Справа №473/1211/17 13.07.2017
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року про відмову у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить переглянути його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або відновити строки для подачі повторного такого клопотання.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 зазначає, що він знав що відносно нього є два діючи стягнення, а коли прибув до Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№ 72)», то йому запропонували працювати днювальним відділення, з метою заробити заохочення та у зв`язку з цим бути звільненим від відбування покарання умовно-достроково. Таким чином вважає що адміністрація колонії знаючи, що він має непогашені стягнення, ввела його в оману, змусивши працювати днювальним.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання в порядку ст. 81 КК України, яке він відбуває в Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)».
Суд встановив, що ОСОБА_5 під час відбування покарання неодноразово порушував режим утримання. В 2016 році на комісії розглядалось питання про умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 і рішенням комісії відмовлено, оскільки засуджений не довів свого виправлення. Після розгляду комісією в порядку ст. 81 КК України засуджений мав 1 заохочення та тричі притягувався до дисциплінарної відповідальності. За весь період відбування покарання ОСОБА_5 мав 6 заохочень, 5 стягнень, з яких 3 є діючими, що не може свідчити про виправлення останнього.
Також з урахуванням того, що засудженим не надано суду конкретних переконливих даних про те, що його виправлення досягло тієї стадії, на якій призначене покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, суд дійшов висновку що засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, а тому відносно нього не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження та особову справу засудженого ОСОБА_5 , апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
За змістом ст. 81 КК України єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.
Як вбачається з матеріалів особистої справи засудженого, ОСОБА_5 вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19.05.2011 р. засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. ст. 71 КК України, до 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, відбуває покарання з 22.03.2011 р.
На день розгляду судом першої інстанції клопотання засудженого про умовно - дострокове звільнення, ОСОБА_5 із призначених 7 років 3 місяців, відбув більше 5 років 2 місяців.
Отже з урахуванням того, що ОСОБА_7 засуджений за умисний особливо тяжкий злочин покарання, відбув більше 3/4 строку, призначеного судом, а тому до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення.
Разом з цим, як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.
Приймаючи рішення про задоволення подання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.
Слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.
Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.
Як зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_5 неодноразово порушував режим утримання, комісією розглядалось питання про можливість застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення відповідно до ст. 81 КК України, проте рішенням комісії відмовлено в умовно-достроковому звільненні, після цього засуджений мав 1 заохочення та 3 стягнення, а за весь період відбування покарання мав 6 заохочень та 5 стягнень, з яких 3 є діючими. Наведені обставини знайшли своє підтвердження перевіркою матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_5 , а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені обставини не можуть свідчити про виправлення засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.
На думку апеляційного суду процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Аналізуючи наведене, наявність протягом тривалого часу відбування покарання незначної кількості заохочень у ОСОБА_5 та не погашених дисциплінарних стягнень з дня відбування покарання, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.
Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.
А доводи апелянта про його, нібито обман адміністрацією колонії про те, що робота днювальним дозволить отримати умовно-дострокове звільнення свідчать про те, що такі дії ОСОБА_5 були викликані лише бажанням отримати заохочення та бути звільненим умовно-достроково, що також не може свідчити про те, що засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці довів свого виправлення.
Відповідно до ч. 7 ст. 539 КК України, у разі набрання законної сили ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, розгляд повторного клопотання з цього самого питання щодо осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може мати місце не раніше як через рік з дня винесення ухвали суду про відмову.
Прохання апелянта про поновлення строку для повторного подання клопотання про пільгу, передбачену ст. 81 КК України, чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року, про що просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п ос т а н о в и в :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання залишити без змін.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Судді
_____________________ ____________ __________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3