Дата документу Справа № 333/6061/13-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/87/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/6061/13-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002231 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, українця, офіційно непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 02.10.2009 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком - 1 рік 6 місяців. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.04.2011 року іспитовий строк скасовано і направлено у місця позбавлення волі для відбуття покарання, звільнився 20.11.2012 року умовно-достроково, невідбутий строк покарання - 1 рік 4 місяця 20 днів;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

в с т а н о в и л а:
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2016 року, ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні і виправдано, у зв`язку із недоведеністю, що у його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів по кримінальному провадженню для проведення судової дактилоскопічної експертизи № 303 від 21.07.2013 року, у розмірі 489 грн. 00 коп. віднесені на рахунок держави.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, посилається на незаконність вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
При цьому зазначає, що у вказаному вироку суду містяться суперечливі висновки, а саме зазначено про виправдання у зв`язку з недоведеністю, що у діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, але у мотивувальній частині вироку міститься висновок суду про те, що досліджені докази не вказують на ОСОБА_7 , як особу, яка відкрито викрала телефон у потерпілого. Разом з тим, своє рішення щодо виправдання ОСОБА_7 суд також мотивує і тим, що у діях останнього не вбачається умислу на вчинення інкримінованого злочину. Виходячи з викладеного, є очевидним факт істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ч. 1 ст. 373 КПК України.

Дані, отримані під час огляду місця події від 16.07.2013 року і огляду предмету від 23.07.2013 року, визнані судом недопустимими, мобільний телефон «Нокіа Х2» у судовому засіданні не оглядався, у зв`язку із його відчуженням потерпілим. При цьому, суд не бере до уваги показання потерпілого та свідка ОСОБА_9 , як очевидця події, з цього приводу, які є прямими доказами, та належним чином не надав оцінки їх показанням у цій частині.

Телефон потерпілого виданий ОСОБА_7 добровільно, про що зазначено у відповідному протоколі. Той факт, що ОСОБА_10 продав вказаний телефон, з урахуванням проведення експертизи об`єктом якої він був, а також огляду за участю потерпілого, не може свідчити про те, що він слідчим не вилучався та його відсутність в подальшому, оскільки потерпілий підтвердив належність йому даного телефону та надавав його для огляду іншому складу суду з наданням відповідних пояснень.

При визнанні недопустимими доказами даних, отриманих під час огляду місця події від 16.07.2013 року, суд першої інстанції у вказаному вироку на вищезазначені підстави не посилався, таких обставин судом не встановлено, внаслідок чого даний доказ не міг бути визнаний недопустимим.

Прокурор також вважає, що у вироку суду першої інстанції належним чином не наведені мотиви неприйняття показань очевидців подій - свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , із дослідженого у судовому засіданні висновку експерта №303 від 21.07.2013 року на вилученому мобільному телефоні «Нокіа Х2» (задня кришка та акумулятор), у підозрюваного ОСОБА_7 , слідів папілярних узорів рук не виявлено, але у дослідній частині даного висновку містяться детальні фотознімки мобільного телефону. На даній обставині акцентувалася увага суду, як під час дослідження зазначеного доказу, так і у судових дебатах. При цьому, судом зроблено висновок про відсутність можливості впевнитись у автентичності мобільного телефону, не врахувавши цієї обставини та не надавши своєї оцінки.

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу проведення слідчого експерименту від 20.06.2013 року суд встановив, що потерпілий ОСОБА_10 під час проведення даної слідчої дії зазначив, що в той момент, коли йому наносили тілесні ушкодження, він почув, що перевіряють його кишені штанів. Ці показання потерпілого у вироку також залишено по за увагою, без надання належної оцінки.

В порушення вимог ст. 374 КПК України, наявна суперечність у висновках суду при вирішенні долі речового доказу - мобільного телефону потерпілого ОСОБА_10 . Так, у резолютивній частині вироку судом зазначено про залишення ОСОБА_10 за належністю мобільного телефону «Нокіа Х2», який знаходиться у нього на відповідальному зберіганні. При цьому, у мотивувальній частині зазначено про те, що він у судовому засіданні не оглядався, у зв`язку із його відчуженням потерпілим.

Тому прокурор просить повторно дослідити докази під час апеляційного розгляду, а саме: показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2016 року відносно ОСОБА_7 - скасувати, ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України остаточно призначити покарання шляхом часткового складання вироків у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; в судових дебатах: прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які вважали судове рішення законним, обґрунтованим і таким, що повинно залишитися без змін; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення, ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 08 червня 2013 року, приблизно о 23-30 годині, він, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , діючи повторно, з корисливих мотивів, знаючи про те, що за його діями спостерігає ОСОБА_9 , яка усвідомлювала протиправний характер його дій, відкрито викрав мобільний телефон «Нокіа Х2», в корпусі чорного кольору, вартістю 650,00 гривень, який належить ОСОБА_10 , тим самим причинивши останньому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Вказані дії ОСОБА_7 , стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.186 КК України об`єктивна сторона грабежу полягає у відкритому викрадені чужого майна, тобто вилучені майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Водночас і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюється ними як викрадення, але вона ігнорує це.

Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.186 КК України, необхідно, щоб мали місце всі ознаки складу злочину.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не визнав і суду пояснив, що влітку 2013 року він разом із ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 і ОСОБА_9 вживали алкогольні напої за місцем мешкання ОСОБА_9 у будинку по АДРЕСА_2 . Під час спілкування ОСОБА_9 повідомила, що раніше вона мешкала з ОСОБА_10 і останній бив і ображав її. Після цього, ОСОБА_12 , відійшовши з потерпілим до паркану у дворі, почав з`ясовувати стосунки з останнім. Потім ОСОБА_12 разом з ним почали наносити удари ОСОБА_10 . Після припинення бійки, він і ОСОБА_12 повернулися у двір будинку, а потерпілий кудись подівся. З ОСОБА_10 до того вечора знайомий не був і телефону у нього того вечора він не бачив. Наступного ранку, коли він був вдома і спав, зателефонував домофон і він почув голос ОСОБА_12 , який попрохав відкрити. Відкривши вхідні двері, на порозі він побачив останнього з працівником міліції, який сказав йому, щоб він одягнувся, взяв паспорт і вийшов. Після цього, вони разом з працівником міліції і ОСОБА_14 пішли до Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, де перед кабінетом слідчого йому вручили мобільний телефон «Нокіа», чорного кольору, і відразу завели до кабінету. Далі слідчий вилучив у нього цей телефон. Однак, при вилученні понятих не було, відповідні документи складала слідчий жіночої статі. Виявлений телефон він не розглядав, так як відразу віддав його працівнику міліції, коли вийшов з квартири.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що у червні-липні 2013 року, точної дати не пам`ятає, на запрошення ОСОБА_9 , приблизно о 19-20-ій години, приїхав до неї додому на АДРЕСА_2 , де в той час вже перебували ОСОБА_7 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . У нього був мобільний телефон «Нокіа Х2», у корпусі чорного кольору, і грошові кошти у розмірі 160-180 гривень, що залишилися після купівлі спиртного. Під час вживання спиртних напоїв у нього з ОСОБА_12 і ОСОБА_7 виникла сварка. Перший удар він отримав від ОСОБА_12 у дворі будинку, після чого він практично нічого не пам`ятає. Телефон до бійки був у нього у спортивних штанах зліва, а гроші - праворуч. Коли він прийшов до тями, то лежав неподалік двору будинку ОСОБА_9 . У кишенях не було, ні мобільного телефону, ні грошових коштів. Потім він пішов додому, де привів себе у порядок, після чого направився до Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області і написав заяву про скоєний злочин. Приблизно через 2-3 тижня, він отримав від слідчого свій мобільний телефон. При його отриманні він впізнав телефон за зовнішніми ознаками. Телефон він придбав за 560,00 гривень. У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 і ОСОБА_12 відшкодували йому витрати на лікування, а також у зв`язку із тим, що слідчий повернув телефон, претензій до обвинуваченого він не має. При цьому потерпілий повідомив, що на цей час телефону у нього вже немає, адже він його продав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що з ОСОБА_7 її познайомила ОСОБА_13 за декілька днів до конфлікту. У 2013 році вона винаймала приватний будинок АДРЕСА_2 . У червні 2013 року до неї у гості прийшли ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 і ОСОБА_10 , де разом вживали спирті напої. Під час розмови у ОСОБА_15 з ОСОБА_12 і ОСОБА_7 виникла сварка і останні почали бити потерпілого, а ОСОБА_13 намагалася припинити бійку. У ході бійки, ОСОБА_10 впав у дворі будинку, після чого ОСОБА_12 і ОСОБА_7 відтягнули потерпілого за двір будинку. Вказані події були вже після 23-ої години. Коли до двору будинку повернулися ОСОБА_12 і ОСОБА_7 , хтось з них повідомив, що потерпілого посадили на «таксі» і останній поїхав додому. Далі у дворі на асфальті ОСОБА_7 підняв мобільний телефон і показав їй. Вона його впізнала як телефон, що належить потерпілому по зовнішньому вигляду, кольору. ОСОБА_7 спитав, чи це телефон потерпілого. Вона позитивно відповіла і попрохала віддати телефон. ОСОБА_7 поклав телефон до карману свого одягу, і сказав їй, що віддасть телефон ОСОБА_10 сам, не чула, щоб обвинувачений цікавився адресою чи номером телефону потерпілого.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що влітку 2013 року, точно числа не пам`ятає, вечором, вдома у ОСОБА_9 , разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 , розпивали спиртні напої, під час якої між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 виникла сварка. ОСОБА_12 і ОСОБА_7 заступилися за ОСОБА_9 і між ними та потерпілим виникла бійка. Бійка почалася у дворі домоволодіння, а після - ОСОБА_12 з ОСОБА_7 вивели потерпілого на вулицю, де і залишили останнього. Мобільний телефон у потерпілого був, так як ОСОБА_10 по ньому розмовляв до бійки. Того вечора ніхто дуже п`яним не був. Після бійки вони продовжили вживати алкогольні напої. Через деякий час ОСОБА_7 пішов додому, а ОСОБА_14 залишився ночувати у ОСОБА_9 . Наступного дня зранку приїхали співробітники міліції з приводу побиття ОСОБА_10 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що у 2013 році працював на посаді оперуповноваженого у Комунарському РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Влітку 2013 року, коли він був на добовому чергуванні, до міліції звернувся ОСОБА_10 і повідомив, що його побили двоє і забрали мобільний телефон. Приблизно о 5-6-ій годині ранку, він разом із водієм поїхав на адресу, зазначену заявником, - АДРЕСА_2 . По приїзду на адресу вийшла жінка і повідомила, що трапилося напередодні і покликала ОСОБА_12 . З останнім вони проїхали до міліції, де той розповів про події напередодні і повідомив місце мешкання ОСОБА_7 . По приїзду до ОСОБА_7 , останній підтвердив, що був присутній під час конфлікту, а з приводу телефону сказав, що йому потрібно подивитися речі, адже напередодні перебував у стані алкогольного сп`яніння і не пам`ятав, чи був у нього телефон ОСОБА_10 . Через декілька хвилин він повернувся з мобільним телефоном «Нокіа», чорного кольору, і вони всі разом поїхали до райвідділу міліції. При цьому ОСОБА_7 поклав мобільний телефон до власних кишень. Звідки у нього опинився телефон ОСОБА_10 , обвинувачений не пам`ятав.

Із показів допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_16 суд встановив, що остання є бабусею ОСОБА_7 . Влітку за місцем їх мешкання разом із ОСОБА_12 приїхало два співробітника міліції. Вони запитали у ОСОБА_7 про якийсь телефон, на що останній відповів, що у нього немає цього телефону. Далі співробітники міліції, ОСОБА_12 і ОСОБА_7 поїхали до міліції.

Із дослідженого в судовому засіданні рапорту оперативного чергового Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, зареєстрованого 09.06.2013 року за №6815 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, встановлено, що 09.06.2013 року, о 08-42 годині, надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що до П`ятої міської лікарні 09.06.2013 року, о 07-30 годині, доставлений ОСОБА_10 із забоєм м`яких тканин голови і лиця, забійною раною носа, закритою травмою живота і грудної клітини (том З а.п.21).

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 09.06.2013 року суд встановив, що ОСОБА_10 звернувся до Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою, в якій просив притягнути до кримінальної відповідальності осіб, які 08.06.2013 року, приблизно о 19-00 годині, у дворі будинку №44 по вул. Аеродромній в м. Запоріжжя, відкрито викрали мобільний телефон «Нокіа Х2», в корпусі чорного кольору, грошові кошти в сумі 300,00 гривень (том 3 а.п.22).

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу проведення слідчого експерименту від 20.06.2013 року суд встановив, що свідок ОСОБА_9 на території будинку АДРЕСА_2 , розповіла про події, що мали місце 08.06.2013 року, зокрема, про нанесення ОСОБА_7 і ОСОБА_12 . ОСОБА_10 тілесних ушкоджень (том 3 а.п.50-51).

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу проведення слідчого експерименту від 20.06.2013 року суд встановив, що потерпілий ОСОБА_10 на території будинку АДРЕСА_2 , розповів про події, що мали місце 08.06.2013 року, о 20-00 годині, зокрема, про нанесення ОСОБА_7 , ОСОБА_12 йому тілесних ушкоджень. Під час проведення даної слідчої дії ОСОБА_10 зазначив, що в той момент, коли йому наносили тілесні ушкодження, він почув, що перевіряють його кишеню штанів (том 3 а.п.53-56).

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу проведення слідчого експерименту від 20.07.2013 року суд встановив, що ОСОБА_7 на території будинку АДРЕСА_2 , у присутності понятих, розповів про події, що мали місце 08.06.2013 року о 22-00 годині, зокрема, про нанесення ним і ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Під час проведення даної слідчої дії ОСОБА_7 щодо телефону нічого не розповідав (том 3 а.п. 126-129).

Із дослідженого в судовому засіданні висновку експерта №1460 від 12 червня 2013 року суд встановив, що наявні тілесні ушкодження у ОСОБА_10 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Зі слів освідуємого, 08.06.2013 року, приблизно о 23-00 годині, у дворі будинку АДРЕСА_2 був побитий двома невідомими, які наносили удари руками і ногами по обличчю, голові, тулубу (том 3 а.п.31-32).

Із дослідженого у судовому засіданні висновку експерта №303 від 21.07.2013 року суд встановив, що на наданих об`єктах (мобільний телефон «Нокіа Х2», задня кришка та акумулятор), вилучених під час огляду місця події від 16.07.2013 року в приміщенні каб.15 Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області у підозрюваного ОСОБА_7 , слідів папілярних узорів рук не виявлено (том 3 а.п. 109-117).

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу огляду місця події від 16.07.2013 року суд встановив, що 16.07.2013 року слідчий СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, в присутності двох понятих, за участю ОСОБА_7 , у приміщенні кабінету №15 Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області здійснив огляд мобільного телефону «Нокіа Х2», в корпусі чорного кольору, імей НОМЕР_1 , висотою 11 см, шириною 4,5 см, товщиною 1 см, що був добровільно виданий ОСОБА_7 . Під час проведення даної слідчої дії вилучено вищезазначений телефон (том 3 а.п.81-82).

Із дослідженого в судовому засіданні протоколу огляду предмету від 23.07.2013 року суд встановив, що після відкриття паперового пакету, який надійшов після проведення експертизи №303 від 21.07.2013 року, потерпілий ОСОБА_10 впізнав і підтвердив те, що даний мобільний телефон дійсно належить йому (том 3 а.с. 118-122).

Досліджені під час судового розгляду докази суд визнав такими, що не несуть в собі достатніх доказів, які б підтверджували вину обвинуваченого ОСОБА_7 щодо прямого умислу на відкрите викрадення чужого майна.

При цьому, оцінюючи протокол огляду місця події від 16.07.2013 року, під час якого ОСОБА_7 добровільно видав мобільний телефон «Нокіа Х2», у корпусі чорного кольору, суд пришов до висновку про недопустимість вказаного доказу, оскільки він складений в порушення норм КПК України і не відображає в повній мірі події, які відбувалися під час проведення огляду, не відповідає діям слідчого, викладеним у змісті протоколу, має виправлення і коректування прізвища слідчого та не містить підпису понятого ОСОБА_17 . Окрім цього, суд звернув увагу на те, що мобільний телефон був вилучений у ОСОБА_7 16.07.2013 року, тобто майже через півтора місяця після виявлення співробітниками міліції мобільного телефону ОСОБА_10 , хоча, як пояснював свідок ОСОБА_11 телефон був виявлений у ОСОБА_7 на наступний день після нібито нападу на ОСОБА_10 .

Прийнявши рішення про недопустимість доказів, отриманих під час вилучення мобільного телефону, суд застосував концепцію «плоду отруйного дерева», викладену у рішеннях Європейського Суду з прав людини, зокрема «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року, «Яременко проти України» від 30 квітня 2015 року, згідно якої, якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази, отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж, а отже визнав недопустимим доказом і протоколи огляду мобільного телефону «Нокіа Х2» від 23.07.2013 року.

Крім того, суд зазначив, що мобільний телефон «Нокіа Х2» був визнаний речовим доказом і переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_10 (том 3 а.п.124-125) але, на час розгляду кримінального провадження судом, зазначений мобільний телефон відчужений потерпілим, а тому, суд був не в змозі безпосередньо дослідити даний речовий доказ, за участі, у тому числі, свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 на предмет автентичності зазначеного мобільного телефону, піднятого ОСОБА_7 у дворі по вул. Аеродромній у м. Запоріжжя, який бачив свідок ОСОБА_11 у ОСОБА_7 на наступний день після події, і який отримав потерпілий ОСОБА_10 під час огляду мобільного телефону 23.07.2013 року після проведеного експертного дослідження №303.

До того ж, виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив, що згідно з дослідженими у судовому засіданні доказами (показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , протоколу проведення слідчого експерименту від 10.06.2013 року) після вчиненого, ОСОБА_7 продовжив на протязі деякого часу вживати алкогольні напої у компанії ОСОБА_9 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 вже за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , що унеможливлювало миттєве повернення мобільного телефону останньому. У подальшому, згідно з показами свідка ОСОБА_11 , мобільний телефон ОСОБА_10 був виявлений у обвинуваченого ОСОБА_7 вранці наступного дня. І тому, з огляду на короткий проміжок часу, який минув між заволодінням мобільним телефоном ОСОБА_7 і його виявленням, твердження свідком ОСОБА_11 , що обвинувачений не мав наміру повернути мобільний телефон потерпілому, є лише припущенням, що свідчить про відсутність умислу у ОСОБА_7 на заволодіння майном ОСОБА_10 як одного із елементів відповідного складу злочину, а тому свідчить про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 84-86, 91, 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на повному, всебічному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та неупередженості, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що вина ОСОБА_7 стороною обвинувачення недоведена, а тому обґрунтовано виправдав його через недоведеність вини у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення.

Висновок суду першої інстанції про те, що надані стороною обвинувачення докази є недостатніми та не підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, є належним чином, у відповідності до ст.ст. 349,370 КПК України, обґрунтованими та вмотивованими, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень принципів змагальності сторін в ході судового розгляду, колегія суддів не вбачає, оскільки сторони кримінального провадження не були позбавлені своїх прав щодо допиту свідків, дослідження інших доказів наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.

Не вбачає колегія суддів і підстав визначених ч.3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження обставин встановлених під час кримінального провадження та доказів досліджених судом першої інстанції.

Доводи прокурора про неправильну оцінку показів потерпілого ОСОБА_10 , у тому числі, при проведенні слідчого експерименту від 20.06.2013 року про перевірку кишенів його штанів під час бійки, що, до речі, крім слів самого потерпілого нічим не підтверджується, та свідка ОСОБА_9 неспроможні, оскільки вони не спростовують висновків суду щодо недоведеності умислу обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) і є недостатніми для висновку про наявність вини обвинуваченого, поза розумним сумнівом, у скоєнні інкримінованого йому злочину.

Не вбачає колегія суддів і суперечностей у вироку щодо висновків про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю його вини, а відносить це на редакційний стиль викладення судом мотивів прийнятого рішення, що ніяким чином не впливає на правильність остаточного висновку про відсутність складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора про те, що при визнанні недопустимими доказами даних, отриманих під час огляду місця події від 16.07.2013 року, суд першої інстанції у вказаному вироку на вищезазначені підстави не посилався, і таких обставин судом не встановлено, внаслідок чого даний доказ не міг бути визнаний недопустимим, оскільки ці доводи є безпідставні та спростовуються змістом мотивувальної частини виправдувального вироку щодо цих обставин.

Відсутність мобільного телефону, навіть при наявності його фотознімків та надання його для огляду іншому складу суду з наданням відповідних пояснень, не звільняє інший склад суду від необхідності безпосереднього дослідження телефону, у якості заявленого стороною обвинувачення речового доказу, який був предметом злочину, як одного з визначальних доказів у сукупності з іншими доказами, а отже і необхідності дотримання принципу безпосередньості дослідження речей, як одного з загальних засад кримінального провадження.

Безпідставні і доводи прокурора про те, що у вироку суду першої інстанції належним чином не наведені мотиви неприйняття показань очевидців подій - свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , оскільки, суд рішення про неприйняття цих доказі не приймав, і навівши їх покази у судовому рішенні лише констатував про їх недостатність для визначення умислу, тобто суб`єктивної сторони, як обов`язкового елементу складу злочину. Висновок же експерта №303 від 21.07.2013 року обвинувальним доказом бути не може, оскільки під час дослідження мобільного телефону«Нокіа Х2» (задня кришка та акумулятор), слідів папілярних узорів рук обвинуваченого не виявлено, а посилання на те, що цей телефон був вилучений у ОСОБА_7 до уваги братися не може, з огляду на визнання судом недопустимим протоколу огляду місця події від 16.07.2013 року, під час якого ОСОБА_7 добровільно видав мобільний телефон «Нокіа Х2», у корпусі чорного кольору.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з твердженням прокурора про безпідставність вирішення судом питання щодо подальшої долі мобільного телефону, а саме про залишення ОСОБА_10 за належністю, мобільного телефону «Нокіа Х2», який знаходиться у нього на відповідальному зберіганні, оскільки судом встановлено його відчуження, отже і відсутність, але зазначене не тягне за собою скасування виправдувального вироку з цих підстав, і може бути вирішене у порядку ст.ст.537,539 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів не має підстав вважати вирок районного суду незаконним та необґрунтованим, а тому підстав для задоволення скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, - залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2016 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні і виправдано, у зв`язку із недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, - залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4