Справа №473/3740/16-к 11.05.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження: № 11-кп/784/296/17 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: в порядку КПК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2017 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким в порядку ст. 82 КК України за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2011 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Миколаєва, громадянина України, не судимого,
засудженого 3 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року, строк попереднього ув`язнення з 11 червня 2009 року по 19 січня 2012 року зараховано в строк відбуття основного покарання, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, відбуває строк основного покарання в державній установі «Вознесенська виправна колонія №72»,

учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_8
засуджений: ОСОБА_6

В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.
Ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким в порядку ст. 82 КК України за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2011 року.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити свою ухвалу, якою замінити йому основне покарання більш м`яким, відповідно ст. 82 КК.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вказує, що суд не врахував того, що своє відношення до праці він сумлінно довів, роблячи ремонти в житлових приміщеннях ВК-72, приміщеннях прийому їжі ВК-72, камері № 17 СІЗО-20, хоча представник колонії не заперечував.
Стверджує, що не може розкаюватись в тому, що не скоював. Вважає себе незаконно засудженим.
Зазначає, що від двогодинного відпрацювання не відмовлявся, а надати роботу по його спеціальності адміністрація ВК-72 не має можливості, що підтверджується відсутністю стягнень.
Вказує, що відсутність у нього заохочень при відсутності стягнень безпосередньо пов`язана з його незгодою визнавати незаконний вирок суду, за яким він відбуває покарання за те, до чого не має відношення.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким в порядку ст.82 КК України, який відбуває покарання в державній установі «Вознесенська виправна колонія №72» за вироком Ленінським районного суду міста Миколаєва від 3 жовтня 2011 року., яким його було засуджено за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2016 року строк попереднього ув`язнення з 11 червня 2009 року по 19 січня 2012 року /02 роки 07 місяців 08 днів/ зараховано в строк відбуття основного покарання у співвідношенні та з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , суд, дослідивши особову справу засудженого ОСОБА_6 , послався на те, що останній за місцем відбування покарання характеризується посередньо, заохочень не має, мав дисциплінарного стягнення у вигляді догани правами начальника Миколаївського СІЗО від 14 лютого 2014 року за порушення встановленого порядку тримання, яке погашено у встановленому законом порядку.

Також, суд вказує, що, відповідно витягу з протоколу №10 засідання комісії від 10 травня 2016 року Вознесенської ВК № 72 про розгляд матеріалів стосовно статті 82 КК України на засудженого ОСОБА_6 ухвалено відмовити у застосуванні заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким в порядку ст.82 КК України, як не твердо ставшого на шлях виправлення.

За період з 10 травня 2016 року до 15 лютого 2017 року, засуджений ОСОБА_6 не змінив свого відношення до порядку відбування основного покарання за вироком суду, не довів, що він твердо став на шлях виправлення, він не працевлаштований в установі відбування основного покарання, у скоєних злочинах не розкаюється. За даний період заохочень та стягнень не мав.
Вищевказані обставини, на думку суду першої інстанції, свідчать про неуспішність процесу виправлення і про відсутність можливості ефективного продовження його за умови застосування до засудженого заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким в порядку статті 82 КК України, у зв`язку з чим, на переконання суду, відсутні правові підстави для застосування статті 82 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив їх задовольнити, думку прокурора про залишення ухвали суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 82 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України, з достатньою повнотою з`ясувавши, чи став засуджений на шлях виправлення та чи відбув він у встановленому законом порядку необхідний строк покарання.

Так, ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2011 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Початок строку відбуття покарання 11 червня 2009 року, кінець строку 3 листопада 2019 року.

Станом на день звернення з клопотання відбув більше 2/3 строку покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 відбуває покарання за скоєння особливо тяжкого злочину, раніше не судимий, характеризується посередньо.

14 лютого 2014 року під час відбування покарання у СІЗО м. Миколаєва допустив порушення встановленого порядку утримання, яке полягало у зберіганні забороненої речі, за що один раз був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Вказане стягнення погашено у встановленому законом порядку.

За весь час відбування покарання ОСОБА_6 не мав жодного заохочення. Він не працевлаштований в установі відбування основного покарання, у скоєних злочинах не розкаявся.

Крім того, відповідно до витягу з протоколу №10 засідання комісії від 10 травня 2016 року Вознесенської ВК №72 ОСОБА_6 було відмовлено у застосуванні заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким в порядку ст. 82 КК України, як не твердо ставшого на шлях виправлення.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про необґрунтованість постановленого судом першої інстанції рішення є безпідставними та нічим не підтверджені.

За такого, суд 1 інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 , який відбуває покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України, належним чином не довів своє виправлення, а тому об`єктивно відмовив в задоволенні його клопотання, оскільки формально-юридичних підстав для застосування ст. 82 КК України недостатньо, а фактичні дані, які б підтверджували той факт, що мета покарання досягнута, матеріали провадження не містять.

Таким чином, підстави для задоволення апеляційної скарги засудженого відсутні.

З огляду на викладене, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 376, 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд, -

П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: