Роздільнянський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________
Справа № 511/1485/16-к
Номер провадження: 1-кп/511/126/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.12.2016 рокум.Роздільна

Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
за участю прокурора - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого - ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна матеріали кримінального провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. М. Самарка Красноокнянського району Одеської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з вищою освітою - в 2004році закінчив Одеський державний аграрний університет за спеціальністю лікар ветеринарної служби, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч. 1 та ч.4 ст.368 КК України, зареєстрованих в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000008 від 29.05.2013 року, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинуваченому ОСОБА_13 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду, такого змісту.

Досудовим слідством встановлено, що згідно наказу № 26-о від 31.05.2013 начальника Південної митниці Міндоходів. призначено ОСОБА_13 на посаду інспектора відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці Міндоходів, який перебував у ній до його звільнення з Південної митниці Міндоходів згідно наказу №76-о від 07.06.2013.

Відповідно до посадової інструкції, затвердженої наказом від 08.11.2012р. начальником Південної митниці, в обов`язки інспектора відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці Міндоходів ОСОБА_13 входило: виконання функції митного контролю транспортних засобів та товарів комерційного призначення; забезпечує виконання Технологій та Порядків митного контролю та оформлення товарів комерційного призначення; виконання митних формальностей у відношенні транспортних засобів та товарів, які належать громадянам; здійснення митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, які переміщуються в режимі транзит та зняті з обліку в реєстраційних органах іноземної держави, а також які ввозяться громадянами при переселенні на постійне місце проживання; нарахування та стягування митних платежів; здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості; передача в установлений законодавством термін електронну інформацію до Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України та здійснення з нею в подальшому відповідних операцій; виявлення фактів порушень митних правил, складання протоколів про порушення митних правил за установленою формою, забезпечення своєчасної передачі до Служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил; при виявлені факту контрабанди здійснення заходів по затриманню предметів контрабанди і транспортних засобів, виявлення осіб, причетних до переміщення предметів контрабанди, свідків, збереженню речових доказів, оформлення необхідних документів; ведення обліку товарів, що переміщуються через пункт пропуску у відповідних журналах, затверджених згідно номенклатури справ та інше.

02.06.2013 року інспектор відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці ОСОБА_13 , знаходячись у службовому приміщенні, розташованому на міжнародному пункті пропуску «Кучурган» Південної митниці, в селі Кучургани, Роздільнянського району Одеської області, зловживаючи службовим становищем, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_11 , який не був зацікавлений у неналежному митному огляді та невиконанні службових обов`язків працівниками митниці які створили умови для вимушеної передачі їм незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетину кордону одержав від останнього незаконну вигоду готівкові кошти в сумі 300 гривень за безперешкодний в`їзд на територію України та перетин ОСОБА_11 кордону, при цьому 20 гривень ОСОБА_13 отримав від ОСОБА_11 02.06.2013 в ранковий час при в`їзді на територію України, а 280грн ОСОБА_13 отримав від ОСОБА_11 02.06.2013р. у період часу з 18.05.-18.10, при здійсненні виїзду з території України.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_13 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 368 ч. 1 КК України, тобто одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь якої дії з використанням наданої їй службового становища.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, яка набула системного характеру, у вигляді регулярного створення несприятливих умов громадянам для вимушеної передачі неправомірної вигоди та отримання цієї вигоди від громадян за безперешкодний перетин державного кордону України без належного митного оформлення, 06.06.2013 інспектор відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці ОСОБА_13 , перебуваючи на вказаній посаді, являючись службовою особою, біля 09.30 годин, знаходячись у службовому приміщенні, розташованому в міжнародному пункті пропуску «Кучурган» Південної митниці в с.Кучуган Роздільнянського району Одеської області, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_11 , який не був зацікавлений у належному митному огляді та виконанні службових обов`язків працівниками митниці, які створили умови для вимушеної передачі незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетині кордону України в обмін на невиконання своїх службових обов`язків одержав від останнього неправомірну вигоду готівкові кошти в сумі 300гривень за безперешкодний в`їзд на територію України та перетин ОСОБА_11 кордону без належного митного оформлення.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_13 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 368 ч. 4 КК України, тобто одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь якої дії з використанням наданої їй службового становища, скоєне повторно.
Розглянувши матеріли кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, дослідивши всі надані сторонами докази та провівши демонстрацію, проведених в ході досудового слідства відеозаписів, оглянувши речові докази, заслухавши потерпілого, обвинуваченого та свідків, суд дійшов наступних висновків.
В основу пред`явленого ОСОБА_13 обвинувачення органом досудового розслідування покладено показання потерпілого ОСОБА_11 , показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ; протокол ідентифікації горошових купюр від 02.06.2013 р.; протокол ідентифікації та врученням горошових купюр від 02.06.2013 р.; протокол ідентифікації горошових купюр від 06.06.2013 р.; протокол ідентифікації (помітки) та врученням грошових купюр від 06.06.2013 р.; протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії прихованої фіксації відомостей за допомогою аудіо - відеозапису від 07.06.2013р. з додатками, протокол огляду місця події від 06.06.2013р. з додатками, постановами прокурорів, речовими доказами - грошовими коштами та вилученими речами, змивами з одежі та з рук обвинуваченого; висновком експерта від 02.10.2013р.; ухвалами слідчих суддів; посадовими інструкціями відносно обвинуваченого, матеріалів які вказують на службове становище обвинуваченого та його характеризують.
Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 своєї вини не визнав повністю і суду пояснив, що 02 та 06 червня 2013 року гроші у Барбалата він не брав. Пояснював, що 2-го та 6-го червня 2013 року він дійсно працював інспектором відділення № 1 митного оформлення митного поста «Роздільна» Південної митниці, знаходився в службовому приміщенні інспектора «червоного коридору» напрямку «в`їзд на територію України» та виконував обов`язки митного контролю на переміщення вантажу. Виїзд з території України в ці дні він не контролював та не мав на то повноважень, цим займались інші інспектори. Зазначав, що будь-якого вантажу у ОСОБА_11 в ці дні не було, що також підтверджується відсутністю в матеріалах справи відповідних актів огляду вантажу митним органом, даних про прізвища водіїв транспортних засобів, марок та реєстраційних номерів цих транспортних засобів. Вказував, що будь-яких помічених грошових коштів у нього не знайшли, вилучили тільки його особисті 200грн. Зазначав, що його долоні не мали світіння. Наполягав, що всі слідчі дії з його участю були проведені з грубим порушенням його прав, а саме: огляд, проведення негласних дій без ухвали суду відносно нього тощо, тому всі письмові докази повинні бути визнані недопустимими. Вказував, що не знайшло свого підтвердження факт того, що на відео носіях зображений саме він, та те, що там звучить його голос та голос ОСОБА_24 . Просив визнати його невинуватим (т.2 а.с. 204-207). В подальшому ОСОБА_13 скористався своїм правом, передбаченим ст. 63 Конституції України та від будь-яких пояснень відмовився.

В судовому засіданні 16.06.2014 року потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що він возив товар з Молдови у м. Одеса. Приблизно 20 травня 2013 року він закупив овочеву продукцію в м. Одеса та пройшов екологічний контроль, санітарний. Після цього при проходженні митниці його завели до кабінету та пояснили, що він повинен з кожною тонни платити по 100 грн. співпрацівнику по боротьбі з контрабандою, та окрім того ще 300 грн. та ще 350 грн. Вказане йому пояснили тим, що це плата за «Дозвіл» на провіз товару через митницю, але при цьому ні яких документів не давали.
В перший раз, це було 28-29 травня 2013 року, він надав ОСОБА_25 - 350 грн., ОСОБА_13 700 грн., але при цьому в кабінки ні кого не було та ні яких документів йому не надавали. Після цього він проходив паспортний контроль і дальше перетинав митницю та кордон.

В другій - 2 червня 2013 року, він їхав з ПМР в Україну, коли пересік кордон у нього потребували 300 грн. за «дозвіл», він надав ОСОБА_13 лише 20 грн., за відсутність цього «дозволу», пояснив, що решту заплатить після того, як повернеться з товаром, при цьому ні яких документів йому не надали. Також він давав гроші ОСОБА_26 в розмірі 350 грн. та 700грн. Оскільки на той час він все це записував та тому добре пам`ятає.

Коли він розповів своїм знайомим, що з нього вимагають на митниці - хабар , то вони йому порадили звернутися до СБУ, куди він пішов та де йому запропонували написати відповідну заяву та пояснення, на що він погодився.

В третій раз - 06 червня 2013 року, коли він переїхав кордон, то здзвонився з співробітниками СБУ в м. Одеса, потім з 2500 грн. зробили ксерокопію та помітили якимось розчином в присутності понятих, окрім того склали протокол, якій вони підписали і після цього він поїхав .

Коли він приїхав на кордон то ОСОБА_13 та ОСОБА_25 брали в нього гроші, які були вже помічені. ОСОБА_13 взяв 700 грн. і ОСОБА_25 350 грн. за безперешкодне перетинання кордону.

Окрім того суду пояснював, що станом на 02.06.2013 року він займався бізнесом, з України в ОСОБА_27 перевозив продукти харчування - овочі, які закупляв на оптовому ринку в м. Одеса. По оголошенню знайшов машину мерседес "Рекс" білого кольору, водія звали « ОСОБА_28 », прізвище його не пам`ятає та договір з ним не складав. .

На в`їзди на Україну в нього не було «дозволу» на перевезення продуктів харчування, для чого він потрібен він не знає, але вважає, що «дозвіл» потрібен для митниці. Йому робітники митниці пояснили, що потрібен «дозвіл», він за нього й платив, але за що платив він не розуміє.

На виїзди з України коли проходив екологів та санітарний контроль платив за кожну тонну по 100 гривень та 350 гривень за дозвіл, так йому казав в кабінки ОСОБА_25 , який був одягнутий в чорну службову форму - митниці, що 350 гривень потрібно платити за в`їзд та 350 гривень за виїзд. Після цього вони разом з ОСОБА_25 пошли в кабінку де знаходився ОСОБА_26 , йому віддав накладну, технічний паспорт, він вбив це до комп`ютера , поставив печать, а ОСОБА_25 казав , що потрібно розрахуватися та взяв гроші в розмірі 350 гривень, але точну суму не пам`ятає. Гроші давав так як раніше ОСОБА_29 йому розповів, що потрібно платити і яка це схема. ОСОБА_26 дав 700 гривень, в якій момент він давав ці гроші він не пам`ятає. Зазначав, що 02.06.2013р. був не Король, а ОСОБА_30 .

06.06.2013 року він теж віз картоплю та цибулю з України в ОСОБА_27 , на товар у нього були накладні, які робітники митниці робили ксерокс. Цього разу була машина "Рено" гужова, водія звали « ОСОБА_31 », договір з ним не складав.

На кордоні він з початку пішов до еколога, там йому поставили печатку та виписали якісь папірець, потім він пийшов до ОСОБА_25 в кабінку, якій знаходився в чорний форми з погонами там був ще мабуть ОСОБА_32 , але точно не пам`ятає, після цього прийшов ОСОБА_13 якому він віддав документи, з яких він робив ксерокс та також віддав йому 280 гривень, так як коли їхав в Україну дав йому 20 гривень і він йому це нагадував. ОСОБА_25 при цьому вже не було, так як він коли отримав гроші та поклав їх до карману та відразу пішов.

Товар декларував на границе ОСОБА_27 , але на території України декларував і він товар не пам`ятає, робітники митниці на якомусь листики ставили печатку.

28-29 травня 2013 року прізвище ОСОБА_13 йому було не відоме, тому в СБУ він його не казав, але 02.06.2013 року та 06.06.2013 року він вже назвав прізвища які він знав.

02.06.2013 року та 06.06.2013 року на нього вдягали сорочку зі спеціальної технікою, видали барсетку з поміченими грішми, за це він розписався в присутності понятих в протоколі.

Підводячи підсумок пояснював, що скільки кому надав грошей точно не пам`ятає, але ОСОБА_33 надав біля 700грн, Гладуну 300-350грн, а Королю - 280грн.
Під час опитування в судовому засіданні ОСОБА_34 з боку захисту надійшли численні заперечення що його покази не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки він по-перше потерпілим по справі не являється, а по-друге взагалі його особа не встановлена.
Перевіряючи зазначене, судом встановлено наступне.
Із заяви ОСОБА_11 вбачається, що при зверненні 28.05.2013р. до УСБУ із заявою про злочин, його особа не встановлювалася та про кримінальну відповідальність він не попереджався (а.с.155 т. 1, т. 3 а.с. 8).
Згідно письмових пояснень ОСОБА_11 , його заяви від 28.05.2013р. вбачається, що він проживає в АДРЕСА_2 (т. 3 а.с. 4-7).
Натомість, вже згідно протоколу допиту від 29.05.2013р. вбачається, що ОСОБА_11 був допитаний в якості свідка та надав документ, який засвідчує його особу, а саме: паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 13.09.2006р. у м. Кишинів Республіки Молдова (т. 3 а.с.9-13).
Але, згідно листа управління міграційної служби МВС Придністровської Молдавської Республіці від 07.08.2014р. за № 12/10-3552, (отриманого на адвокатський запит), вбачається, що по даним адресного бюро ОСОБА_11 зареєстрований постійно з 13.05.2004р. в АДРЕСА_3 та має паспорт громадянина ПМР серії НОМЕР_2 , виданий Слободзейським РВВС 17.03.2004р. (т. 2 а.с.211).
Але, в судовому засіданні особу ОСОБА_11 встановлено відповідно даних паспорту, наданим останнім, серії НОМЕР_1 .
Вищезазначене прокурором в судовому засіданні не спростовано.
Суд не погоджується з думкою прокурора, що суд не має права вказану довідку ПМР приймати до уваги, оскільки такої держави не існує, оскільки на обґрунтування своєї позиції, прокурор будь-які докази не надав.
Твердження прокурора стосовно того, що вказана відповідь надана захисником під час судового розгляду, в зв`язку з чим, враховуючи положення ст. 290 КПК України, вона не може бути визнана допустимим доказом, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки: по-перше, відповідно до зазначеного конституційного принципу презумпції невинуватості, в даному випадку не захисник мав доводити факт належного встановлення особи, викривальні покази якої складають обґрунтованість підозри, а прокурор мав надати суду докази з цього приводу; по-друге, оскільки на протязі всього часу досудового розслідування стороною захисту стверджувалося, що ОСОБА_25 станом на 02.06.2013р. вже не працював та надавалися докази з цього приводу прокурору, але вони в матеріалах провадження відсутні, тому у сторони захисту були обгрунтовані побоювання про те, що і вказана відповідь зникне, тому приймаючи до уваги той факт, що вказаний доказ наданий не стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинуваченого, а наданий стороною захисту на спростування обвинувачення, суд приходить до висновку про те, що вказаний доказ є допустимим.
Окрім того, на думку суду є слушними доводи захисту, що ОСОБА_11 по вказаному кримінальному провадженню, не може проходити як потерпілий з огляду на наступне.
В судовому засіданні ОСОБА_11 був здивований, що він є потерпілим, окрім іншого суду пояснив, що він себе потерпілим не визнає, ніяких претензій до обвинувачених не має в тому числі і матеріальних; вказував, що гроші, які він надавав в якості хабарів, не його; пояснив, що надалі присутнім в судовому засіданні бути не бажає, оскільки виїжджає за межі Одеської області та ПМР на тривалий термін та надав з цього приводу відповідну заяву (проти якої не заперечував прокурор), та більш на протязі всього слухання справи в суді майже 3 роки, будь-яких дій щодо своєї зацікавленості, не здійснював.
Окрім того, згідно протоколу від 07.06.2013 року ОСОБА_11 був допитаний в якості свідка (т. 3 а.с.14-17).
Надані стороною захисту з цього приводу ще письмові пояснення ОСОБА_11 та копії протоколів про його допит в якості свідка, підтверджують думку захисту (т. 3а.с. -4-17).
Окрім того, судом звертається увага, що згідно п.п. 6 та 7 процесуальної дії Реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту, зазначається протокол допиту ОСОБА_11 в якості свідка; та відповідно до вказаного Реєстру будь-яке процесуальне рішення про визнання цієї особи потерпілою, органом досудового розслідування не приймалося (т. 1 а.с.7-16).
Таким чином, крім обвинувального акту, правовий статус ОСОБА_11 як потерпілого, нічим не підтверджений.
Суд не може погодитися з думкою сторони обвинувачення про те, що для визнання особи потерпілої не обов`язково виносити постанову, оскільки вказаного статусу вона набуває відразу під час надання заяви про скоєний злочин.
Вказана позиція прокурора повністю не узгоджується зі ст. ст. 55, 56 КПК України, згідно яких потерпілим може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, потерпілому вручається пам`ятка про його процесуальні права та обов`язки, натомість на спростування вказаного стаття 60 КПК України надає визначення поняття заявника, яким є особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до відповідного органу.
Окрім того, судом зазначається, що усталена практика судів, диспозиція та склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, не передбачає взагалі потерпілої особи, оскільки вказаний злочин віднесений до Розділ XV «Злочини проти авторитету органів державної влади», тому враховуючи вищенаведене суд вважає, що в даному випадку відсутність даних про те в чому ОСОБА_11 є потерпілим, які дії посадових осіб нанесли йому матеріальний чи фізичний збиток, органи обвинувачення не привели, що свідчить про необґрунтовані дії по визнанню ОСОБА_11 потерпілим, тому він по вказаному провадженню потерпілим бути не може.
Таким чином, все вищезазначене ставить під сумнів правдивість пояснень вказаної особи, а тому до пояснень ОСОБА_11 суд відноситься критично та до уваги їх не приймає, окрім іншого враховуючи, що вони є не конкретними та мають багато протиріч та неузгодженостей, тому вказані пояснення в основу вироку покладені бути не можуть.
Також, в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що в червні 2013 року вона знаходилася в м. Одеса на вулиці Катеринівській з подругою ОСОБА_17 та до них підошов робітник СБУ та запропонував бути понятими, на що вони погодилися та пішли до будинку СБУ, де співробітники помітили гроші; а потім вони поїхали до митного пункту Кучурган, де пройшли митний контроль та кордон. Там вони зайшли до скляної кабінки, де були робітники СБУ, свідок та чоловік, якій брав гроші, це був ОСОБА_26 , але точно вона не пам`ятає. Вказаному чоловіку запропонували добровільно видати гроші, що він і зробив - з кармана брюк дістав гривні, долари США, багато маленьких мобільних телефонів. Скільки було грошей та які з них світилися вона не пам`ятає. Зазначала, що також світилися брюки з лівого боку біля кармана, руки та форма. Бралися змиви , які після цього клалися до конверту та запечатувалися. Потім ОСОБА_26 зняв брюки, які були упаковані, але вона не пам`ятає підписувала чи вона ці конверти. Після цього брали змиви та все знімалося на відео, це все відбувалося на протязі 1,5 години. Ні яких зауважень не було з боку ОСОБА_26 , він поводився дуже достойно, до нього ні якого насилля не відбувалося. Потім поїхали до м. Роздільна в районний відділок міліції.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що на початку червня місяця 2013 року , вона разом с подругою ОСОБА_18 гуляли в м. Одеса та їм запропонував робітник СБУ бути понятими та вони погодилися, але на теперішній час вона подробиць не пам`ятає. Вона разом с подругою ОСОБА_18 та робітником СБУ приїхали до митного пункту Кучурган та пошли до будки митного контролю, де їм пояснили, що вони поняті при оформлені протоколу. Робітник митниці був одягнутий в форму, якому запропонували витягнути все з карманів - він витягнув гривни, долари США та мобільні телефони. В нього світилися зеленого кольору - руки, форма біля карманів, гроші теж світилися. Один співробітник СБУ все це знімав на відео, а другий писав протокол. Не пам`ятає упаковувалися чи гроші до конверту. Вона та друга поняті ні куди з будки не виходили. На теперішній час вона не пам"ятає хто з обвинувачених це був та скільки було грошей, які світилися. Протоколи вона всі підписувала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що до неї в м. Одеса підошов робітник СБУ та запропонував бути понятої на що вона погодилася. Їм роз"яснили їх права і після цього вони поїхали до Кучурганської митниці, підішли до будки, але з початку їм ні хто не відкривав, а потім відкрив ОСОБА_25 , він був там один. Робітники СБУ приставилися та запитали його чи не отримував він гроші. Потім почався обшук та на стенді у файлі були знайдені гроші: гривни та доларі США, на це ОСОБА_25 казав, що це ні його гроші, хто їх там залишив не знає. Світилися гривни номіналом 100 гривень, але скільки було купюр не пам"ятає. Всі гроші були опечатані. Одяг та руки ОСОБА_25 не світилися, робітник СБУ писав протокол під час слідчих дій, озвучував це все в голос, але фіксувалося це на відео чи ні - вона не пам"ятає. Ні якого тиску під час дії не було, при цьому ОСОБА_25 постійно стверджував що ці гроші не його. Коли склали протокол, вона його перечитувала декілька разів, а потім підписала, але це вже відбувалося в іншому закладі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_35 суду пояснив, що на початку літа 2013 року приймав участь як понятий. При ньому помічалися гроші в приміщені їх обробляли з спеціального балончика та потім робили з них ксерокопію. Потім вони поїхали на Кучурганську митницю де все і відбувалося. Вони разом з робітниками СБУ підійшли до кабінки де був чоловік, якій дуже похожій на ОСОБА_13 , але він точно не пам`ятає. В зазначеному приміщенні співробітники знайшли грошові купюри в митному кодекси України, які були помічені та світилися спеціальної фарбою, також світилися брюки з лівого боку біля кармана вказаного чоловіка. При цьому ОСОБА_13 казав, що йому не відомо звідки вказані сліди. У чоловіка брали змиви з рук, при цьому на ватний тампон наносилася якась рідина робітником СБУ, який надів гумові рукавички, але звідкіля він її брав - він не пам`ятає, все це клалося в пакет в його присутності. Зазначав, що також забрали брюки, які були одягнути на ОСОБА_13 , але підписували вони ці пакети або ні, він також не пам`ятає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , пояснив, що на початку літа 2013 року до нього підійшов робітник СБУ та запропонував взяти участь в якості понятого, на що він погодився, але при помітці грошей він присутній не був.

Разом з робітниками СБУ та ще одної дівчинкою понятою, вони поїхали до Кучурганської митниці і підійшли до першого кабінету, але їм не хто не відкривав двері, потім було запропоновано відкриті двері і їх відкрили. Кабінет був 2х3 метра, там був чоловік похожій на ОСОБА_25 (але він точно не впевнений), чоловік був в форми робітника митниці та показував посвідчення робітника митниці, при цьому казав, що він там працює. Вказаний чоловік заперечував, що він отримував будь-які гроші. Але під час огляду на стінці на стенді у файлі були знайдені помічені гроші, при цьому чоловік казав, що гроші не його. Скільки було грошей та куди вони після цього поділися він не пам`ятає, але вони при світі спеціальної лампи світилися. Всі події фіксувалися на відео та писався протокол, якій він підписав.

Аналізуючи покази вказаних свідків, суд зазначає, що всі без винятку зазначені свідки не були безпосередніми очевидцями вчинення кримінальних правопорушень, а були понятими, тому підтверджували лише обставини щодо вчинення процесуальних дій. Натомість, всі без виключення зазначені свідки зазначали про те, що вони були запрошені до проведення вказаних слідчих дій в якості понятих коли прогулювалися по місту Одеса. Але суд вважає, що оскільки всі події за участю вказаних осіб відбувалися на території митного поста, куди допуск здійснюється тільки при наявності закордонного паспорту, тому наявність у всіх свідків закордонних паспортів викликає сумніви у відсутності їх зацікавленості та в правдивості їх пояснень.

Окрім допиту обвинувачених, потерпілого та свідків, суд з`ясовував обставини та перевіряв їх іншими доказами, а саме досліджував документи, які долучені до матеріалів кримінального провадження, та на які вказувала сторона обвинувачення, а саме:
Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачення ОСОБА_13 за епізодами одержання неправомірної вигоди ґрунтується на доказах, здобутих за результатами негласних слідчих (розшукових) дій.
Так, згідно протоколу ідентифікації грошових купюр від 02.06.2013 р., який був складений старшим оперуповноваженим 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_36 у приймальні адміністративної будівлі УСБУ в Одеській області (м. Одеса вул.. Єврейська, 43), за участю заступника начальника ГВ БКОЗ - начальника 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_37 та старшого оперуповноваженого в ОВС 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_38 на підставі постанови Котовського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері ОСОБА_39 № 20/776т від 29.05.2013р. про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, згідно якого була проведена ідентифікація грошових купюр, виданих ОСОБА_11 в кількості 25 штук номіналом по 100гривень кожна із зазначенням серії та номеру, усього загальною сумою 2500гривен. Із зазначеного протоколу вбачається, що вказані грошові кошти належать ОСОБА_11 , з вказаних купюр зроблені фотокопії на 7 аркушах та зазначені купюри призначені для документування факту вимагання у ОСОБА_11 неправомірної вигоди співробітником Південної митниці ОСОБА_25 (т. 1 а.с.197).
Протоколом ідентифікації та врученням грошових купюр від 02.06.2013 р., який був складений старшим оперуповноваженим 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_36 у приймальні адміністративної будівлі УСБУ в Одеській області (м. Одеса вул. Єврейська, 43), за участю заступника начальника ГВ БКОЗ - начальника 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_37 та старшого оперуповноваженого в ОВС 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_38 в присутності понятих: ОСОБА_40 та ОСОБА_41 на підставі постанови Котовського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері ОСОБА_39 № 20/776т від 29.05.2013р. про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, підтверджується проведення ідентифікації та вручення вказаних грошових купюр, виданих ОСОБА_11 в кількості 25 штук номіналом по 100гривень кожна із зазначенням серії та номеру, усього загальною сумою 2500гривен. Із зазначеного протоколу вбачається, що вказані грошові кошти належать ОСОБА_11 , з вказаних купюр раніше були зроблені фотокопії на 7 аркушах, зазначені купюри отримав ОСОБА_11 та вони призначені для проведення слідчих дій (т. 1 а.с.196).
Протоколом ідентифікації грошових купюр від 06.06.2013 р., який був складений старшим оперуповноваженим 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_36 у приймальні адміністративної будівлі УСБУ в Одеській області (м. Одеса вул.. Єврейська, 43), за участю заступника начальника ГВ БКОЗ - начальника 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_37 та старшого оперуповноваженого в ОВС 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_38 на підставі постанови Котовського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері ОСОБА_39 № 20/776т від 29.05.2013р. про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, також підтверджується проведення ідентифікації грошових купюр, виданих ОСОБА_11 в кількості 25 штук номіналом по 100гривень кожна із зазначенням серії та номеру, усього загальною сумою 2500гривен. Із зазначеного протоколу вбачається, що вказані грошові кошти належать ОСОБА_11 , з вказаних купюр зроблені фотокопії на 7 аркушах та зазначені купюри призначені для документування факту вимагання у ОСОБА_11 неправомірної вигоди співробітником Південної митниці ОСОБА_25 та в присутності вказаних осіб вказані купюри будуть помічені спеціальним засобом люмінесцентним препаратом «Світлячок-М», який світиться характерним зеленуватим світінням при освічуванні ультрафіолетовою лампою (т. 1 а.с.188).
Протоколом ідентифікації (помітки) та врученням горошових купюр від 06.06.2013 р., який був складений старшим оперуповноваженим 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_36 у приймальні адміністративної будівлі УСБУ в Одеській області (м. Одеса вул.. Єврейська, 43), за участю заступника начальника ГВ БКОЗ - начальника 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_37 та старшого оперуповноваженого в ОВС 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_38 в присутності понятих: ОСОБА_23 та ОСОБА_42 на підставі постанови Котовського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері ОСОБА_39 № 20/776т від 29.05.2013р. про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, підтверджується проведення ідентифікація та вручення вказаних грошових купюр, виданих ОСОБА_11 в кількості 25 штук номіналом по 100гривень кожна із зазначенням серії та номеру, усього загальною сумою 2500гривен. Із зазначеного протоколу вбачається, що вказані грошові кошти належать ОСОБА_11 , з вказаних купюр раніше були зроблені фотокопії на 7 аркушах та зазначені купюри помічені спеціальним засобом люмінесцентним препаратом «Світлячок-М», який світиться характерним зеленуватим світінням при освічуванні ультрафіолетовою лампою, ідентифіковані кошти отримав ОСОБА_11 . Окрім того зазначено, що до протоколу додаються завірені ОСОБА_11 і понятими фотокопії грошових коштів та зразок люмінофору, який поміщений в паперовий конверт та опечатаний (т. 1 а.с.189-195 з додатками).
Протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії прихованої фіксації відомостей за допомогою аудіо - відеозапису в Міжнародному пункті пропуску Кучурган Південної митниці від 07.06.2013р. та протоколом про результати контролю за вчиненням злочину від 07.06.2013р., які були складені старшим оперуповноваженим 4 відділу ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області ОСОБА_36 у службовому приміщенні адміністративної будівлі УСБУ в Одеській області (м. Одеса вул.. Єврейська, 43), за результатами проведення 02 та 06 червня 2013 року відділом оперативного документування УСБУ в Одеській області на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду Одеської області ОСОБА_43 № 2171т від 30.05.2013 року терміном до 30.07.2013р. та доручення слідчого № 20/780т від 30.05.2013р. стосовно проведення негласної слідчої (розшукової) дії прихованої фіксації відомостей за допомогою аудіо-, відеозапису в Міжнародному пункті пропуску Кучурган Південної митниці, розташованому в Одеській області, Роздільнянського району, с. Кучурган на перетині низки автошляхів Е58, Е583, М16, Т0201, Т1625 вказується про те, що в ході проведення даного заходу отримано фактичні дані та викладений зміст інформації, отриманої в ході заходу, а саме 02.06.2013р. ОСОБА_11 в пункті пропуску Кучурган розмовляє з різними співробітниками пункту пропуску «Кучурган» - Чоловік 1, Чоловік 2, Чоловік 3, Чоловік 4, Чоловік 5, Жінка 1, ОСОБА_25 , Жінкою 2, ОСОБА_13 та ОСОБА_44 про необхідність сплати грошей «за дозвіл», при цьому ОСОБА_11 надає зазначеним особам грошові кошти в різних сумах. Так, згідно вказаного протоколу між ОСОБА_11 та ОСОБА_25 відбувається розмова, згідно якої ОСОБА_11 відраховує 350, 400грн та віддає їх ОСОБА_25 .. Надалі ОСОБА_11 йде до другого приміщення де у нього відбувається розмова з ОСОБА_13 , якому він також надає 280гривень; надалі надає 40гривень Чоловіку 2; 20гривень Чоловіку 3, 200гривень Чоловіку 4. Вказані розмови відображені в протоколі три рази із зазначенням різних папок «Рубашка вверх», «Рубашка вниз», «Барсетка» «звук», з різними назвами файлів (т. 2а.с. 1-40, 61-63).
Також, згідно вказаного протоколу, 06.06.2013р. ОСОБА_11 бере документи з кабіни транспортного засобу та прямує в напрямку службових приміщень МП пропуску «Кучурган» Південної митниці, де в нього відбуваються розмови:1) з Чоловіком 1, при цьому ОСОБА_11 щось відраховував останньому; 2) з ОСОБА_13 , якому ОСОБА_11 надає 300гривень; 3) з Чоловіком 2, якому ОСОБА_11 пропонує залишити 200гривень та відраховує якісь кошти; 4) з ОСОБА_25 , якому надає 300гривень; 5) з ОСОБА_26 , якому спочатку надає 700гривень, а потім 300гривень.
Окрім того згідно вказаного протоколу матеріали заходу знаходяться на магнітних носіях DVD-R «Samsung Pleomax», реєстр № 4/2493 від 03.06.2013р. та DVD-R «Titanum», реєстр. № 4/2497 від 07.06.2013р., які були відтворені судом у повному обсязі та фактично відповідають змісту зазначеного протоколу.
Сторона захисту, заперечуючи проти визнання вказаних протоколів допустимими доказами, посилалася на той факт, що оскільки НСРД проводилося на підставі ухвали слідчого судді, яка в матеріалах справи відсутня та не відкривалася стороні захисту, тому і зазначені вище протоколи повинні бути визнані недопустими доказами. Окрім того захист наголошував про те, що вказані протоколи складалися не уповноваженої особою та з грубим порушенням норм процесуального законодавства (т. 1, а.с. 89-91, т.2 а.с. 213-239).
Судовим розглядом встановлено, що згідно зазначених протоколів вбачається, що вказані негласні слідчі дії відбувалися на підставі двох ухвал слідчого судді апеляційного суду Одеської області ОСОБА_45 за №2171т та №2172т від 30.05.2013 року, які стороною обвинувачення суду не надавалися та сторонам провадження не відкривалися.
Так, згідно з листами апеляційного суду Одеської області № 36т від 19.03.2015р., № 43т від 27.03.2015р. та № 25т від 03.03.2015р. вбачається, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.05.2013р. на підставі клопотання про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій Котовської прокуратури з нагляду за додержанням закону у транспортній сфері, було надано дозвіл на проведення НСРД, а саме: аудіо - відео контроль місця в Міжнародному пункті пропуску Кучурган Південної митниці, розташованому в Одеській області, Роздільнянського району. с. Кучурганна перетин низки автошляхів Е58, Е583, М16, Т0201, Т1625, строком на 2 місяці, тобто до 30 липня 2013 року. Також повідомлялося, що апеляційним судом було надано дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_46 , а саме: аудіо - відео контролю місця та візуального спостереження за особою. Окрім того зазначалося, що в рамках кримінального провадження № 0000008 інформація відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_26 відсутня. Окрім того зазначалося, що оскільки до апеляційного суду не надходило документів, які б підтверджували перегляд чи скасування грифу секретності матеріалів на підставі яких надавався дозвіл на проведення НСРД, тому скасувати гриф секретності з ухвал слідчого судді неможливо (т. 1 а.с.234, 234зв, 235).
Суд, враховуючи вищенаведені матеріли та перевіряючи доводи захисту, приходить до наступного висновку.
Вказані негласні слідчі дії у кримінальному провадженні повинні проводитися з дотримання положень глави 21 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст.246 КПК України негласні слідчі (розшукові) дії (далі - НСРД) - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим кодексом.
Згідно з ч.1 ст.258, ст.ст.260, 263, 269, 270 КПК аудіо - відео контроль особи, аудіо - відео контроль місця, спостереження за особою, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж є різновидом втручання у приватне спілкування особи, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.
Крім цього, виходячи з зазначених вище вимог процесуального законодавства, враховуючи ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», суд констатує, що застосування технічних засобів отримання інформації, яке пов`язане із втручанням у приватне спілкування людини та негласною фіксацією розмов, дій, обстановки, допускається виключно за вмотивованою ухвалою слідчого судді, в якій зазначаються: точна назва заходу, термін його застосування, особа щодо якої має здійснюватися такий захід, та орган, якому надано відповідний дозвіл.
Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх. Суд констатував, що рішення про відмову розкрити матеріали, пов`язані з операцією щодо прослуховування телефонних розмов, результатами якого було обґрунтовано обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалося адекватними процесуальними гарантіями, і, крім цього, не було достатньо обґрунтованим - п.п.200-209 рішення.
Відповідно до положень ст.256 КПК протоколи щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій, аудіо - або відеозаписи, фотознімки, інші результати, здобуті за допомогою застосування технічних засобів, вилучені під час їх проведення речі і документи, їх копії можуть використовуватися в доказуванні на тих самих підставах, що і результати проведення інших слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування.
Згідно із п.1.11.2 Інструкції «Про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні», затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, СБУ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, МФ України, МЮ України 16.11.2012 N 114/1042/516/1199/936/1687/5 (надалі Інструкції) аудіо - відео контроль особи (ст.260 КПК України) полягає в негласній (без відома особи) фіксації та обробці із використанням технічних засобів розмови цієї особи або інших звуків, рухів, дій, пов`язаних з її діяльністю або місцем перебування тощо.
Згідно із ч.2 ст.104 КПК України у випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Стаття 252 КПК України передбачає, що фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цих Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки. Проведення негласних слідчих (розшукових) дій може фіксуватися за допомогою технічних та інших засобів. Згідно із ч.3 ст.252 КПК України протоколи про проведення негласних слідчих (розшукових) дій з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій передаються прокурору. Натомість вказані вимоги закону органом досудового розслідування знехтувані.
Окрім того, згідно з вимогами ч. 4 ст. 248 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД повинна відповідати загальним вимогам до судових рішень, передбачених цим Кодексом, а також містити відомості про: 1) прокурора, слідчого, який звернувся з клопотанням; 2) злочин, у зв`язку із досудовим розслідуванням якого постановлюється ухвала; 3) особу (осіб), місце або річ, щодо яких необхідно провести НСРД; 4) вид НСРД та відомості залежно від виду негласної слідчої дії про ідентифікаційні ознаки, які дозволяють унікально ідентифікувати абонента спостереження, телекомунікаційну мережу, кінцеве обладнання тощо; 5) строк дії ухвали.
Відповідно до приписів ст.251 КПК України постанова слідчого, прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії повинна містити: відомості про особу (осіб), місце або річ, щодо яких проводитиметься негласна слідча (розшукова) дія.
Пунктом 13 Постанови Пленуму ВСУ від 28 березня 2008 року N 2 «Про деякі питання застосування судами України законодавства при дачі дозволів на тимчасове обмеження окремих конституційних прав і свобод людини і громадянина під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, дізнання і досудового слідства» передбачено, що під час вивчення оперативно-розшукової справи, судді необхідно переконатися і у наявності постанови про заведення оперативно-розшукової справи щодо конкретної особи, стосовно якої плануються заходи, які потребують дозволу суду; наявності оперативних даних про те, що особа вчинила чи планує вчинити тяжкий або особливо тяжкий злочин (злочини); наявності доручення на здійснення оперативно-розшукової діяльності органу дізнання, слідчого, прокурора чи суду, інших передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" осіб, органів чи організацій; чи відповідає подання матеріалам оперативно-розшукової справи; чи не закінчилися строки ведення оперативно-розшукової справи чи продовжені вони в передбаченому законом порядку; чи є дані про продовження особою злочинної діяльності або вона готує тяжкий чи особливо тяжкий злочин (для випадків, коли кримінальну справу не порушено); чи відповідають назви оперативних заходів чинному законодавству, законність заведення оперативно-розшукової справи.
Окрім того, у відповідності з вимогами ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акту зобов`язані повідомити стороні захисту про завершення досудового розслідування та надати доступ до матеріалів, які є в його розпорядженні та які він має намір використати як докази у суді. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
В судовому засіданні було встановлено, що прокурором при виконанні вищезазначених вимог не було надано доступу стороні захисту до жодного з можливо наявних в оперативно-розшуковій справі доручень слідчого або прокурора на проведення уповноваженими співробітниками в даному кримінальному провадженні слідчих, негласних слідчих (розшукових) дій, ухвал слідчого судді апеляційного суду Одеської області тощо.
Доводи прокурора про неможливість такого доступу через наявність на них грифу секретності неможливо визнати обґрунтованими з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч.7 ст.517 КПК України здійснення кримінального провадження, яке містить державну таємницю, не є підставою для обмеження прав його учасників, крім випадків, передбачених законом та обумовлених необхідністю забезпечення охорони державної таємниці.
Частинами 3-5, 7 ст.517 цього ж Кодексу передбачено порядок допуску підозрюваного у кримінальному провадженні без оформлення допуску до державної таємниці після роз`яснення йому вимог ст.28 Закону України «Про державну таємницю» та попередження про кримінальну відповідальність за розголошення відомостей що становлять державну таємницю. Доступ до матеріалів, які містять відомості, що становлять державну таємницю, надається захисникам, яким надано допуск до державної таємниці та які потребують його під час здійснення своїх прав і обов`язків, передбачених цим Кодексом, виходячи з обставин, встановлених під час кримінального провадження. Рішення про надання доступу до конкретної таємної інформації та її матеріальних носіїв приймаються у формі наказу або письмового розпорядження керівником органу досудового розслідування, прокурором. Здійснення кримінального провадження, яке містить державну таємницю, не є підставою для обмеження прав його учасників, крім випадків передбачених законом та обумовлених необхідністю забезпечення охорони державної таємниці.
Розділом V Інструкції передбачений Порядок засекречування та розсекречування матеріальних носіїв інформації (надалі МНІ) щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій, згідно п. 5.9. якого передбачено, що після завершення проведення негласних слідчих (розшукових) дій грифи секретності МНІ щодо їх проведення підлягають розсекреченню на підставі рішення прокурора, який здійснює повноваження прокурора в конкретному кримінальному провадженні у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, з урахуванням обставин кримінального провадження та необхідності використання матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій як доказів після проведення таких дій, у випадку, якщо витік зазначених відомостей не завдасть шкоди національній безпеці України.
Після розсекречення зазначених МНІ щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій приймається рішення про їх зняття з обліку в РСО та долучення до матеріалів кримінального провадження у встановленому КПК України порядку. До розсекречених матеріалів доступ надається разом з іншими матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України (п. 5.27. та п. 5.30 Інструкції).
З наведеного слідує, що саме п.п.1.9, 5.9, 5.26, 5.29 та 5.30 Інструкції передбачено, що підлягають розсекречуванню в стислі строки МНІ, зокрема - постанови прокурора, ухвали слідчого судді та додатків до них - відео носіїв, які прокурор має намір використати як докази під час судового розгляду, які зберігаються на розсуд прокурора в його службовому сейфі чи в сейфі слідчого за вказівкою прокурора. До розсекречених матеріалів доступ надається разом з іншими матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, тобто до складання обвинувального акту та для можливості відкриття зазначених доказів стороні захисту.
Таким чином, надані прокурором в судовому засіданні листи апеляційного суду Одеської області про існування ухвал слідчого судді апеляційного суду Одеської області від 30.05.2013 року про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно тільки громадянина ОСОБА_25 не може замінити саме оригінали вказаних ухвал, т.я. дозвіл на проведення вказаних дій відносно ОСОБА_13 не надавався; та тільки змістове наповнення вказаних документів може дати суду можливість прийти до висновку про дотримання чи порушення термінів дії заходів, видів вказаних заходів, осіб відносно кого проводилися вказані НСРД та порядку їх проведення тощо, оскільки саме такі ухвали слідчого судді в умовах тимчасового обмеження конституційних прав і свобод громадян під час проведення НСРД є єдиним і основним документом, дозволяючим та регламентуючим проведення аудіо - відео контроль особи та становлять основний критерій допустимості результатів НСРД, як джерела доказів.
Окрім того, відповідно до зазначених протоколів органом досудового слідства проведений комплекс оперативно-технічних заходів, в ході яких на одежі ОСОБА_11 та в його барсетці були встановлені оперативно-технічні звуко - відео записуючі пристрої, за допомогою яких були зафіксовані зустрічі 02 та 06 червня 2013 року.
При цьому, ОСОБА_11 не був залучений прокурором до проведення вказаних негласних слідчих (розшукових) дій як особа, як це передбачено ст.ст.246 ч.6, 275 ч.1 КПК України, про що свідчить відсутність постанови прокурора про залучення його до конфіденційного співробітництва та участі у проведенні негласних слідчих (розшукових) дій, а також відсутність його заяви про надання добровільної згоди на залучення до проведення негласних слідчих (розшукових) дій; протоколів про встановлення в сумці та на одежу технічних засобів, із зазначенням відомостей для їх ідентифікації; протоколів повернення ОСОБА_11 технічних пристроїв уповноваженим працівникам.
Окрім того, сторона захисту посилалася на той факт, що окрім іншого зазначені протоколи НСРД були виготовлені не уповноваженою особою.
Так, згідно Постанови від 29.05.2013 року про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, складеної Котовським прокурором з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері прокурор ОСОБА_39 постановив, що для отримання доказів злочинної діяльності та повного викриття схеми, пов`язаної з отриманням хабара, встановленням вини ОСОБА_25 та інших причетних до цього осіб використати заздалегідь ідентифіковані (помічені) грошові кошти в сумі 2500гривень, як незаконну винагороду за безперешкодний перетин кордону України з товаром шляхом проведення спеціального слідчого експерименту, а саме отримання хабара з використанням аудіо - та відео контролю, фотографування та застосування спеціальних технічних засобів для спостереження; проведення спеціального слідчого експерименту доручити співробітникам УСБУ в Одеській області.
Згідно Постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 29.05.2013р., складеної Котовським прокурором з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері прокурор ОСОБА_39 постановив, що для отримання доказів злочинної діяльності та повного викриття схеми, пов`язаної з отриманням хабара, встановленням вини ОСОБА_25 та інших причетних до цього осіб здійснити контроль за вчиненням злочину шляхом проведення спеціального слідчого експерименту, а саме отримання хабара з використанням аудіо - та відео контролю, фотографування та застосування спеціальних технічних засобів для спостереження; проведення спеціального слідчого експерименту доручити співробітникам УСБУ в Одеській області.
Окрім того, суд зазначає, що вказані 2 постанови мали гриф «Таємно», та згідно позначки мають гриф «Розсекречено» згідно Акту № 4 прокуратури Одеської області від 26.02.2015 року (т. 2 а.с.100-101).
Тобто вказані постанови прокуратури були винесені прокурором ще до ухвал слідчого судді апеляційного суду, тоді як обвинуваченим інкримінувався злочин, передбачений ст. 368 ч. 4 КК України, що не узгоджується з процесуальними нормами.
Також, пунктом 19 ст.3 КПК України визначено, що стороною з боку обвинувачення є: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом.
Статтею 214 п. 1 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Пунктом 7 ст. 214 КПК України встановлено, що якщо відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесені прокурором, він зобов`язаний невідкладно, але не пізніше наступного дня, з дотриманням правил підслідності передати наявні у нього матеріали до органу досудового розслідування та доручити проведення досудового розслідування.
Слідчий невідкладно у письмовій формі повідомляє прокурора про початок досудового розслідування, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною 5 цієї статті (ч. 6 ст. 214 КПК України).
Частинами 1 та 2 ст.41 цього ж Кодексу встановлено, що оперативні підрозділи органів внутрішніх справ, органів безпеки здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора. Під час виконання доручень слідчого, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого. Співробітники оперативних підрозділів не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою.
Негласні слідчі (розшукові) дії має право проводити слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи органів внутрішніх справ, органів безпеки (ч.6 ст.246 КПК України).
Пунктом 1.7 Інструкції передбачено, що суб`єктами, уповноваженими на проведення негласних слідчих (розшукових) дій є: слідчі органів прокуратури, органів внутрішніх справ, органів безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, а також уповноважені оперативні підрозділи органів внутрішніх справ, органів безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної пенітенціарної служби України, органів Державної прикордонної служби України, органів Державної митної служби України, які проводять негласні слідчі (розшукові) дії за письмовим дорученням слідчого, прокурора, який здійснює нагляд за додержанням законів слідчими під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
Судовим розглядом встановлено, що заяву про вчинення злочину ОСОБА_11 написав 28.05.2013р. та здав до УСБУ в Одеській області, що підтверджується відповідним штампом УСБУ за № Б-38 (т. 3 а.с.8, т. 1 а.с. 155).
Разом з цим, 29.05.2013 року вказана заява ОСОБА_11 була внесена в ЄРДР Котовською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, що підтверджується витягом з ЄРДР від 29.05.2013р. та зазначений орган досудового розслідування Котовська прокуратура з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, визначена як орган досудового розслідування. (т. 1 а.с.152).
Також, згідно матеріалів кримінального провадження, встановлено, що прокурором Котовської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері ОСОБА_39 надано доручення старшому прокурору вказаної прокуратури ОСОБА_47 про проведення досудового розслідування вказаного провадження (т. 1 а.с.153).
Відповідно до ч. 1 ст. 218 КПК України, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що спори про підслідність вирішує керівник органу прокуратури вищого рівня.
Згідно п. 3.6 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року № 125, заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що віднесені до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд прокуратур АРК, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апаратів направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.
Аналогічні норми закріплені у Положенні про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.08.2012 року, відповідно до п. 2.6 якого, облік кримінальних правопорушень, осіб, які їх учинили, проводиться за територіальним принципом його вчинення (юрисдикцією місця вчинення кримінального правопорушення).
Діючим процесуальним законодавством чітко визначено, що будь-які процесуальні рішення прокурора оформлюються виключно відповідними письмовими документами постановами, протоколами, дорученнями тощо.
Отже, відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких документів, підтверджуючих правомірність визначення саме вказаного органу досудового розслідування, не може свідчити про те, що Котовська прокуратура з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері діяла в межах наданих їй повноважень та згідно чинного законодавства, а не у поза процесуальний спосіб.
Тому суд вважає, що наявні в матеріалах провадження дві постанови Котовського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері від 29.05.2013 року про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, та про проведення контролю за вчиненням злочину, в тому числі і при наявності в п. 21 процесуальної дії Реєстру матеріалів досудового розслідування відображення, що оперативному підрозділу доручення на проведення слідчої дії надавалися Котовським прокурором 07.06.2013р., не можуть бути прийняти судом до уваги та визнаватися належними та допустимими доказами, оскільки мають протиріччя та складені не уповноваженою особою.
Інші постанови прокуратури та протоколи на їх виконання, складені Котовською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, суд також не може прийняти до уваги за тих самих підстав.
Окрім того, судом звертається увага, що згідно Реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту, починаючи з пункту 22 процесуальної дії по пункт 43 реєстру тобто з 20.06.2013 року по 24.10.2013 р. визначений інший орган досудового розслідування а саме Чорноморська прокуратура з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері Одеської області, але матеріалами кримінального провадження зазначені факти також не підтверджені (т. 1 а.с.7-16).
Таким чином, з огляду на вищезазначені норми закону та надані суду письмові докази, судом встановлено, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів визначення підслідності вказаного кримінального провадження в період з 29.05.2013р. по 23.10.2013р. спочатку саме за Котовською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, а в подальшому Чорноморською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, що в свою чергу вказує на той факт, що всі процесуальні дії в зазначений період були проведені не уповноваженою особою.
Окрім того, судом звертається увага на той факт, що працівники СБУ і прокуратури після надання 02.06.2013р ОСОБА_11 під їх контролем неправомірної вигоди співробітникам митниці, що вже саме по собі є закінченим злочином, замість виконання передбаченого ст.4 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» завдання припинення злочину та затримання обвинувачених, організували вручення ще й 06.06.2013р. неправомірної вигоди. При цьому, з досліджених судом доказів вбачається, що дії ОСОБА_11 не носили пасивний характер, а тому не виключають провокацію злочину. Окрім того, як було встановлено судом під час демонстрації відеоносіїв з їх відповідним розшифруванням, не тільки дії обвинуваченого мали склад передбаченого злочину, але й інші особи отримували від ОСОБА_11 неправомірну вигоду, але матеріали кримінального провадження будь-яких процесуальних рішень відносно них не містять.
Вимогами ст.271 ч.3 КПК України заборонено під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, а також заборонено використовувати у кримінальному провадженні речі і документи, здобуті шляхом провокування (підбурювання) особи до вчинення злочину.
Однак, як вбачається з досліджених судом доказів, відповідно до практики Суду підбурювання до вчинення злочину (провокація) визнається порушенням гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) права особи на справедливий судовий розгляд.
Згідно з визначенням, закріпленим у Рішенні Суду від 9 червня 1998 року у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», підбурювання з боку правоохоронних органів має місце тоді, коли працівники таких органів або особи, які діють за їх вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.
У справі «Раманаускас проти Литви» заявника було засуджено за одержання хабара від особи, що співпрацювала з поліцією як таємний агент. Суд зауважив, що оскільки доводи заявника про провокацію злочину, які він висловлював протягом усього провадження у справі, не були повністю необґрунтованими, саме прокуратура мала довести, що факту підбурювання не було. У разі відсутності таких доказів національні суди зобов`язані були проаналізувати факти у справі та вжити відповідних заходів, щоб встановити істину, а також з`ясувати, чи мало місце підбурювання. Суд констатував, що національний суд не вжив відповідних заходів, зокрема, навіть не намагався з`ясувати роль кожного з головних дійових осіб, наприклад, причини особистої ініціативи особи, що дала хабар, звернутися до заявника, незважаючи на те, що обвинувальний вирок щодо останнього ґрунтувався на доказах, отриманих внаслідок оскаржуваного ним факту підбурювання.
Також прокурором на обґрунтування обвинувачення були надані протокол огляду місця події , проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_13 , який досліджений судом.
Згідно вказаного протоколу огляду місця події від 06.06.2013 року, проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_13 , з 20-15год по 22-22год співробітником УСБУ в Одеській області ОСОБА_48 на підставі доручення Котовського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері та постанови про проведення контролю за вчиненням злочину № 20/775т від 29.05.2013р., в присутності двох понятих: ОСОБА_23 та ОСОБА_42 вбачається, що було проведено огляд робочого місця «червоного коридору» напрямок в`їзд ОТО № 1 пункту пропуску «Кучурган-Первомайськ», під час якого співробітником СБУ були просвічені долоні рук ОСОБА_13 , на яких світіння виявлено не було. Надалі було просвічено кишені сорочки та брюк ОСОБА_13 та виявлено світіння біля правого карману брюк. ОСОБА_13 було запропоновано надати всі наявні грошові кошти, останній надав 200грн. Надалі було зроблені змиви з рук ОСОБА_13 , які були упаковані та підписані наступним чином змиви з правої долоні як змиви з лівої руки ОСОБА_13 ; також був зроблений змив з лівої руки, який був опечатаний та скріплений підписами понятих. Окрім того, було запечатане та упаковано грошові кошти в сумі 200грн. Потім ОСОБА_13 видав нагрудний знак, службове посвідчення та добровільно надав брюки синього кольору, які були упаковані, опечатані та скріплені підписами понятих та ОСОБА_13 (т. 2 а.с. 42-44, з додатком).
Разом з цим, зазначений протокол огляду від 06.06.2013р. та додатки до нього мають суттєві протиріччя.
Так, із продемонстрованого під час судового засідання відеозапису додатків до зазначеного протоколу огляду вбачається, що відео фіксація вказаної слідчої дії не відображає всі дійсні події, оскільки взагалі відсутнє роз`яснення будь-кому прав та обов`язків, в тому числі понятим; перед початком слідчої дії ОСОБА_13 нічого не вручали; під час слідчої дій була зроблена перерва та проведена заміна відеокасети, що не відображено в протоколі; не відображено яким чином були упаковані змиви з рук та як їх опечатували; скріплення конвертів печаткою відбувалося наступним чином - шляхом наклеювання аркушу папіру з відбитком печатки на зворотної стороні конверту, при цьому підписи всіх учасників ставилися тільки на лицьової стороні конверту; окрім того згідно відео вбачається, що фактично відбувалося освідування особи та обшук, а не огляд місця події.
Згідно з положеннями п. 6 ч. 1 ст. 7, ст. 13, ч. 2 ст. 234, ч. 2 ст. 237 КПК України, недоторканість житла чи іншого володіння особи належить до загальних засад кримінального провадження, а його огляд здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи, тобто на підставі ухвали слідчого судді.
Як передбачено ч. 1 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникати до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Частиною 3 статті 233 КПК України визначено винятки, за яких слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. При розгляді такого клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу слідчий суддя, крім іншого, перевіряє, чи були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у його задоволенні, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.
Окрім того, згідно з приписами частин 1, 2 та 5 ст. 241 КПК України слідчий, прокурор здійснює освідування підозрюваного, свідка чи потерпілого для виявлення на їхньому тілі слідів кримінального правопорушення. Освідування здійснюється на підставі постанови прокурора та за результатами проведення освідування складається протокол. Згідно з ч1 ст.41 КПК України, оперативні підрозділи органів безпеки здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора.
Також, згідно до частин 1, 3 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Підозрюваний, обвинувачений має право: 1) знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують; 2) бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; 3) на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - мати такі побачення без обмеження їх кількості й тривалості; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату; 4) не говорити нічого з приводу підозри проти нього, обвинувачення або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання;
Відповідно до вимог частин 1, 3-5 ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення. Уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу. Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
З урахуванням наведених критеріїв законності, судом встановлено, що вказані слідчі дії були проведені в поза процесуальний спосіб з численними порушеннями, оскільки: оперуповноважені ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області проводили його без наявності письмового доручення слідчого або прокурора, без роз`яснення прав затриманим та понятим, без будь-якої ухвали слідчого судді, окрім того звертає на себе той факт, що фактично відбувся не огляд, а несанкціонований обшук, під час якого окрім того було проведення освідування ОСОБА_13 без відповідної постанови прокурора та складання відповідного протоколу по результатам освідування; співробітниками не було забезпечене виключення будь-яких сумнівів щодо належного упакування, оформлення та можливості подальшого ідентифікування змивів з рук підозрюваного, а взагалі відбулася заміна змив з правої руки підписаний як змив з лівої руки; окрім того також відбулося фактичне затримання підозрюваного, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовано прокурором.
Окрім того, як на доказ винуватості обвинуваченого, сторона обвинувачення в судовому засіданні також посилалася на висновок експерта № 1203 від 02.10.2013 року (т. 1 а.с.168-183).
Так, згідно вказаного висновку експерта спеціальна хімічна речовина люмінофор, яка має спільну родову належність зі зразком, наданим для порівняльного дослідження була виявлена на наданому для дослідження ватному тампоні зі змивом з правої руки ОСОБА_13 . На грошовій купюрі номіналом 200грн, серії ВГ 1815315, вилученої при огляді місця події 06.06.2013 року, спеціальної хімічної речовини люмінофору виявлено не було.
Європейський суд з прав людини застосував у своїй практиці, зокрема в рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» різновид доктрини «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші.
Таким чином, системний аналіз вимог законодавства та практики ЄСПЛ вказує про те, що допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.
Підсумуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відсутність в матеріалах кримінального провадження належних доказів визначення уповноваженого органу досудового розслідування; суттєве порушення норм КПК при проведенні НСРД, відсутність оригіналів вказаних ухвал слідчого судді апеляційного суду Одеської області ОСОБА_45 №2171т і №2172т від 30.05.2013 року та неможливість їх безпосереднього дослідження судом, наявність фактів провокації означає неправомірність подальшого проведення всього комплексу НСРД та позбавляє суд можливості їх використати в якості допустимих доказів.
Окрім того, оскільки суд дійшов висновків про порушення законної процедури та порядку проведення огляду та відібрання експертних зразків змивів з одежі та з рук обвинуваченого, тому суд вважає, що вказане навіть при відсутності слідів речовини тягне за собою також недійсність зазначених протоколів та результатів експертного дослідження.
Враховуючи викладене та на підставі ст.87 ч. 2 п.п. 1, 3 ст. 89 КПК України, суд визнає нижче перераховані докази - недопустимими, а саме:
- протокол ідентифікації грошових купюр від 02.06.2013 р.;
- протокол ідентифікації та врученням грошових купюр від 02.06.2013 р.;
- протокол ідентифікації грошових купюр від 06.06.2013 р.;
- протокол ідентифікації (помітки) та врученням грошових купюр від 06.06.2013 р.;
- протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії прихованої фіксації відомостей за допомогою аудіо - відеозапису від 07.06.2013р.;
- протокол огляду місця події від 06.06.2013р. за участю ОСОБА_13 ;
- постанови прокурорів, винесені за період з 02.06.2013р. по 23.10.2013р.;
- висновок експерта від 02.10.2013р.;
Окрім того, оскільки судом визнано проведення негласних слідчих розшукових дій відносно обвинуваченого та протоколів огляду з порушення вимог діючого законодавства України, відповідно їх результати, зафіксовані на відео носіях DVD-R «Samsung Pleomax», реєстр № 4/2493 від 03.06.2013р.; DVD-R «Titanum», реєстр. № 4/2497 від 07.06.2013р. та додатки до протоколу огляду без будь-яких ідентифікуючих ознак не можуть бути визнані в якості належних доказів по справі (їх копії, оскільки первинні знаходяться в матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_25 ), так як вони є похідними.
Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією ВСУ, яка викладена в постанові від 9 червня 2016 року в справі № 5-360кс15 та яка у відповідності до ст. 458 КПК України є обов`язковою, для суду, згідно якої визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо. Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК. Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВР України. ВСУ зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз зазначених положень закону дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.
Окрім того, склад кримінального злочину, передбаченого статтею 368 КК України (в редакції від 18.05.13 року ) утворюється при прийнятті пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою.
Тобто діючий матеріальний закон не ототожнює поняття - прийняття пропозиції, її одержання або її прохання, а навпаки їх розрізняє .
Окрім того, склад вказаного злочину передбачає альтернативні ознаки об`єктивної сторони, а саме: вчинення чи не вчинення будь-якої дії.
За таких обставин, відповідно до вимог ст.ст. 92, 337 КПК України, прокурор в даному випадку був зобов`язаний довести винуватість обвинуваченого ОСОБА_13 в одержанні неправомірної вигоди 02.02.2013р. в розмірі 300грн та 06.06.2013р. в розмірі 300грн. за виконання ним в інтересах того, хто дає хабара ОСОБА_11 , будь-якої дії з використанням наданої влади за безперешкодний перетин останнім кордону з товаром без митного оформлення.
При цьому органом досудового розслідування формулювання обвинувачення пред`явлене ОСОБА_13 , викладене наступного змісту по епізодам:
- 02.06.2013 року інспектор відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці ОСОБА_13 , знаходячись у службовому приміщенні, розташованому на міжнародному пункті пропуску «Кучурган» Південної митниці, в селі Кучургани, Роздільнянського району Одеської області, зловживаючи службовим становищем, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_11 , який не був зацікавлений у неналежному митному огляді та невиконанні службових обов`язків працівниками митниці які створили умови для вимушеної передачі їм незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетину кордону одержав від останнього незаконну вигоду готівкові кошти в сумі 300 гривень за безперешкодний в`їзд на територію України та перетин ОСОБА_11 кордону, при цьому 20 гривень ОСОБА_13 отримав від ОСОБА_11 02.06.2013 в ранковий час при в`їзді на територію України, а 280грн ОСОБА_13 отримав від ОСОБА_11 02.06.2013р. у період часу з 18.05.-18.10, при здійсненні виїзду з території України.

- 06.06.2013р. продовжуючи свою злочинну діяльність, яка набула системного характеру, у вигляді регулярного створення несприятливих умов громадянам для вимушеної передачі неправомірної вигоди та отримання цієї вигоди від громадян за безперешкодний перетин державного кордону України без належного митного оформлення, інспектор відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці ОСОБА_13 , перебуваючи на вказаній посаді, являючись службовою особою, біля 09.30 годин, знаходячись у службовому приміщенні, розташованому в міжнародному пункті пропуску «Кучурган» Південної митниці в с.Кучуган Роздільнянського району Одеської області, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_11 , який не був зацікавлений у належному митному огляді та виконанні службових обов`язків працівниками митниці, які створили умови для вимушеної передачі незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетині кордону України в обмін на невиконання своїх службових обов`язків одержав від останнього неправомірну вигоду готівкові кошти в сумі 300гривень за безперешкодний в`їзд на територію України та перетин ОСОБА_11 кордону без належного митного оформлення.

Натомість, незважаючи на вищезазначений виклад фактичних обставин справи, органом досудового розслідування, дії ОСОБА_13 кваліфіковані:
- по епізоду від 02.06.2013р. за ч. 1 ст. 368 КК України як одержання службовою особою неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь якої дії з використанням наданої їй службового становища;
- по епізоду від 06.06.2013 року - за ч.4 ст. 368 КК України як одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь якої дії з використанням наданої їй службового становища, скоєне повторно.
Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та безпосередньо досліджених судом доказів, всупереч законодавчим приписам, прокурором в суді не доведено, що товар взагалі існував (обвинувальний акт містить тільки зазначення «товар» без зазначення найменування, ваги, тощо) та належав заявнику, який намагався вказаний товар безперешкодно перетнути через кордон без митного оформлення, оскільки будь-які чеки, накладні, в тому числі товарно-транспортні в матеріалах справи взагалі відсутні.
Натомість стороною захисту надані письмові докази, а саме: письмові пояснення ОСОБА_11 від 28.05.2016р; протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 29.05.2013р. та заява ОСОБА_11 від 28.05.2013р., згідно яких останній самостійно вказував про те, що він допомагає родичам та займається підприємницькою діяльністю а саме закупає продукти споживання у м. Одеса та перевозить їх до ПМР, при цьому під час перетину кордону в нього співробітники митниці найчастіше вимагають гроші за безперешкодний перетин кордону. Вказані обставини ОСОБА_11 підтвердив і в судовому засіданні.
Разом з цим, на спростування вищезазначеного стороною захисту наданий лист Міністерства доходів і зборів Південної митниці Міндоходів від 28.01.2014р. за № 764/15-70-54-03, згідно якого за наявними формами обліку Південної митниці Міндоходів відсутні факти переміщення через митний кордон України транспортних засобів та товарів ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 212).
Суд вважає, що без наявності товару (або будь-яких документів на нього), без виявлення реального власника товару, неможливо встановити чиї права були порушені та в інтересах кого діяли обвинувачені, що суперечать пред`явленому обвинуваченню та диспозиції ч. 1 та 4 ст. 368 КК України та яка є обов`язковою умовою предмету доказування, із якої випливає тісний і нерозривний зв`язок між одержанням неправомірної вигоди і виконанням або невиконанням дій хабароодержувачами з використанням свого службового становища.
Сформульоване обвинувачення в частині того, що злочинна діяльність, яка набула системного характеру, у вигляді регулярного створення несприятливих умов громадянам для вимушеної передачі неправомірної вигоди та отримання цієї вигоди від громадян за безперешкодний перетин державного кордону України без належного митного оформлення та в частині того, що обвинувачені не були зацікавленими у належному митному огляді та виконанні службових обов`язків та створили умови для вимушеної передачі їм незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетину кордону України в обмін на невиконання своїх службових обов`язків, крім загальної інформації описового характеру та власної оцінки дій осіб, не містить будь-якого обґрунтування та взагалі ніякими доказами з боку обвинувачення не доведено, тому суд вважає, що вказане не стосуються конститутивних ознак юридичного складу вказаного злочину.
Окрім того, суд наголошує про те, що з метою дотримання вимог процесуального закону - в тому числі ст. ст. 291 ч. 2 п.5, 337, п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України та уникнення подальшої можливості ймовірного посилання сторони обвинувачення на скасування будь-якого вироку суду у зв`язку з відсутністю формулювання обвинувачення, суд намагався вказані прогалини усунути, в зв`язку з чим задовольнив клопотання прокурора та надав можливість останньому підготувати та погодити змінене обвинувачення в прокуратурі Одеської області. Натомість, на протязі майже чотирьох місяців по 23.11.2016р. прокуратура області, отримавши рекомендовані листи суду (що підтверджується рекомендованими зворотними повідомленнями про отримання від 12.09.2016р. та 17.10.2016 року т.2 а.с. 196, 203) не скористалася своїм правом, передбаченим ст.ст. 337, 338 КПК України та змінене обвинувачення (в тому числі щодо зазначення формулювання обвинувачення) не погодила.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, зазначено, що при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст.62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості.

Але незважаючи на вищезазначене, приймаючи до уваги загальні засади кримінального провадження, враховуючи що кожному гарантується право на справедливий розгляд його справи незалежним і неупередженим судом і тільки суд наділений правом ухвалювати будь-які остаточні рішення по справі, тому суд зазначає, що провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»).
Також згідно п. 126 рішення ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» Суд наголошував про те, що при застосуванні пінкту 2 ст. 6 Конвенції відігровальну роль має тільки справжнє значення заяв, які розглядаються, а не їхнє буквальне формулювання. Підпункт «а» пункту 3 ст. 6 Конвенції не передбачає спеціальних вимог до способів, якими обвинувачений повинен бути проінформованим про характер та підставах обвинувачення проти нього, про що наголошував Суд в п. 53 справи «Плісьє і Сассі проти Франції»; п. 34 «Драсич проти Італії», п. 29 справа «Гіосакіс проти Греції».

У своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02, п.49, Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.

П. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у рішеннях по справах «Тельфнер проти Австрії» від 20.03.2001 року та «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08.02.1996 року.

Таким чином, оскільки, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, тому суд вважає, що судом всім учасникам провадження в даному випадку були створені належні умови щодо справедливого судового розгляду та доведення перед судом своїх правових позицій, що стороною обвинувачення знехтуване, тому всі негативні наслідки невиконання вказаних вимог закону в тому числі і п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, цілком покладаються на сторону обвинувачення. Вказаний висновок суду цілком узгоджується зі ст. 92 ч. 1 КПК України та системним аналізом рішень ЄСПЛ, згідно яких обов`язок доказування обставин та тягар доведення обвинувачення повністю покладено на сторону обвинувачення.
Окрім того, в судовому засіданні були досліджені і інші документи, подані стороною обвинувачення, в тому числі щодо службового становища обвинуваченого та його посадові обов`язки, а саме:

- копія особової справи ОСОБА_13 , згідно якої - відповідно до наказу № 26-о від 31.05.2013 начальника Південної митниці Міндоходів останній працював на посаді інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Роздільна Південної митниці Міндоходів; мав спеціальне звання інспектор митної служби; був державним службовцем та 27.12.2010р. складав присягу державного службовця; був обізнаний із загальними правилами поведінки державного службовця; із зобов`язаннями посадових осіб митної служби; а також. був попереджений про спеціальні обмеження щодо проходження державної служби; та 07.06.2013р. був звільнений із займаної посади за порушення Присяги державного службовця (т. 1 а.с. 98-140).

- посадова інструкція головного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста Роздільна Південної митниці Міндоходів та старшого інспектора ВМО № 1, згідно яких в посадові обов`язки ОСОБА_13 входило: виконання функції митного контролю транспортних засобів та товарів комерційного призначення; виконання митних формальностей у відношенні транспортних засобів та товарів, які належать громадянам; здійснення митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, які переміщуються в режимі транзит та зняті з обліку в реєстраційних органах іноземної держави, а також які ввозяться громадянами при переселенні на постійне місце проживання; нарахування та стягування митних платежів; здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості; передача в установлений законодавством термін електронну інформацію до Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України та здійснення з нею в подальшому відповідних операцій; виявлення фактів порушень митних правил та складання відповідних протоколів про порушення митних правил тощо (т. 1 а.с. 159-166).

Окрім того, згідно протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування вбачається, що старшим слідчим СУ прокуратури Одеської області Сікорським був наданий доступ до матеріалів досудового розслідування в 3-х томах, а саме: 05.12.2013р. підозрюваному ОСОБА_13 та захиснику ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 17), що вказує на той факт, що будь-які додатки до протоколів - відеоносії стороні захисту відкриті не були.
Окрім того, судом були досліджені письмові докази, які відносяться до характеризуючих, згідно яких ОСОБА_13 раніше не судимий, на будь-якому обліку не перебуває (т. 1 а.с. 186-187зв).

Також судом були досліджені ухвали слідчих суддів, згідно яких під час досудового розслідування було накладено арешт на вилучене майно та речі (т. 1 а.с. 157).
Суд вважає, що вищезазначені документи прямих належних доказів винуватості обвинуваченого не містять, а характеризуючи докази мають значення тільки при можливості призначення покарання винному, а питання про долю арештованого майна повинно вирішуватися під час винесення остаточно рішення по справі.

Також в судовому засіданні було оглянуто речові докази - вилучені всі грошові кошти, кількість купюр, номінали, серії та номери яких відповідають протоколам вручення, помітки та огляду місця події. Судом також було оглянуто змиви (ватні тампони) з рук та одежі обвинуваченого із встановленням відсутності на цих предметах будь-яких видимих слідів спец барвника, та інші вилучені особисті речі обвинуваченого брюки ОСОБА_13 .
Суд вважає, що вказані речові докази без сукупності всієї доказової бази та визнання недопустимими джерела їх отримання, також є недопустимими.
Суд вважає, що інші речові докази, а саме: посвідчення, жетон та представницька картка обвинуваченого жодного доказового значення по справі не мають.
Інших достатніх та допустимих доказів у провадженні щодо обвинуваченого стороною обвинувачення надано не було.
Будь-яких інших клопотань, як стороною обвинувачення так і стороною захисту після дослідження всіх письмових доказів, суду заявлено не було.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них ч. 2 ст. 9 КПК України покладає обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
При цьому завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений і жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
Ст. 62 Конституції України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вказане встановлено і в ст. 17 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, покладається на слідчого, прокурора і лише в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 3 частини першої статті 284 цього Кодексу, а саме в разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.
З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що обвинувачений підлягає виправданню, оскільки вина ОСОБА_13 є недоведеною так як судом не встановлені достатні та допустимі докази для доведення його винуватості в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Враховуючи вищенаведене, суд не погоджується з думкою захисту про необхідність виправдання ОСОБА_13 за відсутністю події злочину, оскільки, як встановлено судом, певні події по даному кримінальному провадженню мали місце, але, судом докази визнані недопустимими, тому й виправданню обвинувачений підлягає саме з цього приводу.
Цивільний позов не заявлявся. Запобіжний захід обвинуваченому не обирався. Судові витрати належить віднести на рахунок держави. Питання щодо речових доказів належить вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 369 - 371, 373, 374 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_13 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 та ч. 4 ст. 368 КК України та виправдати його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Речові докази у кримінальному провадженні після набранням вироку законної сили, які були виявлені та вилучені під час огляду робочого місяця ОСОБА_13 :

- грошові кошти, купюра номіналом 200 гривень (серії ВГ № 1815315) упаковані в конверт повернути за належністю ОСОБА_13 ;

- службове посвідчення співробітника Державної митної служби України № 077864, представницьку картку, жетон (нагрудний знак) на ім`я ОСОБА_13 , які упаковані в пакет - передати за належністю Державній митній службі України;

- змиви з правої та лівої рук ОСОБА_13 упаковані в конверт знищити;

- брюки синього кольору упаковані в пакет - повернути за належністю ОСОБА_13 ;

- автомобіль «ВАЗ 21063», (1984 року) дата реєстрації 25.07.2006, № двигуна НОМЕР_3 , № шасі 0, № кузова НОМЕР_4 , д/н НОМЕР_5 ; автомобіль «Nissan Primera» (1997 року) дата реєстрації 12.05.2011, № двигуна НОМЕР_6 , № шасі НОМЕР_7 , № кузова НОМЕР_8 , д/н НОМЕР_9 , які зареєстровані на ОСОБА_13 - передати за належністю ОСОБА_13 .

Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням експертизи, які складають 1835грн 40коп. віднести на рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1