Справа № 344/8154/16-к
Провадження № 11-кп/779/325/2017
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002188 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.05.2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Івано-Франківська, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, який неодружений, не працює, раніше судимий:

- 07.03.2003 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 3 ст.185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст.1 5, ч.3 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі;

- 24.12.2007 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області за ст. 395 КК України до трьох місяців арешту;

- 28.10.2008 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст.121 КК України до п`яти років позбавлення волі;

- 23.09.2013 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

з участю: прокурора ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просять вирок суду змінити в частині обрання виду та міри покарання. Вважають, що суд призначив занадто суворе покарання без урахування того, що обвинувачений має тяжке захворювання з дитинства, має на утриманні мати похилого віку, щире покаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, негативно ставиться до вчиненого, добровільно відшкодував завдані збитки, а також думку потерпілої, з боку якої відсутні будь-які претензії. Обвинувачений послався також на те, що в якості свідків приймали участь працівники поліції, що є, на його думку, порушенням закону.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно.

Злочин вчинено за наступних обставин. 23.05.2016 року близько 22-00 год., обвинувачений ОСОБА_7 , проходячи повз «Будинок смутку», що по вул. Ребета, в м. Івано-Франківську, побачив потерпілу ОСОБА_11 , яка рухалась в напрямку газової автозаправної станції «Калан». В цей момент у ОСОБА_7 виник умисел на відкрите викрадення майна ОСОБА_11 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , направився за потерпілою та неподалік газової автозаправної станції «Калан», що по вул. Ребета, 8В, в м.Івано-Франківську, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, з метою відкритого викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, підійшов з-заді до потерпілої ОСОБА_11 , завдав їй удар кулаком в область голови та почав шарпати за одяг, внаслідок чого остання впала на землю. Після цього, ОСОБА_7 сів зверху на потерпілу та вихопив із її руки мобільний телефон марки «LENOVO А516», білого кольору, вартістю 360 грн. в силіконовому чохлі марки «LENOVO», вартістю 42 грн., в якому знаходилась карта пам`яті марки «Goodram micro SDHC» об`ємом 16Gb, вартістю 124,35 грн., сім-картка оператора мобільного зв`язку ПрАТ «МТС Україна», вартістю 16,58 грн., та сім-картка оператора ПрАТ «Київстар», вартістю 16,58 грн. Також, обвинувачений ОСОБА_7 зірвав із плеча потерпілої ОСОБА_11 її рюкзак коричневого кольору із двома плечовими ручками, вартістю 112,20 грн., після чого із викраденим майном побіг в напрямку вул. С.Бандери в м. Івано-Франківську, при цьому маючи реальну можливість розпорядитись ним на власний розсуд. Однак, в подальшому, ОСОБА_7 із викраденим майном було затримано працівником газової автозаправки «Калан» ОСОБА_12 та працівниками патрульної поліції. Внаслідок протиправних дій, вчинених ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження: синці в скроневій ділянці зліва, ділянці лівого плеча, які згідно висновку експерта №306 від 14.06.2016 року відносяться до легких тілесних ушкоджень та майнову шкоду згідно висновку експерта №160 від 16.06.2016 року на загальну суму 671,71 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисник підтримали апеляційні скарги, просили вирок суду змінити та пом`якшити покарання обвинуваченому;

- прокурор не підтримав доводи поданих апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, вирок суду без змін;

- потерпіла просила вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинуваченого належить кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно.

Кваліфікація дій обвинуваченого ніким не оспорюється, тому відповідно до ст. 404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряється.

Свою незгоду апелянти висловили в частині покарання, вважали його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного ним злочину, а саме те, що він вчинив один тяжкий злочин проти власності, наявність одного потерпілого, розмір заподіяної шкоди, спосіб вчинення правопорушення, відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину, особи винного, що раніше судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, негативно ставиться до вчиненого, а також те, що згідно довідки Обласної психоневрологічної лікарні №3, останній, з 1988 року, знаходиться на обліку з діагнозом: Розумова відсталість легкого ступеня з значним відхиленням у поведінці (а.к.п. 140) та згідно судово-психіатричній експертизі №177/0016 від 02.06.2016 року, він в повній мірі усвідомлював свої дії та керував ними (а.к.п. 120).

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав часткове визнання вини.

Посилання апелянтів на те, що обвинувачений протягом тривалого часу страждає захворюванням та неодноразово перебував на лікуванні в Обласній психоневрологічній лікарні №3 були перевірені судом першої інстанції під час судового розгляду справи.

Так, судом першої інстанції був досліджений висновок судово-психіатричної експертизи №177/2006 від 02.06.2016 року, згідно якого, обвинувачений ОСОБА_13 психічними розладами не страждає і не страждав на період часу, що відноситься до інкримінованого йому протиправного діяння. На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину ОСОБА_13 перебував і перебуває на даний час, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії і керувати ними. Застосування примусових заходів не потребує (а.к.п. 116-120).

За вказаних вище обставин суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчиняючи зазначений вище злочин, обвинувачений в повній мірі усвідомлював суспільну небезпеку скоєного та наслідки таких дій, тому доводи апелянтів в цій частині є безпідставними.

Стосовно доводів апелянтів щодо неврахування судом під час призначення покарання в якості обставин що його пом`якшують щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, а також думки потерпілої, з боку якої відсутні будь-які претензії, наявність на утриманні мати похилого віку, самі по собі не можуть бути підставами для зміни ОСОБА_7 покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України визнання тих чи інших обставин, такими які пом`якшують покарання є правом суду, а не його обов`язком.

Обставини, які пом`якшують покарання, маючи відповідну систему, характеризують знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним діяння, слугують критерієм індивідуалізації покарання.

Разом із цим, навіть і з урахуванням вказаних апелянтами обставин, що пом`якшують покарання, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі винного, та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи обвинуваченого в частині того, що суд, у порушення вимог закону, в якості свідків послався на покази працівників поліції ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , є неспроможними, оскільки суд приймає рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Крім того, працівники поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , давали показання як свідки, тобто особи, яким були відомі обставини щодо затримання обвинуваченого відразу після вчинення кримінального правопорушення.

В той же час, відповідно до протоколу допиту, свідок ОСОБА_12 працює оператором АЗС ПП «Калан» та не є працівником поліції, тому твердження обвинуваченого в цій частині є неспроможним (а.к.п. 67-68).

Жодний доказ для суду не має наперед встановленої сили та висновки суду ґрунтуються на сукупність всіх зібраних по справі доказів, оцінюючи їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , а також попередження нових злочинів, та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_16 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.05.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

Суддя ОСОБА_3