Номер провадження: 11-кп/785/152/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.04.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 06 червня 2016 року по кримінальному провадженню №0002334, яким
ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва, громадянка РФ, з вищою освітою, не працює, заміжня, має малолітню дитину 2008 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 06 червня 2016 року ОСОБА_10 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України та їй призначено покарання у виді громадських робіт строком на 240 годин. На підставі ч.5 ст.49, ст.74 КК України ОСОБА_10 звільнена від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішено питання з цивільним позовом потерпілої ОСОБА_12 .

Вироком суду першої інстанції встановлено, що 17 квітня 2013 року приблизно о 13 години 35 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи у дворі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вступила у сварку з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході сварки ОСОБА_10 , стоячі обличчям до потерпілої, схопила за передпліччя ОСОБА_12 , яка трималася за її верхній одяг. При цьому, ОСОБА_10 проявила злочинну недбалість і, не передбачаючи можливих наслідків, хоча повинна була і могла передбачити це, стала відходити назад, утримуючі потерпілу в такому положенні за руки і тягнучі її за собою, після чого відштовхнула її. Внаслідок дій ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_12 не утрималася на ногах і впала, отримавши в результаті удару о дорожнє покриття тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків, саден в області лівого колінного суглобу.

Не погодившись з зазначеним вироком суду захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_10 закрити, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що:

1)в матеріалах кримінального провадження відсутні докази будь-якого штовхання з боку обвинуваченої потерплої ОСОБА_13 (як навмисного так і не навмисного);

2)сторона обвинувачення всупереч п.5 ч.1 ст.291 КПК України не розкрила, яка саме необережність мала місце недбалість, або самовпевненість, чим ця недбалість підтверджується і відповідно відмежовується від казусу, якій в свою чергу взагалі виключає кримінальну відповідальність;

3)при судовому розгляді були порушені вимоги повноти та всебічного розгляду справи передбачені статтями 94, 96 КПК України.

На вказану апеляційну скаргу представником потерпілої ОСОБА_12 адвокатом ОСОБА_11 подані заперечення, в яких останній просить залишити оскаржуваний вирок суду без змін. Зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, а його висновки стосовно винуватості ОСОБА_10 піддержуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, думку обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника потерпілої, який заперечував проти її задоволення, повторно дослідивши докази у кримінальному провадженні, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Частиною 1 ст.370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно диспозиції інкримінованої ОСОБА_10 ст.128 КК України, об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується обов`язковими ознаками, зокрема, вчинення певних дії або бездіяльності, що призвели к настанню наслідків у вигляді тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, характеризується необережною формою вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

У вироку суду першої інстанції ознаками об`єктивної та суб`єктивної сторони ст.128 КК України зазначено те, що ОСОБА_10 в ході раптово виниклих неприязних відносин вступила з потерпілою ОСОБА_12 в сварку, під час якої схопила потерпілу ОСОБА_12 , що в цей час трималася за верхній одяг обвинуваченої, за передпліччя та, проявляючи злочинну недбалість і, не передбачаючи можливих наслідків, які повинна була і могла передбачити, почала відступати назад, утримуючи при цьому потерпілу за руки і тягнучи її за собою, після чого відштовхнула потерпілу ОСОБА_12 від себе, внаслідок чого потерпіла не утрималася на ногах та впала, отримавши внаслідок удару о дорожнє покриття тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків та саден в області лівого колінного суглобу.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з зазначеними висновками суду першої інстанції.

Частина перша ст.404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Під час апеляційного розгляду, апеляційним судом було задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів, у зв`язку з чим були повторно допитані обвинувачена ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , судовий експерт ОСОБА_19 , досліджені письмові докази у кримінальному провадженні.

Так, під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_10 пояснила, що вона повністю не погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Обвинувачена ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції показала, що 17 квітня 2013 року приблизно о 13 години 35 хвилин вона вигулювала свою собаку у дворі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 . Потерпіла ОСОБА_12 проживає на першому поверсі вказаного будинку та доглядає за палісадником, який облаштувала перед вікнами своєї квартири. ОСОБА_12 характеризується, як агресивна та неврівноважена особа. Вона часто лається на дітей, які грають у дворі та на громадян, які там проживають. В цей день потерпіла ОСОБА_12 , побачивши ОСОБА_10 , яка вигулювала собаку у дворі, почала на неї лаятися та в подальшому підняла з землі каміння та жбурнула його в ОСОБА_10 . Каміння влучило в ліве передпліччя ОСОБА_10 , що завдало їй болю та утворилася гематома. ОСОБА_10 підійшла до ОСОБА_12 з метою з`ясувати причини такої поведінки останньої. В свою чергу ОСОБА_12 схопила ОСОБА_10 за верхній одяг в районі плечей та почала тягнути її. ОСОБА_10 в свою чергу схопила за руки ОСОБА_12 та намагалася звільнитися від її захвату. Враховуючи те, що на момент пригоди вага ОСОБА_12 перевищувала 90 кілограмів, а вага ОСОБА_10 була не більше 60 кілограмів, то ОСОБА_10 почала відступати назад. При цьому, ОСОБА_12 не відпускала верхній одяг ОСОБА_10 та продовжувала утримуватись за нього. Так, ОСОБА_12 почала завалюватись вперед та поступово завалилася на асфальтне покриття на бік та відпустила одяг ОСОБА_10 . Після цього, ОСОБА_12 вскрикнула та залишилася лежати на дорожці. В свою чергу ОСОБА_10 поїхала до міліції, де звернулася з заявою на протиправні дії ОСОБА_12 , а потім в лікарню, де пройшла обстеження на предмет завдання їй тілесних ушкоджень.

На підтвердження доводів ОСОБА_10 захисником було надано апеляційному суду акт судово-медичного дослідження (обстеження) №1186 від 24 квітня 2013 року, який був досліджений під час апеляційного розгляду та долучений до матеріалів кримінального провадження. Відповідно до висновку зазначеного акту: у гр. ОСОБА_10 встановлені наступні тілесні пошкодження: синець та садно лівого передпліччя.

Зазначені пошкодження виникли в результаті дії тупих предметів та, виходячи з морфологічних особливостей (темно-фіолетовий колір синця, темно-коричнева корочка садна, яка височіє на рівнем навколишніх тканин), могли бути завдані за 2-3 доби до моменту освідування, можуть відноситися до подій 17 квітня 2013 року.

Дані пошкодження мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і по цьому критерію, відповідно до п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень» (1995 р.), відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних пошкоджень.

Під час допиту свідка ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції, остання підтвердила версію обвинуваченої ОСОБА_10 про обставини пригоди та охарактеризувала потерпілу ОСОБА_12 як неврівноважену та конфліктну людину.

При цьому свідок пояснила, що спочатку вона почула сварку, яка мала місце 17 квітня 2013 року приблизно о 13 години 35 хвилин у дворі її будинку між ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_12 . Після цього свідок ОСОБА_14 побачила через вікно своєї квартири, як потерпіла ОСОБА_12 жбурнула камінь в ОСОБА_10 , який потрапив їй у плече. Далі ОСОБА_10 підійшла до ОСОБА_12 з метою з`ясувати причини такої зухвалої поведінки потерпілої. Однак ОСОБА_12 схопила ОСОБА_10 за одяг та почала навалюватись на неї, при цьому за комплекцією ОСОБА_12 значно більша за обвинувачену. В свою чергу, обвинувачувана ОСОБА_10 намагалась вирватись від захвату ОСОБА_12 , однак остання продовжувала утримувати ОСОБА_10 за одяг, поступово завалюючись на асфальтне покриття. Після того, як ОСОБА_12 відпустила одяг ОСОБА_10 вона остаточно завалилась на землю та отримала тілесне ушкодження.

Допитана під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_15 пояснила, що бачила конфлікт між ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_20 . Вони спочатку сварились та кричали, потім руки потерпілої ОСОБА_20 , яка була більша за комплекцією ОСОБА_10 , опинились на плечах ОСОБА_10 . Після цього ОСОБА_10 почала відступати назад, а потерпіла, хапаючись за одяг ОСОБА_10 руками йшла з нею, але її руки, поступово та повільно сповзали вниз по одягу ОСОБА_10 , а потім потерпіла сама впала на правий бік. При цьому свідок ОСОБА_15 спростувала показання, викладені в оскаржуваному вироку в частині того, що ОСОБА_10 , після падіння ОСОБА_20 , пнула останню ногою і пішла.

Свідок ОСОБА_17 , під час апеляційного розгляду, підтвердила показання ОСОБА_10 про те, що потерпіла ОСОБА_20 після словесної сварки жбурнула каменем в слід ОСОБА_10 , висловлюючи при цьому в її адресу погрози. Крім того, свідок ОСОБА_17 пояснила, що після того, як ОСОБА_20 жбурнула вслід ОСОБА_10 камінь, остання повернулась та спробувала заспокоїти ОСОБА_20 , але потерпіла ОСОБА_20 , схопила обома руками ОСОБА_10 за жилетку, а ОСОБА_10 намагалась відірвати від себе руки ОСОБА_20 . Потім потерпіла ОСОБА_20 , не відпускаючи одягу ОСОБА_10 сповзла по ній і впала на привий бік на асфальт. Під час падіння вона відпустила ОСОБА_10 . Сама ОСОБА_10 не штовхала потерпілу.

Допитана під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_16 також підтвердила свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_10 не штовхала потерпілу та не вчиняла будь-яких насильницьких дій щодо потерпілої, а потерпіла ОСОБА_20 впала на землю самостійно. При цьому, свідок зазначила, що ініціатором конфлікту була потерпіла ОСОБА_20 , яка спочатку кричала на ОСОБА_10 , а потім кинула в неї камінням. Після цього, ОСОБА_20 схопила ОСОБА_10 за жилетку, а потім ОСОБА_20 , висячі на ОСОБА_10 просто повільна сповзла на праву сторону.

Свідок ОСОБА_18 в ході апеляційного розгляду пояснив, що він є сином потерпілої ОСОБА_20 . Він взагалі не бачив обставин конфлікту і не знав із-за чого він стався. Зараз він зрозумів, що його матір та ОСОБА_10 посварилися і його матір почала хапати ОСОБА_10 за одяг. Безпосередньо після конфлікту, коли він вийшов у двір до своєї матері на його запитання ОСОБА_10 про те, що сталося і навіщо ОСОБА_10 таке зробила, ОСОБА_10 лише показала йому на свій лікоть.

Крім того, апеляційним судом був досліджений висновок судово-медичної експертизи від 17 квітня 2013 року, яким встановлено, що у ОСОБА_20 були виявлені легкі тілесні ушкодження у виді крововиливів правого та лівого передпліччя, саден в області лівого колінного суглобу, а також тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому шейки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків (т.1 а.к.п. 25-29).

Допитаний під час апеляційного розгляду судово-медичний експерт ОСОБА_19 , що проводив судово-медичну експертизу та складав висновок від 17 квітня 2013 року щодо тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_20 , пояснив, що на тілі потерпілої були відсутні сліди контактування, характерні для поштовху, тому він не може виключити версію обвинуваченої ОСОБА_21 про можливість отримання потерпілою ОСОБА_20 закритого перелому шейки лівої стегнової кістки при самостійному спусканні на землю.

Потерпіла ОСОБА_20 неодноразово викликалася до апеляційного суду для допиту про обставини кримінального провадження, однак жодного разу у судові засідання не з`явилася та подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій зазначила, що в силу свого віку та поганого стану здоров`я вона не може прибути до апеляційного суду та повністю підтримала свої показання, які вона дала в суді першої інстанції.

Отже, апеляційним судом були вжиті всі можливі заходи, передбачені кримінальним процесуальним законом, щодо забезпечення безпосереднього допиту потерпілої ОСОБА_20 в суді апеляційної інстанції.

При цьому відповідно до вироку суду потерпіла ОСОБА_20 в суді першої інстанції пояснила, що 17 квітня 2013 року після 13 години, перебуваючи вдома вона побачила, що собака ОСОБА_10 забігла у палісадник перед її будинком. На цьому ґрунті між нею та обвинуваченою розпочалася сварка. ОСОБА_20 вийшла у двір, де сварка продовжилася. При цьому ОСОБА_10 схопила її за передпліччя обох рук та в такому положенні почала відходити назад, не відпускаючи і тягнучі її за собою, пройшла назад кілька метрів, а тоді відштовхнула. Від цих дій ОСОБА_10 вона не втрималася та впала на бордюр, що огорожує доріжку перед будинком. Після падіння ОСОБА_10 пнула її ногою і пішла. В результаті падіння їй були спричинені тілесні ушкодження перелом стегна, внаслідок якого вона тривалий час перебувала на лікуванні. Крім того, у неї на передпліччях залишилися синці від пальців рук ОСОБА_10 , коли та утримувала її за руки.

Зазначені показання ОСОБА_20 в частині того, що ініціатором конфлікту виступала ОСОБА_10 , яка навмисно схопила за передпліччя ОСОБА_12 та почала відходити назад утримуючи потерпілу за руки, а потім штовхнула ОСОБА_12 , в результаті чого вона впала, спростовуються сукупністю досліджених в суді апеляційної інстанції доказів, а саме вищевикладеними показаннями обвинуваченої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , актом судово-медичного дослідження (обстеження) ОСОБА_10 за №1186 від 24 квітня 2013 року, висновком судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_20 від 17 квітня 2013 року, показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_19 , який безпосередньо проводив зазначену експертизу.

З аналізу зазначених доказів вбачається, що саме ОСОБА_20 безпідставно розпочала конфлікт, жбурнула в ОСОБА_10 камінням, в результаті чого завдала їй легких тілесних ушкоджень, у виді синця та садна лівого передпліччя. Після того, як ОСОБА_10 підійшла до ОСОБА_20 з метою запитати її про причини такої поведінки та заспокоїти ОСОБА_20 остання навпаки схопила ОСОБА_10 за верхній одяг та не відпускала його до моменту падіння. В свою чергу ОСОБА_10 діяла у стані необхідної оборони та намагаючись звільнитися від захвату ОСОБА_20 своїми руками та враховуючи перевагу у вазі з боку ОСОБА_20 стала відходити назад, а остання не втрималася та завалилася на бік, в результаті чого і стався перелом її стегнової кістки.

Слід зазначити, що судом першої інстанції в обґрунтування обвинувального вироку були покладені докази, а саме показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , які навпаки свідчать про відсутність в її діях складу злочину. При цьому, судом першої інстанції належним чином не обґрунтовані такі висновки. Крім того, судом першої інстанції взагалі не була надана оцінка діям самої потерпілої ОСОБА_20 .

Доводи представника потерпілої про наявність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ст.128 КК України, оскільки, на його думку, ОСОБА_10 після того, як в неї потерпіла жбурнула камінням не покинула місце пригоди, а навпаки підійшла до ОСОБА_20 апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Так, частиною другою статті 27 Конституції України передбачено, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Окрім цього, апеляційний суд керується правовими позиціями, викладеними в постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» за № 1 від 26.04.2002 року (далі ПВСУ).

Так, в постанові ПВСУ зазначено, що закріплене ст.36 Кримінального кодексу України (далі - КК) право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

Відповідно до п.1 постанови ПВСУ - при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержувати вимог ч.2 ст.27 Конституції України і ст.36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Пунктом 2 постанови ПВСУ встановлено, що згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Пунктом 4 постанови ПВСУ передбачено, що згідно з ч.3 ст.36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, а згідно з ч.2 ст.38 КК перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, - умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця.

Враховуючи те, що апеляційним судом встановлено, що в діях ОСОБА_10 був відсутній умисел на завдання ОСОБА_20 будь-якої шкоди, а органом досудового розслідування та стороною обвинувачення ОСОБА_10 інкримінується необережна форма умислу, то апеляційний суд не вбачає в її діях перевищення меж необхідної оборони.

Слід зазначити, що пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України за № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» встановлено, що за заподіяння (умисно або через необережність) середньої тяжкості чи легкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою потерпілого, або в разі перевищення меж необхідної оборони чи перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, кримінальної відповідальності чинним КК не встановлено.

Таким чином апеляційним судом встановлені наступні фактичні обставини кримінального провадження: 17 квітня 2013 року приблизно о 13 години 35 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи у дворі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 вигулювала власну собаку. ОСОБА_20 , яка проживає на першому поверсі зазначеного будинку почала сваритися на ОСОБА_10 з підстав того, що її собака гуляла біля палісаднику, який розташований біля вікон квартири ОСОБА_20 . В подальшому, ОСОБА_20 з мотиву виниклих неприязних відносин, жбурнула в ОСОБА_10 камінням, в результаті чого, завдала їй легких тілесних ушкоджень у виді синця та садна лівого передпліччя. Після того, як ОСОБА_10 підійшла до ОСОБА_20 з метою запитати її про причини такої поведінки та заспокоїти ОСОБА_20 , остання навпаки схопила ОСОБА_10 за верхній одяг з метою подальшого застосування насилля до неї. В свою чергу ОСОБА_10 , діючи в стані необхідної оборони та не перевищуючи її межі, з метою зупинити протиправні дії ОСОБА_20 та звільнитися від її захвату, своїми руками схопила руки ОСОБА_20 , яка тримала ОСОБА_22 за одяг в районі плечей та намагалась відірвати руки ОСОБА_20 . Враховуючи перевагу у вазі з боку ОСОБА_20 , ОСОБА_10 почала відходити назад, а ОСОБА_20 , рухаючись за ОСОБА_10 та не відпускаючи її одяг не втрималася на ногах та завалилася на бік. В результаті падіння, яке відбулося не з вини ОСОБА_10 , ОСОБА_20 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків, саден в області лівого колінного суглобу перелом її стегнової кістки, які, відповідно до висновок судово-медичної експертизи від 17 квітня 2013 року, відносяться до категорії середньої тяжкості.

Враховуючи те, що ОСОБА_10 діяла в стані необхідної оборони не перевищуючи її межи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в її діях складу злочину, передбаченого ст.128 КК України.

Згідно ст. 409 ч. 1 п. 2 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно з п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення;

Таким чином, апеляційний суд встановив те, що, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, необґрунтованими є висновки у вироку суду щодо наявності в діях обвинуваченої ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ст.128 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ст.128 КК України, що відповідно до статей 417 та 284 КПК України є підставою для скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження.
Керуючись частиною другою статті 27 Конституції України, статями 370, 404, 405, 407, 408, 409, 411, 417, 419 КПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 06 червня 2016 року, яким ОСОБА_10 засуджена за ст.128 КК України і на підставі ч.5 ст.49, ст.74 КК України звільнена від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4