АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0013169, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоновершка, Компаніївського району, Кіровоградської області, який до утримання в Київському СІЗО №13 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2008 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, із застосування ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 червня 2008 року за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 315 КК України, із застосування ст. 70 КК України, - на 2 роки 6 місяців позбавлення волі; вироком Рівненського міського суду від 06 липня 2011 року за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі; вироком Рівненського міського суду від 28 листопада 2011 року за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України, на 4 роки позбавлення волі; вироком Рівненського міського суду від 06 лютого 2012 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України, на 4 роки 3 місяці позбавлення волі; вироком Рівненського міського суду від 01 квітня 2012 року за ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України, на 4 роки 3 місяці позбавлення волі; вироком Рівненського міського суду від 11 квітня 2012 року за ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України, на 4 роки 3 місяці позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту затримання, а саме з 03 листопада 2015 року, із урахуванням правил, передбачених ст. 72 КК України, в редакції станом на момент ухвалення вироку.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишено без змін.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

03 листопада 2015 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Шулявська, 15/23, помітив потерпілу ОСОБА_8 , яка тримала в руках сумку. Переслідуючи умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , знаходячись позаду ОСОБА_8 , схопив її сумку, вартістю 500 грн., в якій знаходився мобільний телефон марки «Nokia» вартістю 1000 грн. та грошові кошти в сумі 1166 гривень, а всього майно на загальну суму 2666 гривень, після чого, намагаючись залишити місце вчинення злочину, зокрема здійснюючи спробу втечі від потерпілої ОСОБА_8 , яка відразу почала переслідувати його, в подальшому був затриманий іншими особами, тим самим виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки він був затриманий.
Не погоджуючись з вказаним вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати, та пом`якшити призначене йому покарання.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження не допитав свідка ОСОБА_9 , не встановив та не дослідив речові докази, безпідставно не взяв до уваги його пояснення щодо фактичних обставин справи.
Крім того, апелянт посилався на про порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, допущене з вини прокурора.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати вирок суду першої, доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За нормативнимвизначенням, грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Частина 2 ст. 186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.
Грабіж вважається закінченим злочином, коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власник (винести, сховати, передати, викинути тощо).
Суб`єктивна сторона грабежу характеризується тільки прямим умислом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Згідно ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, колегія суддів вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.
Показаннями допитаної у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що 03 листопада 2015 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, вона рухалась по вул. Шулявській біля будинку №15/23 в м. Києві, коли побачила, як хлопець, який йшов їй на зустріч, почав її переслідувати, після чого висмикнув сумку, яка знаходилась у неї на плечі, вартістю 500 грн., в якій знаходився мобільний телефон марки «Nokia» вартістю 1000 грн. та грошові кошти в сумі 1166 гривень, після чого відразу побіг. Вона почала його переслідувати, та через кілька хвилин вказаного хлопця затримали за будинком невідомі особи. Вона побачила обличчя чоловіка - ним виявився, як їй стало відомо пізніше, ОСОБА_6 . Відразу після затримання вона попросила його повернути її сумку, якої при ньому вже не було. ОСОБА_6 показав місце, де, нібито, знаходиться її сумка, однак у вказаному місці сумки не було, згодом сумку було знайдено у іншому місці. Крім того, потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що вона хоч і не бачила обличчя ОСОБА_6 в момент викрадення її сумки, однак впізнала його за статурою та зростом як особу, яка намагалась втекти від неї після заволодіння її речами /том 1, а.с.к.п. 34-35/.
Показаннями свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що 03 листопада 2015 року, у вечірній час, він проходив біля будинку АДРЕСА_2 , коли почув крик жінки про допомогу, після чого побачив обвинуваченого ОСОБА_6 , за яким бігла потерпіла. Він побіг за обвинуваченим ОСОБА_6 , та, наздогнавши, затримав його /том 1, а.с.к.п. 70-72/.
Показаннями свідка ОСОБА_11 , у відповідності до яких, він 03 листопада 2015 року, у вечірній час йшов зі своєю дівчиною по АДРЕСА_2 , коли почув крик потерпілої ОСОБА_8 про допомогу. Він побачив обвинуваченого ОСОБА_6 , якого намагалась наздогнати потерпіла, після чого він побіг за обвинуваченим ОСОБА_6 та разом з іншою особою, наздогнавши, затримали йоо /том 1, а.с.к.п. 230-232/.
Даними витягу з кримінального провадження №0013169, згідно якого 03 листопада 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою ОСОБА_8 про те, що 03 листопада 2015 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись по вул. Шулявській, 15/23 в м. Києві, повторно, відкрито, шляхом здійснення ривка, викрав сумку ОСОБА_8 , в якій знаходились грошові кошти в сумі 1166 гривень та мобільний телефон /том 1, а.с.к.п. 111/.
Даними протоколу прийняття заяви прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, згідно якого, 03 листопада 2015 року ОСОБА_8 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення 03 листопада 2015 року близько 18 год. 45 хв. невідомим чоловіком відкритого викрадення її майна /том 1, а.с.к.п. 118-119/.

Даними протоколу огляду місця події від 03 листопада 2015 року, з фототаблицею до нього, у відповідності до якого, у період часу з 19 год. 35 хв. по 20 год. 10 хв. 03 листопада 2015 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУМВС України у м. Києві оглянуто ділянку місцевості за будинком № 30 по пр. Перемоги в м. Києві, де виявлено жіночу сумку, в якій знаходились речі, при цьому, як пояснила потерпіла ОСОБА_8 під час огляду, вказану сумку у неї відкрито викрав чоловік біля будинку № 15/23 /том 1, а.с.к.п.119-124/.
Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 січня 2015 року, згідно якого, у присутності понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , потерпіла ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка 03 листопада 2015 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, по вул. Шулявській, 15/23, в м. Києві викрала у неї сумку /том 1, а.с.к.п. 127-128/.
При вивченні матеріалів кримінального провадження не виявлено порушень вимог кримінального процесуального законодавства під час збирання та закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви у їх достовірності.

Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості та достовірності доказів.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невизнання обвинуваченим вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та його пояснення щодо непричетності до кримінального правопорушення, суперечить показанням допитаних у судовому засіданні потерпілої, свідків, та дослідженим у судовому засіданні доказам.
Покарання ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 і при виборі останньому заходу примусу та порядку його відбування, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, у тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів, за місцем утримання у Київському слідчому ізоляторі характеризується посередньо /том 1, а.с.к.п. 152/, та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №11 від 19 січня 2016 року, ОСОБА_6 у період часу вчинення діяння, у якому він підозрюється, будь-якими психічними захворюваннями не хворів, виявляв ознаки епізодичного вживання наркотиків, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У даний час ОСОБА_6 будь-якими психічними захворюваннями не хворіє, за своїм психічним станом застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує /том 1, а.с.к.п. 144-146/.

При цьому суд першої інстанції не встановив обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Отже, призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання відповідає вимог ст. ст. 50, 65 КК України, призначене з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів. При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги його показання щодо фактичних обставин справи, ретельно перевірялися як колегією суддів під час апеляційного розгляду, однак не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, у вироку суд першої інстанції навів обгрунтовані мотиви неврахування показань обвинуваченого, відповідно до яких його доводи спростовуються вищевикладеними показаннями потерпілої ОСОБА_8 , показаннями допитаних судом свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03 листопада 2015 р., даними протоколу огляду місця події та фототаблицями до нього від 03 листопада 2015 р., та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 січня 2016 року, яким судом першої інстанції дана належна оцінка у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Доводи обвинуваченого щодо неповноти судового розгляду, яка на думку апелянта полягає в тому, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_9 , колегія суддів вважає безпідставними.

Як убачається із журналу судового засідання від 16 травня 2016 року, та аудіозапису вказаного судового засідання, суд першої інстанції розглянув відповідне клопотання обвинуваченого про допит свідка ОСОБА_9 , та визнав його необґрунтованим, враховуючи, що прокурор у судовому засіданні не підтримав клопотання та зазначив про відсутність необхідності допиту свідка сторони обвинувачення ОСОБА_9 /том 1, а.с.к.п.71/.

Доводи обвинуваченого про відсутність у кримінальному провадженні речових доказів спростовуються даними постанови слідчого СВ 1 ВМ Шевченківського РУ ГУМВС України у м. Києві ОСОБА_15 від 03 листопада 2015 року про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні №0013169 виявлених та вилучених у ході огляду місця події від 03 листопада 2015 року: шкіряної сумки, в якій знаходився мобільний телефон марки «Nokia», та грошові кошти в сумі 1166 гривень /том 1, а.с.к.п. 125/.
Вироком суду першої інстанції прийнято відповідне рішення щодо вказаних речових доказів, про повернення їх законному володільцю ОСОБА_8 .

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків. Під час судового розгляду судом першої інстанції досліджено обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого судового рішення.

Доводи обвинуваченого про порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, допущене з вини прокурора, колегією суддів ретельно перевірялися, але не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, у разі визнання зазначених доводів обгрунтованими, наявність порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, у відповідності до ст. 409 КПК України, не є підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року відносно ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3