УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/4464/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №274/4464/14-к за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та діючої в її інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції, вважаючи призначене судом покарання занадто суворим, та призначити більш м`яке покарання. При цьому, звертає увагу на те, що вона повністю визнала свою вину, щиро розкаялась, потерпілий не має до неї жодних матеріальних претензій, оскільки викрадений ноутбук йому повернуто. Судом належно не враховано її вагітність, та те, що у неї на утриманні перебуває малолітня дитина. Органом досудового розслідування було порушено її право на захист та незаконно використано її показання, дані нею в якості свідка, для формування обвинувачення проти неї. Посилаючись на це, вважає, що ці показання слід визнати недопустимим доказом.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань призначених за даним вироком, а також за вироком Сквирського районного суду Київської області від 19.11.2014 р., остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислено з моменту її затримання, а саме з 04.11.2014 р.
Строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 в періоди з 04.11.2014 р. по 24.02.2015 р., а також з 12.06.2015 р. до моменту набрання даним вироком законної сили, зараховано до строку відбування покарання в порядку ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 196 грн. 56 коп. процесуальних витрат пов`язаних із залученням експерта при проведенні експертизи у справі.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 , будучи раніше судимою за умисні злочини, судимість за які не знята і не погашена в установленому законом порядку, на шлях виправлення не стала і вчинила новий злочин.
Так, 13.04.2014 р., близько 11 години, ОСОБА_8 , діючи з метою таємного викрадення чужого майна, підійшла до квартири АДРЕСА_2 , де за допомогою невстановленого слідством металевого прута, зірвавши замок на дверях, проникла до будинку звідки повторно, таємно викрала майно належне ОСОБА_13 , а саме: ноутбук «Lenovo» вартістю 2999 гривень; оптичний маніпулятор вартістю 349 гривень; акустичні колонки вартістю 129 гривень; модем вартістю 149 гривень. Всього, внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_13 заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 3626 гривень.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги, думку прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника не підлягають до задоволення з таких підстав.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, його судовий розгляд проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, порушень закону, що тягли б скасування чи зміну ухваленого вироку, не встановлено, а висновки суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені перевіреними у ній та викладеними у вироку доказами.
В ході судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у вчиненому визнала повністю та пояснила, що до будинку потерпілого потрапила знявши цеп зі скоб на його вхідних дверях. З приміщення будинку забрала речі перелічені у обвинуваченні. Вийшовши з будинку, усе, окрім ноутбука, заховала в кущах. Своєму чоловікові, який у момент крадіжки був у магазині, при зустрічі повідомила, що повинна зайти до сусідки узяти дитячі речі. Узявши такі речі, заховала серед них у пакеті викрадене майно, яке забрала з кущів. Про скоєння крадіжки чоловіка не повідомляла. Викрадене продала у м. Бердичеві таксисту за 1200 грн. При цьому, таксист сфотографував її паспорт, а потім розрахувався із нею, знявши із банкомату кошти. Отримані від реалізації краденого майна кошти, вона витратила на придбання дитині одягу, косметичних засобів, іграшок та продуктів харчування.
При цьому, крім повного визнання вини обвинуваченої, винність останньої підтверджуються і відповідно оціненими судом першої інстанції у вироку показаннями потерпілого ОСОБА_13 , свідка (чоловіка обвинуваченої) ОСОБА_14 , та письмовими доказами по провадженню, а саме протоколом про прийняття заяви про вчинене правопорушення від 13.04.2014 р.; протоколом огляду місця події від 13.04.2014 р. з фототаблицею, протоколом проведення слідчого експерименту від 16.07.2014 р. за участю обвинуваченої, довідкою про вартість викраденого.
Так, потерпілий ОСОБА_13 в своїх показаннях зазначив, що з обвинуваченою він раніше знайомий не був. Вперше до нього додому вона завітала в п`ятницю ввечері, за день до крадіжки, коли просила позичити їй гроші. Побачивши, що вона вагітна, він запросив її зайти до будинку та присісти у кімнаті, де у нього знаходився ноутбук та інше майно. Гроші він обвинуваченій не позичив, оскільки не мав їх на той час. При цьому, про обвинувачену у нього склалось погане враження, оскільки незважаючи на вагітність, від неї відчувався запах алкоголю та куріння. На наступний день, у суботу, обвинувачена знову приходила до нього додому та просила відвезти її у сусіднє село, однак двері їй він не відчинив. У неділю вранці він пішов правити службу у церкві, так як працює священиком. Двері будинку зачинив на ланцюг і маленький замочок. Повернувшись додому після служби виявив, що двері будинку відчинені, а ланцюг, на який вони були зачинені, перекушений. З будинку зник ноутбук, мишка, акустичні колонки та модем. У зв`язку з цим він звернувся до міліції.
Як свідчить зміст протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.04.2014 р. в період часу з 07 год. 30 хв. до 11 год. 40 хв. 13.04.2014 року, невідома особа, шляхом зриву навісного замка вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 , проникла всередину, звідки таємно викрала ноутбук «Lenovo», оптичний маніпулятор, акустичні колонки, модем, завдавши власнику ОСОБА_13 матеріальної шкоди на загальну суму 3460 грн.
Згідно до протоколу огляду місця події від 13.04.2014 р. з фототаблицею до нього, було встановлено факт ушкодження запірних скоб вхідних дверей помешкання ОСОБА_13 та слід на місці зниклого ноутбука утворений пилом.
Вартість викраденого у потерпілого ОСОБА_13 майна підтверджується відповідною довідкою магазину «Фокстрот» ДП «Сав-ІР».
Відповідно до показань свідка (чоловіка обвинуваченої) ОСОБА_14 , вони із дружиною до затримання проживали у його батьків в с.Вербівка, Ружинського району. У зв`язку з вагітністю дружини та необхідністю оформлення якихось документів, весною 2014 року вони разом із дружиною поїхали до її матері, у с. Закутинці, Бердичівського району. Там знаходились декілька днів. В останній з них, вранці, пішли до магазину, однак придбати те що хотіли не змогли за браком коштів. Тоді його дружина сказала, що позичить кошти у знайомої та кудись пішла, а він залишився коло магазину пити пиво. Повернулась вона приблизно через 20 хвилин та повідомила, що грошей не позичила. При цьому в руках вона принесла пакет, в середині якого він побачив ноутбук. На його запитання обвинувачена повідомила, що взяла цей ноутбук у подруги. Разом із ноутбуком вони поїхали до м. Бердичева, де дружина продала його незнайомому таксисту. Скільки коштів вона отримала від продажу ноутбука він не знає, бачив у неї тисячу гривень. Дані гроші дружина одразу почала витрачати, придбаваючи дитячий одяг, продукти харчування та інше. По дорозі додому у с. Вербівка він знову запитував дружину, навіщо вона продала чужий ноутбук, однак остання запевнила, що сама розбереться з його власницею.
Згідно до протоколу проведення слідчого експерименту з фото таблицями до нього, сама обвинувачена, вже будучи підозрюваною, детально та послідовно 16.07.2014 р., показала де і за яких обставин нею було вчинено крадіжку майна, при цьому, вказала на будинок потерпілого ОСОБА_13 , спосіб проникнення до квартири АДРЕСА_3 цього будинку, місце розташування у будинку викрадених речей, а також шлях залишення місця скоєння злочину.
Аналізуючи у вироку вище вказані докази, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що звернення потерпілого ОСОБА_13 із заявою про скоєне кримінальне правопорушення, допит його і чоловіка обвинуваченої ОСОБА_14 щодо обставин скоєння злочину, а також встановлення місця скоєння злочину, будь-яким чином від волі обвинуваченої, а також попередньо наданих нею в ході досудового розслідування у справі показань, жодним чином не залежать. Слідчий експеримент із ОСОБА_10 проведено після оголошення їй підозри у скоєнні злочину та роз`яснення прав підозрюваного. Визнавальні показання обвинувачена надала в процесі судового розгляду справи, без будь-якого тиску на неї та у присутності захисника. Такі докази зібрані у належному процесуальному порядку та досліджені судом безпосередньо у судовому засіданні, у зв`язку з чим правильно визнані вироком допустимими і достовірними, а їх сукупність достатньою для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_10 у скоєнні інкримінованого їй діяння.
Одночасно, з огляду на норми ст.ст.86, 87, 94 КПК України, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання пояснень свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , заяви ОСОБА_16 (т-1 а.п.99,); протоколу огляду виданих ОСОБА_16 предметів (т-1 а.п.100); фотокопії паспорту обвинуваченої, надана ОСОБА_16 (т-1 а.п.103,); висновку судової товарознавчої експертизи від 18.07.2014 р. (т-1 а.п.106-107); постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 18.07.2014р. (т-1 а.п.111), недопустими доказами по провадженню є належно обґрунтованим, оскільки ці докази були здобуті за результатами (визнаних судом також недопустимими доказами) допитів ОСОБА_8 в якості свідка, які супроводжувались наданням слідчим відповідних доручень працівникам карного розшуку, що вже містили твердження про обґрунтовану підозру ОСОБА_10 у вчинені правопорушення та вимоги щодо перевірки отриманих в ході допитів останньої відомостей, хоча ОСОБА_10 була повідомлена про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України лише 16.07.2014 р., і саме тоді їй було роз`яснено право на захист, а також доведено процесуальні права і обов`язки підозрюваного, тобто з грубим порушення права обвинуваченої на захист.
З огляду як на зазначене, так і на матеріали кримінального провадження, апеляційні вимоги захисника щодо визнання всіх доказів по провадженню недопустимими, є безпідставними, оскільки, як вважає апеляційний суд, судовий розгляд провадження у суді першої інстанції проведено з дотриманням вимог КПК України.
Апеляційний суд приходить до висновку, що в процесі досудового розслідування та при судовому розгляді провадження судом першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість обвинуваченої у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, а тому дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України.
Згідно матеріалів кримінального провадження, на стадії досудового розслідування та на час проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання ОСОБА_8 послугами захисника не користувалася, свій захист здійснювала самостійно. Підготовче судове засідання 28.08.2014 року проведено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.314-317 КПК України. Після призначення кримінального провадження до судового розгляду, за клопотанням ОСОБА_8 та на підставі ухвали суду Житомирським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги захист обвинуваченої було доручено адвокату ОСОБА_7 .
За наведених обставин, апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 про порушення судом першої інстанції права обвинуваченої на захист, передбаченого ст.ст.42, 46, 48, 49 КПК України, є безпідставними.
Порушення положень ст.291 КПК України, на які в апеляційній скарзі звертає увагу захисник, допущенні при складанні обвинувального акту, на думку апеляційного суду не є істотними та не можуть бути визнані належними та обґрунтованими підставами для скасування вироку суду першої інстанції, як того вимагає в апеляційній скарзі захисник.
На переконання апеляційного суду, вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , суд першої інстанції взяв до уваги, що відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.65 КК України при призначенні покарання враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Винній особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (ч.2 зазначеної статті). Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим так і іншими особами.
Згідно ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, зазначених вимог закону дотримався.
Як видно з матеріалів кримінального провадження і встановлено вироком суду, обвинувачена вчинила умисний тяжкий злочин, раніше неодноразово судима за вчинення умисних корисливих злочинів (26.09.2003р. за ст.185 ч.3 КК; 21.03.2005р. за ст.185 ч.3 КК; 18.05.2006р. за ст.ст.186 ч.3, 71 ч.1 КК; 18.04.2008р. за ст.ст.185 ч.3, 70 ч.4 КК; 13.05.2014р. за ст.185 ч.2 КК; 19.11.2014р. за ст.ст.185 ч.3, 71 КК), однак належних висновків для себе не зробила та продовжила злочинну діяльність, відбуває покарання у виді позбавлення волі призначене за попереднім вироком, де характеризується посередньо, як і посередньо за місцем проживання, до затримання проживала разом з чоловіком і неповнолітнім сином, вчинила кримінальне правопорушення у стані вагітності, була позбавлена батьківських прав щодо другої дитини. При цьому, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій, судом першої інстанції визнано щире каяття останньої та вчинення нею правопорушення в стані вагітності, за відсутності обставин, що обтяжують покарання.
Призначене судом обвинуваченій ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки за санкцією ч.3 ст.185 КК України за розміром є ближчим до мінімального.
Беручи до уваги вище наведені обставини в їх сукупності, враховуючи відсутність правових підстав для застосування положень ст.ст.69, ст.75 КК України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе в умовах ізоляції від суспільства.
З урахуванням наведеного, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченої та її захисника доводи були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції з їх послідуючою обґрунтованою оцінкою в ухваленому вироку, який на думку апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та діючої в її інтересах захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року відносно ОСОБА_8 - без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а особою яка перебуває під вартою протягом цього ж часу з моменту вручення копії ухвали.
Судді :