідування, де вони в ході слідчих експериментів обмовили себе під тиском працівників міліції із застосуванням недозволених методів досудового розслідування, без участі захисників, а тому ці докази не є допустимими, як такі, що здобуті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі порушенням права на захист. Більш того, в подальшому органом досудового розслідування кваліфікація злочинів була змінена на більш тяжкий злочин, а тому використання цих визнавальних показань в якості доказів обвинувачення є неприпустимим з огляду на практику Європейського суду з прав людини. Інших належних прямих доказів винуватості ОСОБА_12 за вказаним обвинуваченням під час судового розгляду не надано. Також зазначає, що судом в резолютивній частині вироку не зазначено про кваліфікацію за ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_12 зазначає, що вчинив лише злочин, передбачений ч.2 ст.190 КК України, стосовно потерпілих ОСОБА_20 і ОСОБА_26 разом з особою на ім`я ОСОБА_30 , за що й повинен нести відповідальність, інша частина обвинувачення, на його думку, є недоведеною.

Заслухавши доповідача, виступи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_8 , прокурора на підтримання вимог своїх апеляційних скарг, думки обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про необхідність задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_12 і його захисника ОСОБА_8 та необґрунтованість апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що усі вони не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень за вказаних у вироку обставинах, за якими їх засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Ці висновки, зокрема, підтверджується перш за все частково визнавальними показаннями самих обвинувачених, наданими під час судового розгляду, згідно яких ОСОБА_10 разом із ОСОБА_11 вчинили злочини відносно потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_31 за вказаних у вироку спосіб та обставинах, а ОСОБА_12 відносно потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_26 ; показаннями потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_31 , ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_32 , наданими під час судового розгляду, стосовно способу та обставин вчинення обвинуваченими злочинів саме за фабулою, зазначеною у вироку.

Згідно протоколів слідчих експериментів, проведених за участю обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , останні дуже детально вказали місця проживання потерпілих, обставини телефонних розмов з ними та отримання грошей, що також цілком збігається саме з фабулою обвинувачення, визнаною судом доведеною.

Відповідно до протоколів пред`явлення осіб для впізнання, потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_24 , ОСОБА_29 впізнали ОСОБА_11 як особу, яким вони передавали грошові кошти під час вчинення шахрайських дій, а потерпілий ОСОБА_26 безпосередньо під час судового розгляду вказав на ОСОБА_12 , як на особу, якій він також передавав гроші, з чим останній погодився.

Згідно протоколу огляду електронного носія інформації телефонного номеру, який було вилучено у ОСОБА_12 під час затримання, його телефон працював у зоні покриття базової станції, яка знаходиться в районі місця проживання потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України, є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч, відповідають вимогам ст.ст.84-86 КПК України, а їх дослідження та оцінка зроблені відповідно до вимог ст.ст.91,94 КПК України.

Показання обвинувачених, надані під час слідчих експериментів, як докази, цілком відповідають вимогам ст.ст.52-54,240 КПК України, обставин, які ставлять під сумнів свободу волевиявлення останніх, в тому числі застосування до них недозволених методів ведення досудового розслідування, під час судового розгляду не виявлено, що підтверджується відповідним процесуальним рішенням, ухваленим за результатами такої перевірки, ініційованої судом. Також додержання процесуальної процедури при проведенні зазначеної слідчої дії та добровільність надання показань обвинуваченими були також підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків-понятих ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , а тому доводи захисника ОСОБА_8 про нелегітимність зазначених доказів та порушення права обвинувачених на захист не є слушними, тим більш з огляду на те, що ці докази не є єдиними та цілком узгоджуються з іншими.

В судовому засіданні були ретельно перевірені показання обвинувачених про те, що ОСОБА_10 виключно із ОСОБА_11 вчинили злочини відносно потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_31 , а ОСОБА_12 відносно потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_26 тільки з особою на ім`я ОСОБА_30 , та обґрунтовано визнані безпідставними і недостовірними, зумовленими позицією їх захисту та бажанням уникнути кримінальної відповідальності, із зазначенням мотивів їх неприйняття.

Суд обґрунтовано зазначив, що ці доводи спростовуються зазначеними вище та іншими доказами, які чітко та логічно узгоджуються між собою, а встановлені під час їх дослідження обставини об`єктивно, поза межами розумного сумніву доводять хибність такої версії подій, а тому апеляційні доводи в цій частині є безпідставними.

Також судом дуже ретельно були досліджені та перевірені усі докази з огляду на доведеність обвинувачення щодо вчинення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 злочинів у складі організованої групи та кваліфікації їх дій органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 190 , ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 353 КК України, та з врахуванням показань обвинувачених, потерпілих та інших доказів щодо відповідності таким правовим критеріям, як наявність попередньої зорганізованості обвинувачених у спільне об`єднання для готування або вчинення двох чи більше злочинів, стійкості такого об`єднання; об`єднаності злочинів єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану; обізнаності всіх учасників такої групи з цим планом, обґрунтовано судом визнано, що воно не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Судом правильно зазначено, що будь-яких доказів на підтвердження того, що у обвинувачених мався розроблений (хоча б у загальних рисах) і схвалений учас¬никами групи план злочинної діяльності або вчинення конк¬ретного злочину, розподіл ролей, наявність організатора (ке¬рівника), заходи щодо прикриття своєї діяльності та таке інше, стороною обвинувачення не надано, посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_10 виступає організатором організованої групи будь-якими доказами в цьому сенсі в судовому засіданні не підтвердилося, а ті факти, що усі обвинувачені знайомі між собою певний час та вчинили низку тотожних злочинів, навіть з частковим розподілом функцій, свідчить лише про попередню змову групи осіб, яка не є структурно організованою, а усі особи є лише співвиконавцями злочину.

Такий висновок суду цілком відповідає вимогам ст.ст.26,28 КК України, правовим позиціям, викладеним у п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» № 13 від 23.12.2005 року, які судом були правильно застосовані у даному провадженні.

За встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинувачених саме за ч.2 ст.190, ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України, а тому доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Покарання призначене ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 судом першої інстанції в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність та вимог ст.ст.70,71 КК України, з врахуванням даних про їх особи, наявність обставин, що обтяжують покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів, цілком відповідає вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50,65 КК України. Підстав для їх посилення або пом`якшення, як про це зазначається в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Доводи прокурора про неврахування судом при призначенні остаточного покарання ОСОБА_11 покарання за вироком Кіровського районного суду м.Донецька від 26.09.2013 року не є слушним, так як матеріали провадження не містять належних даних щодо набрання цього вироку законної сили, а перевірка цієї інформації неможлива у зв`язку з відсутністю доступу до відповідних баз даних, тобто суто з об`єктивних причин.

Також є безпідставним й посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 на відсутність в резолютивній частині вироку на кваліфікацію обвинувачених за ч.2 ст.28, ч.1 ст.353 КК України, так як саме за цими статтями закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі, визнано останніх винуватими, а покарання призначено з додержанням ст.29,ч.1 ст.65 КК України.

Відповідно до вимог ч.ч.1,5 ст.72 КК України, усі обвинувачені на час апеляційного розгляду фактично відбули призначене їм покарання, а тому підлягають негайному звільненню з-під варти.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2016 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишити без змін.

Обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 звільнити з-під варти в залі судового засідання негайно у зв`язку з відбуттям строку покарання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області