Справа № 139/63/17-к
У Х В А Л А
про тимчасовий доступ до речей і документів
30 січня 2017 року смт Муровані Курилівці
Слідчий суддя Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю:
сторони обвинувачення:
прокурора ОСОБА_2
слідчого ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4 ;
підозрюваного ОСОБА_5 ;
законного представника підозрюваного ОСОБА_6 ;
захисника ОСОБА_7
при секретарі судового засідання ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:
27 квітня 2016 року до Мурованокуриловецького ВП надійшло повідомлення від диспетчера КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» про те, що на швидку медичну допомогу доставлений ОСОБА_4 з проникаючим пораненням грудної клітини справа. Дані тілесні ушкодження, зі слів потерпілого, під час суперечки наніс брат ОСОБА_5 .
27 липня 2016 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
В ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_5 підозрюється в тому, що 27 квітня 2016 року близько 13-ої години він, перебуваючи на території власного домоволодіння в АДРЕСА_1 , умисно наніс один удар ножем в область спини ОСОБА_4 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи за № 215/63 від 19 липня 2016 року, у ОСОБА_4 мало місце тілесне ушкодження у виді рани правої половини грудної клітини, яка проникає в плевральну порожнину із пневмогемотораксом, яке належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя в момент заподіяння.
Із довідки КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» № 02-9/63 від 19 січня 2017 року слідує, що ОСОБА_5 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «помірна розумова відсталість обумовлена органічним ураженням головного мозку (ДЦП) F71.1».
Для встановлення осудності підозрюваного, усвідомлення ним своїх дій під час вчинення кримінального правопорушення та можливості керувати ними, наявності чи відсутності обставин, які б вказували на необхідність застосування щодо ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, слідчий просив призначити у даному кримінальному провадженні стаціонарну судово-психіатричну експертизу.
Слідчий підтримав клопотання з підстав, викладених у ньому.
Прокурор висловив думку про доцільність задоволення цього клопотання, оскільки, аби усунути сумніви щодо психічного здоров`я підозрюваного, є необхідність у спеціальних знаннях в галузі психіатрії.
Потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що з народження проживає разом із мамою і старшим братом. В день, коли брат наніс йому ножове поранення, він прийшов додому на обід у стані алкогольного сп`яніння і зажадав від ОСОБА_9 , аби той приготував йому їсти. Поки ОСОБА_9 готував обід, він почав прискіпуватися до нього, ображати, а також вдарив кулаком. В момент, коли він відвернувся до дверей, почув удар в спину. Виявилося, що ОСОБА_9 вдарив його у спину ножем. Він не має ніяких претензій до брата і вважає, що він не є розумово відсталим і не потребує у зв`язку з цим ні лікування, ні експертизи.
Підозрюваний ОСОБА_5 свою вину у нанесенні брату тілесних ушкоджень визнав повністю та пояснив, що він має фізичну ваду, але ніколи не лікувався у психіатричній лікарні, ніколи психіатр не контролював його поведінку.
Допитана судом мати підозрюваного ОСОБА_6 пояснила: Вона постійно проживає у с. Лучинець із своїми двома синами. Категорично заперечує наявність у ОСОБА_9 психічних розладів здоров`я і пояснила, що його без її відому на один навчальний рік помістили до школи-інтернат у с. Котюжани для розумово відсталих дітей. Тоді ж, можливо, його й поставили на облік у лікаря-психіатра, оскільки вона ніколи із сином не зверталися до такого лікаря, а лікарі ніколи не обстежували ОСОБА_9 аж до моменту, коли його помістили у психіатричну лікарню після скоєного.
Захисник підозрюваного просив відмовити в задоволенні такого клопотання, оскільки слідчий безпідставно і передчасно звернувся з ним до слідчого судді. Зокрема, відсутній висновок спеціалістів про необхідність стаціонарної експертизи.
Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, вважаю, що клопотання слідчого не підлягає до задоволення з огляду на наступні обставини:
Статтею 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у кримінальному провадженні докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено шляхом призначення відповідної судової експертизи. Слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо, зокрема, визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності, якщо це необхідно для вирішення питання про можливість притягнення її до кримінальної відповідальності, а іншим способом неможливо отримати ці відомості.
Як на доказ підставності та необхідності призначення психіатричної експертизи слідчий посилається на інформацію головного лікаря КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» № 02-9/63 від 19 січня 2017 року, згідно якої ОСОБА_5 перебуває під наглядом у лікаря психіатра з діагнозом «помірна розумова відсталість, зумовлена органічним ураженням головного мозку (ДЦП) F 71.1» (а.с. 15).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних правах» № 8 від 30.05.1997 року судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі.
Підстави та порядок направлення особи до медичного закладу для проведення стаціонарної психіатричної експертизи регулюються ст. 509 КПК України.
У ч. 2 ст. 509 КПК України закріплено, що стаціонарна психіатрична експертиза може бути проведена в разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи.
Із викладеного важливо визначити необхідність здійснення саме тривалого спостереження та дослідження особи. Психіатрична експертиза може проводитись як в амбулаторному, так і в стаціонарному порядку. Причому згідно з п. 23 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 року № 397, експерти, які проводять амбулаторну експертизу, у разі неможливості відповісти на всі поставлені перед ними запитання обґрунтовують висновок про необхідність проведення стаціонарної психіатричної експертизи. Із викладеного вбачається, що амбулаторна психіатрична експертиза є первинною стосовно стаціонарної психіатричної експертизи.
На користь цієї позиції свідчать правові позиції ЄСПЛ, відповідно до яких тримання особи у психіатричному закладі без достатніх на те підстав є позбавленням свободи у значенні підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції (п. 67 рішення від 05 червня 2014 року у справі "Акопян проти України", п. 105 рішення від 17 квітня 2014 року по справі "Руденко проти України"). При цьому жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту "е" п. 1 ст. 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило застосовується навіть якщо метою тримання заявника є отримання медичного висновку (пункти 47, 48 рішення від 05 жовтня 2000 року у справі "Вербанов проти Болгарії").
Одночасно Європейський Суд з прав людини у п. 96 рішення «Заїченко проти України № 2» від 26 лютого 2015 року наголошує, що особа не може вважатися "психічно хворою" та бути позбавленою свободи, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості захворювання.
Разом з тим, основою організації амбулаторної психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, є диспансерний метод надання медичної допомоги (Інструкція з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я від 22 січня 2007 року № 20). Формами диспансеризації є диспансерний нагляд та консультативний нагляд.
Такий нагляд проводиться або у зв`язку з потребою систематичного спостереження за хворим, або з метою систематичного спостереження. Крім цього, якщо немає підстав для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, особа або її законний представник мають право відмовитись від диспансерного нагляду, а підставою припинення консультативного нагляду може бути відсутність повторних звернень за амбулаторною або стаціонарною психіатричною допомогою впродовж 3 років, окрім осіб, які є інвалідами у зв`язку з наявним психічним розладом (п. 4.8 Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади при наданні амбулаторної психіатричної допомоги).
Із викладеного вбачається, що зазначені у довідці відповідної медичної установи відомості про перебування особи під диспансерним або консультативним наглядом самі по собі не є підставою для призначення стаціонарної психіатричної експертизи, для надання дозволу на проведення якої відповідно до ч. 2 ст. 509 КПК України слідчим суддею має бути встановлена необхідність здійснення тривалого спостереження та дослідження особи. Такий висновок слідчого судді має ґрунтуватись на результатах акта амбулаторної психіатричної експертизи.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 193, 196, 509, п. 2 ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, -
Ухвала слідчого судді про направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмова у такому направленні може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з моменту її оголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області.

Суддя: _________