Дата документу Справа № 317/3309/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/473/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/3309/15-к
Категорія ст. 289 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000760 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Біленьке Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, що зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Біленьке Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_9 , представника потерпілих ОСОБА_10 , обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 з вироком суду не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим з наступних підстав.

Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. В оскаржуваному вироку в порушення вимог п.2 ч.2 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України не зазначено, з якої причини суд першої інстанції взяв до уваги одні докази і відкинув інші, які мають істотні значення по справі.

Після дослідження у судовому засіданні доказів, наданих сторонами кримінального провадження, він не може погодитись з тим, що події, описані у вироку, дійсно мали місце. А тим більше не може погодитись з тим, що вони доведені належними доказами.

У судовому засіданні було встановлено, що між ним та потерпілим ОСОБА_13 виник конфлікт з приводу того, що останній не передав належні йому грошові кошти на продовження застави кільця. Сам потерпілий даного факту не заперечує. Згідно показань свідка ОСОБА_14 , які не спростовані під чає судового розгляду справи у суді першої інстанції, зупинка автомобілю «Опель» сталась не внаслідок його блокування на перехресті, а в результаті його самостійного з`їзду на узбіччя. Слід зазначити, що в оскаржуваному вироку суд першої інстанції не виклав зазначену обставину, підтверджену належним доказом. А отже, в силу п.2 ч. 1 ст. 411 Кримінального процесуального кодексу України судове рішення є таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Буксирування даного автомобілю до домоволодіння ОСОБА_6 здійснювалось не задля його заволодіння, а для того, щоб машина не залишалась без нагляду на дорозі. Тим більше, що після поломки автомобіль не міг рухатись самостійно за допомогою запуску двигуна та під керуванням ОСОБА_7 як про це зазначено у вироку. Оскільки він та ОСОБА_7 не могли знати наперед, що відбудеться поломка автомобілю «Опель» (не кажучи вже про те, що ми й не збирались їм незаконно заволодівати), то виникає логічне запитання, коли, в який спосіб вони до початку його буксирування силами свідка ОСОБА_15 домовились саме про такий спосіб заволодіння автомобілем (і про заволодіння взагалі) та коли встигли розподілити ролі між собою та ОСОБА_14 . Окремо, зауважує, що переміщення автомобілю (завершення заволодіння, виходячи з вироку) здійснювалось не кимось з підсудних, а особою, до якої суд, прокурор та потерпілий будь-яких претензій не мають.

Таким чином, у вироку не доведений сам по собі склад правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України, оскільки згідно п.1, 2 ч.1 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України спосіб, форма вини, мотив та ціль кримінального правопорушення підлягають доведенню у кримінальному провадженню. А відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доведення за загальним правилом покладається на сторону обвинувачення.

Виходячи зі змісту оскаржуваного вироку взагалі незрозуміло, в чому полягала погроза застосування насильства, якого саме. Власне, суд першої інстанції обмежився лише наведенням юридичного формулювання («... з погрозами застосування насильства, які потерпілий ОСОБА_13 сприймав реально...»), не розкриваючи його фактичного змісту.

Зазначена обставина вже сама по собі є порушенням його права на захист та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що згідно ч.1 ст. 412 Кримінального процесуального кодексу України є підставою для скасування вироку, оскільки неконкретне обвинувачення не могло не перешкодити суду першої інстанції перевірити його обґрунтованість.

Якщо виходити зі змісту обвинувального акту, в межах якого проводиться судовий розгляд відповідно до ч.1 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України, погроза фізичного насильства з мого боку полягала в тому, що я маю більш розвинену фізичну форму. Однак, всі учасники процесу могли побачити, що ніяких переваг я перед потерпілим не маю, а тому погрози застосування такого насильства не могли сприйматись як реальні. Будь-які об`єктивні докази нанесення потерпілому ударів, погроз застосування вогнепальної зброї тощо відсутні.

Що стосується показань свідка ОСОБА_16 , то необхідно зауважити, що останній перебуває у підлеглому становище щодо потерпілого, оскільки працює на фірмі його батька без офіційного оформлення на роботу, що було з`ясовано під час судового розгляду даної справи.

Більше того, якщо б події на перехресті відбувались так, як про них розповідають потерпілий та свідок ОСОБА_16 , а також викладається в оскаржуваному вироку, то вони не могли б залишитись непоміченими для стороннього спостерігача. В той же час, випадковий свідок подій на перехресті ОСОБА_17 заперечує будь-які бійки, блокування автомобілю «Опель», інші насильницькі дії. Бесіда між всіма її учасниками була спокійна.

Зміст показань свідка ОСОБА_17 зафіксовано технічними засобами фіксації.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку неправильно виклав показання свідка ОСОБА_17 та зазначив, що розмова між учасниками подій відбувалась на підвищених тонах. Оскільки, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, то на підставі п.1 ч.1 ст. 411 Кримінального процесуального кодексу України він підлягає скасуванню.

Таким чином, в його діях відсутній не тільки склад правопорушення, передбачений ч.2 ст. 289 Кримінального кодексу України, а й взагалі незаконне заволодіння транспортним засобом.

Окремою підставою для зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції призначив реальне покарання, більше ніж мінімальна межа санкції ч.2 ст. 289 Кримінального кодексу України. Хоча навіть прокурор, який брав участь у справі вважав за необхідне та достатнє призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. Виходячи з призначеного надмірно суворого покарання, суд першої інстанції позбавив себе можливості застосувати до призначеного покарання положення ст. 75 Кримінального кодексу України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким його виправдати; у разі відсутності підстав для скасування вироку змінити його в частині призначеного покарання та зменшити призначене йому покарання до п`яти років позбавлення волі, а також застосувати ст. 75 Кримінального кодексу України.

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 з вироком суду не може погодитися і вважає, що вищезазначений вирок суду винесено без урахування дійсних обставин справи, та постановлено помилково, тому його не можна вважати чинним та вирок підлягає скасуванню з таких підстав.

Суд поверхово розглянув справу, дав неправильну оцінку добутим щодо до справи доказам, деяким доказам не дав оцінку взагалі, деякі докази проігнорував, в основу вироку поклав припущення, внаслідок чого ухвалив вищевказаний вирок, що суперечить дійсним обставинам справи.

Так, згідно показань свідка ОСОБА_14 , які не спростовані під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, зупинка автомобілю «Опель» сталась не внаслідок його блокування на перехресті, а в результаті його самостійного з`їзду на узбіччя.

Слід зазначити, що в оскаржуваному вироку суд першої інстанції не виклав зазначену обставину, підтверджену належним доказом. А отже, в силу п.2 ч. 1 ст. 411 Кримінального процесуального кодексу України судове рішення є таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Буксирування даного автомобілю мною до домоволодіння ОСОБА_6 здійснювалось не задля його заволодіння, а для того, щоб машина не залишалась без нагляду на дорозі. Тим більше, що після поломки автомобіль не міг рухатись самостійно за допомогою запуску двигуна та під моїм керуванням, як про це зазначено у вироку.

Окрім цього, оскільки я та ОСОБА_6 , не могли знати наперед, що саме 04 травня 2015 року потерпілий ОСОБА_13 та свідок ОСОБА_16 приїдуть до села Біленьке, тобто ми зустрілись випадково, також ми не могли заздалегідь знати що відбудеться поломка автомобілю «Опель» (не кажучи вже про те, що ми й не збирались їм незаконно заволодівати), то виникає логічне запитання, коли, в який спосіб ми до початку його буксирування силами свідка ОСОБА_14 домовились саме про такий спосіб заволодіння автомобілем (і про заволодіння взагалі) та коли встигли розподілити ролі між мною, ОСОБА_18 та свідком ОСОБА_14 .

Окремо, зауважує, що переміщення автомобілю (завершення заволодіння, виходячи з вироку) здійснювалось не кимось з підсудних, а особою, до якої суд, прокурор та потерпілий будь-яких претензій не мають. Тобто чому у досудового слідства та суду не має жодних питань до свідка ОСОБА_15 , який також на своєму автомобілі буксирував автомобіль «Опель» до домоволодіння ОСОБА_18 , а мене судять за ч.2 289 КК України.

Таким чином, у вироку не доведений сам по собі склад правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України, оскільки згідно п.1, 2 ч. 1 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України спосіб, форма вини, мотив та ціль кримінального правопорушення підлягають доведенню у кримінальному провадженню. А відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доведення за загальним правилом покладається на сторону обвинувачення.

Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, вважає, що в його діях відсутній не тільки склад правопорушення, передбачений ч.2 ст. 289 КК України, а й взагалі незаконне заволодіння транспортним засобом.

Також вважає, що призначене покарання є надмірно суворим. Просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким його виправдати, а у разі відсутності підстав для скасування вироку змінити його в частині призначеного покарання та зменшити призначене покарання до 5 років позбавлення волі, а також застосувати ст. 75 КК України.

В запереченнях на апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 представник потерпілих просить вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисників та обвинувачених, які зокрема і в останньому слові, просили задовольнити їх апеляційні скарги, представника потерпілих та прокурора, які вважали, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.
Строк покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з дня його фактичного затримання.
Обрано ОСОБА_6 запобіжний захід до набрання вироком законної сили у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати житло будинок АДРЕСА_1 з 21 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин кожної доби на період дії запобіжного заходу.
ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.
Строк покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня його фактичного затримання.
Обрано ОСОБА_7 запобіжний захід до набрання вироком законної сили у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати житло будинок АДРЕСА_2 з 21 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин кожної доби на період дії запобіжного заходу.
Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 04 травня 2015 року о другій половині дня (встановити більш точний час в ході судового розгляду не виявилось можливим) ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прибули на автомобілі ВАЗ-2108 в район перехрестя вулиць Космічної та Червонопрапорної в селі Біленьке Запорізького району Запорізької області, де заблокували своїм автомобілем рух автомобіля Opel Kadett 1.4 д/н: НОМЕР_1 , яким керував потерпілий ОСОБА_13 , після чого у них виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за попередньою змовою між собою, яка виразилась у вчиненні ними узгоджених дій, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вийшли з автомобіля ВАЗ-2108 та підійшли до автомобіля Opel Kadett 1.4 д/н: НОМЕР_1 , за кермом якого перебував потерпілий ОСОБА_13 .
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_7 , яка виразилась у вчиненні узгоджених дій, ОСОБА_6 підійшов до водійської двері вказаного автомобіля та з погрозами застосування насильства, які потерпілий ОСОБА_13 сприймав реально, змусив його вийти з Opel Kadett 1.4 д/н: НОМЕР_1 .
Через деякий час обвинувачений ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати спільний з ОСОБА_6 злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за вказівкою обвинуваченого ОСОБА_6 та за попередньою змовою з ним, за допомогою буксира перемістив автомобіль Opel Kadett 1.4 д/н: НОМЕР_1 до домоволодіння АДРЕСА_1 , де проживає обвинувачений ОСОБА_6 .
Внаслідок своїх злочинних дій обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно заволоділи вказаним автомобілем. Наступного дня автомобіль Opel Kadett 1.4 д/н: НОМЕР_1 було виявлено співробітниками міліції.
Внаслідок спільних злочинних дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_19 було завдано матеріальної шкоди в розмірі 50 000 гривень.
За наслідками розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено наступне.
Доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про недоведеність їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, є необґрунтованими з наступних підстав.
Висновки районного суду про наявність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами:

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 в судовому засіданні про те, що він працює монтажником в інтернет - компанії «16х» та займається підключенням інтернету та обслуговуванням абонентів. Працює зі своїм напарником ОСОБА_16 . Восени 2014 року в с. Біленьке Запорізького району Запорізької області він познайомився з ОСОБА_6 , коли вони підключали йому інтернет. Через деякий час після підключення він разом з ОСОБА_16 виїжджав до с. Біленьке за заявкою ОСОБА_6 для ремонту інтернет - обладнання. Під час зустрічі ОСОБА_20 попросив його передати в ломбард в місті Запоріжжі гроші в сумі 100 гривень для продовження застави кільця. Оскільки ломбард знаходився в місті Запоріжжі і йому було зручно туди заїхати, він погодився. При цьому, ОСОБА_6 дав йому ще 50 гривень на бензин. Закінчивши обслуговування абонентів в с. Біленьке, вони з напарником поїхали до міста Запоріжжя, однак, оскільки був вже пізній час, ломбард не працював. Наступного дня він подзвонив ОСОБА_6 та повідомив про це, на що той відповів, що нічого страшного, повернеш гроші, коли будеш в Біленькому. Приблизно через місяць після цього, в період з квітня по червень 2015 року в період часу з 13 до 14 години (більш точно він не пам`ятає), він разом зі своїм напарником ОСОБА_16 на автомобілі Opel темно-червоного кольору з номерним знаком НОМЕР_2 (точних літер він не пам`ятає) прибули до с. Біленьке за заявками на обслуговування абонентів. Рухаючись на вказаному автомобілі по вулиці Запорізькій в с. Біленьке, він помітив, як їх руху почав перешкоджати автомобіль ВАЗ-2108 синього кольору. Він об`їхав зазначене авто та продовжив свій рух, але переслідувачі не відставали. При цьому водій автомобіля ВАЗ-2108 синього кольору подавав їм світлові та звукові сигнали. Через деякий час він помітив, що з`явився ще один автомобіль ВАЗ-2108 зеленого кольору, який також почав їх переслідувати. Під час переслідування автомобіль ВАЗ-2108 синього кольору зачепив їх праве дзеркало заднього виду. Згодом переслідувачам вдалось зупинити їх автомобіль в районі магазина по вулиці Космічній в с. Біленьке. Після зупинки з автомобіля ВАЗ-2108 синього кольору вийшли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підбігли до їх автомобіля та ОСОБА_6 почав вимагати від нього вийти з машини. При цьому ОСОБА_6 , який знаходився біля передньої водійської двері їх автомобіля та ОСОБА_7 , який знаходився біля передньої пасажирської двері їх автомобіля, били по стеклах їх машини та розбили передні ліве та праве скло. Спочатку він відмовлявся вийти з авто, однак через короткий проміжок часу він побачив в руках ОСОБА_6 гранату та, після погроз ОСОБА_6 кинути її до їх машини, вони погодились вийти. Потім ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали силою витягати їх з ОСОБА_16 з автомобіля, при цьому ОСОБА_6 завдав йому кілька несильних ударів рукою. Водій автомобіля ВАЗ-2018 зеленого кольору в цьому участі не приймав, а стояв неподалік. Після цього ОСОБА_6 повів його до свого автомобіля ВАЗ-2108 синього кольору та сказав сідати до нього. Він сів на пасажирське сидіння, а ОСОБА_6 сів за кермо і вони поїхали додому до ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та водій автомобіля ВАЗ-2108 зеленого кольору залишились на місці події. Під час слідування, ОСОБА_6 комусь подзвонив та повідомив, що «спіймав цього інтерненчика, везу, що з ним робити»? Після того, як вони приїхали до будинку ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 сказав йому зайти до двору та сісти на лавку. При цьому ОСОБА_6 погрожував йому пістолетом та забрав його мобільний телефон. Через деякий час до двору будинку АДРЕСА_1 під`їхав зелений автомобіль ВАЗ-2108, на буксирі якого був його автомобіль Opel. За кермом його автомобіля був ОСОБА_7 , а на передньому пасажирському сидінні його напарник ОСОБА_16 , які після зупинки вийшли з автомобіля та зайшли до двору ОСОБА_6 . Через деякий час до них прибув невідомий чоловік 37-40 років зі шрамом на обличчі, який разом з ОСОБА_6 почав вимагати від нього гроші за те, що він не сплатив до ломбарду кошти на продовження застави кільця, через що воно було продане. Сказали, що він має привезти їм 20 000 гривень наступного дня до 09 години ранку. Потім під погрозами він написав розписку про те, що в рахунок боргу в 20000 гривень він добровільно передає свій автомобіль Opel ОСОБА_6 . Після цього вони на автомобілі ВАЗ-2108 разом з невідомим чоловіком зі шрамом поїхали до знайомої ОСОБА_16 , яка проживає в с. Біленьке, де ОСОБА_16 взяв в борг 800 гривень, які вони передали цьому невідомому чоловіку. Потім його та ОСОБА_16 відпустили і вони пішли пішки до Запоріжжя;
- показаннями допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_19 , який пояснив, що він є приватним підприємцем та займається наданням послуг з підключення до мережі Інтернет. Разом з ним у фірмі працює його син ОСОБА_13 . В травні 2015 року (точної дати він не пам`ятає) приблизно о 2 годині ночі йому з чужого номера подзвонив його син, який напередодні на автомобілі Opel Kadett червоного кольору (який використовувався фірмою для підключення та обслуговування абонентів), поїхав разом з другим співробітником фірми ОСОБА_16 до села Біленьке. Син йому повідомив, що один з їх клієнтів в с. Біленьке відібрав у них автомобіль і вони з ОСОБА_16 йдуть до міста Запоріжжя пішки. Сказав, що телефону у нього нема і що вранці він має привезти до с. Біленького гроші та віддати їх чоловіку, який забрав їх автомобіль. Приблизно через 30-60 хвилин син приїхав додому.
Видимих тілесних ушкоджень на ньому не було, але на тілі були помітні червоні плями. До лікарні вони не звертались. По своїй абонентській базі вони встановили особу, яка забрала у його сина автомобіль Opel і в той же день приблизно о 10-11 годині вони поїхали до міліції та написали заяву. Через деякий час в той же день йому подзвонили з міліції та сказали, що їх автомобіль знайдено в с. Біленьке. Коли вони туди приїхали, він побачив їх автомобіль Opel, в якому були вибиті стекла та пошкоджено одне колесо. Після цього співробітниками міліції було складено протокол огляду місця події і їм дозволили забрати автомобіль, який вони вивезли звідти за допомогою буксира, оскільки автомобіль був не на ходу;
- показаннями свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні пояснив, що він працює в компанії «16х» та займається підключенням безпровідного інтернету в різних населених пунктах Запорізької області. 04 травня 2015 року він разом зі своїм напарником ОСОБА_13 на автомобілі Opel темно-червоного кольору були на виїзді в селі Біленьке за заявкою одного з абонентів. В період часу з 16 по 18 годину (більш точно він не пам`ятає), вони їхали на вказаному автомобілі по селу, як помітили, що їх почав переслідувати автомобіль ВАЗ-2108 синього кольору, за кермом якого був ОСОБА_6 , та намагався перекрити їм рух. ОСОБА_13 , який керував їх автомобілем Opel, не став зупинятись та, об`їхавши автомобіль ВАЗ-2108, поїхав далі в напрямку виїзду з села Біленьке на село Мар`ївка, а ОСОБА_6 на своєму автомобілі почав переслідувати їх. Через кілька хвилин до їх переслідування приєднався ще один автомобіль ВАЗ-2108 зеленого кольору. В якийсь момент переслідувачам вдалось зупинити їх автомобіль. При цьому, автомобілем ВАЗ-2108 синього кольору було збите їх праве дзеркало заднього виду.
Назву вулиці, на якій їх автомобіль зупинили, він не знає, але зазначив, що це відбулось біля магазину, який розташований ліворуч при слідуванні по вулиці Запорізькій через вулицю Кооперативну в селі Біленьке. Після зупинки з автомобіля ВАЗ-2108 синього кольору вийшли ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та, підбігши до їх авто почали бити по стеклах правої та лівої передніх дверей, вимагаючи від них вийти з машини. Розбивши стекла, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 намагались витягти їх з ОСОБА_13 з автомобіля. Спочатку в них не виходило це зробити, але після того, як вони побачили в руках у ОСОБА_6 гранату, яку він погрожував канути до їх автомобіля, вони з ОСОБА_13 вирішили вийти з нього. При цьому, ОСОБА_6 почав тягнути з автомобіля ОСОБА_13 , а ОСОБА_7 витягнув його. ОСОБА_6 , при цьому, кілька разів вдарив ОСОБА_13 . Його ніхто не бив. Після цього ОСОБА_6 силою повів ОСОБА_13 до свого авто, посадив до нього та вони кудись поїхали, а він разом з ОСОБА_7 та водієм другого автомобіля, який стояв неподалік та не втручався в конфлікт, залишились на місці події. При цьому, покидаючи місце події ОСОБА_6 крикнув, щоб вони їхали за ними. Оскільки їх Opel не завівся, його було вирішено відбуксувати. ОСОБА_7 сів за кермо автомобіля Opel, він сів на пасажирське сидіння, а водій автомобіля ВАЗ-2108 зеленого кольору за допомогою буксировочного тросу відбуксував Opel до будинку ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок ОСОБА_6 він впізнав, оскільки раніше вони з ОСОБА_13 підключали там інтернет, після чого кілька разів приїжджали туди.
Приїхавши за вказаною адресою, він побачив, що автомобіль ОСОБА_6 . ВАЗ-2108 синього кольору стоїть біля подвір`я, а ОСОБА_6 та ОСОБА_13 знаходяться у дворі. Він також пройшов у двір. У дворі ОСОБА_6 їм пояснив, що ця ситуація виникла внаслідок того, що ОСОБА_13 не передав до ломбарду 100 гривень, які йому раніше давав ОСОБА_6 для продовження застави кільця, через що це кільце ломбардом було продане. ОСОБА_6 поніс певних збитків, які ОСОБА_13 має йому відшкодувати шляхом передачі йому грошей в сумі 20 000 гривень, або їх автомобіля. При цьому, ОСОБА_6 погрожував ОСОБА_13 пістолетом та кілька разів несильно вдарив його. Йому, при цьому, ніхто не погрожував та не бив. Приблизно через пів години водій автомобіля ВАЗ-2108 зеленого кольору поїхав та повернувся з невідомим чоловіком зі шрамом на шиї. ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та вказаний невідомий чоловік сіли до автомобіля ВАЗ-2108 зеленого кольору та деякий час знаходились в ньому. Після того, як ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та невідомий чоловік вийшли з автомобіля, ОСОБА_6 разом з цим чоловіком заставили ОСОБА_13 написати розписку про те, що він нібито зайняв в борг 20 000 гривень, які зобов`язався віддати до 9 години ранку наступного дня, а в якості застави передав ОСОБА_6 свій автомобіль Opel. Крім того, їм сказали, що ОСОБА_13 має передати в якості «відшкодування моральної шкоди» 1000 гривень
Після цього вони перенесли свої робочі інструменти з їх автомобіля Opel до автомобіля ВАЗ-2108 зеленого кольору. При цьому йому віддали його мобільний телефон, який раніше забрали, та, оскільки у них з ОСОБА_13 грошей при собі не було, він подзвонив продавцю одного з магазинів села Біленьке, до якого вони привозили картки поповнення рахунку, та попросив їй зайняти йому грошей. Після цього він з ОСОБА_13 та невідомим чоловіком сіли до автомобіля ВАЗ-2108 зеленого кольору та з водієм цього автомобіля поїхали за грошима. Не доїжджаючи приблизно сто метрів до будинку продавця у нього знову забрали телефон та послали за грошима. Він зайняв у продавця гроші та передав їх незнайомому чоловіку зі шрамом. Продавцю, при цьому, він сказав, що в них зламалась машина. Всіх обставин він їй не розповідав. Після цього їх відвезли на автомобілі ВАЗ-2108 до одного з будинків в с. Біленьке, де вони в цей день мали проводити роботи. Там вони залишили свої робочі інструменти. Після цього їх відпустили і вони пішли пішки з села Біленьке до міста Запоріжжя. Дійшовши по дорозі приблизно до села Канівське, вони зупинили автомобіль таксі та приїхали до Запоріжжя. Наступного дня зранку він разом з ОСОБА_13 та його батьком ОСОБА_19 поїхали до міліції та написали заяву;
- показаннями свідка ОСОБА_21 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона разом з чоловіком проживає за адресою: АДРЕСА_3 навпроти та трохи вбік від будинку ОСОБА_6 . ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знає давно як мешканців села Біленьке. Характеризує їх добре. 04 травня 2015 року о 21 годині 30 хвилин їй подзвонила мати ОСОБА_6 та попросила вийти за двір її чоловіка. Чоловік вийшов та через деякий час повернувся і сказав, що їх попросили поставити до їх двору автомобіль. Оскільки вони знали, що ОСОБА_6 займається ремонтом автомобілів, таке прохання їх не здивувало і вони погодились. Автомобіль був іноземного виробництва (марку назвати не може, бо не розбирається в автомобілях) вишневого кольору. Помітила, що у автомобіля були відсутні стекла на передніх дверях. Наступного дня приблизно о 21 годині 30 хвилин до них приїхали співробітники міліції та два невідомих їй чоловіка. Робітники міліції провели огляд їх подвір`я, при якому вона була присутня. Після огляду вказаний автомобіль чоловіки виштовхали з її подвір`я та за допомогою іншого автомобіля тросом відбуксували його;
- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_22 , який пояснив, що він разом з дружиною проживає за адресою: АДРЕСА_3 навпроти та трохи вбік від будинку ОСОБА_6 04 травня 2015 року о 21 годині 30 хвилин до них подзвонили. Дружина йому сказала, що дзвонила ОСОБА_23 , мати ОСОБА_24 та попросила його вийти за двір. Коли він вийшов, він побачив ОСОБА_6 , його матір та ОСОБА_7 , які попросили поставити до його двору автомобіль. В той момент до них підійшов батько ОСОБА_24 . Оскільки він знав, що ОСОБА_6 займається ремонтом автомобілів, він подумав, що їм нема куди його поставити та погодився надати своє подвір`я. Після цього вони закотили до нього у двір автомобіль Opel бардового кольору, передні вікна якого були або розбиті, або відкриті та в якого було трохи пом`яте крило. При цьому йому сказали, що наступного дня автомобіль заберуть. Наступного ранку він пішов на роботу, та коли повернувся, помітив, що автомобіль ніхто не забрав і він досі стоїть у дворі. В цей же день о 21 годині 30 хвилин до них приїхали співробітники міліції та два невідомих йому чоловіка, провели огляд та приблизно о 23 годині 30 хвилин забрали автомобіль. Ніяких тілесних ушкоджень у чоловіків, які приїхали разом зі співробітниками міліції, він не помітив;
- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що він проживає в АДРЕСА_4 . В денний час приблизно на початку літа (він не придав значення тій події, тому й не запам`ятав точної дати) 2015 року він знаходився у себе вдома і побачив, що біля магазина, який розташований приблизно в 30-40 метрах від його будинку, стоять три автомобілі: два автомобіля ВАЗ-2108 та автомобіль Opel темного кольору (точно він не роздивився). Автомобілі ВАЗ-2108, при цьому, були розташовані позаду автомобіля Opel. Біля автомобілів стояло кілька чоловіків, з яких він впізнав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Будь-яких предметів в їх руках він не бачив, насильницьких дій з їх боку на адресу інших чоловіків він також не бачив. Він чув, як біля автомобілів хтось спілкується на підвищених тонах, а потім побачив, як чоловіки за допомогою тросу зачепили Opel та відбуксували його одним з автомобілів ВАЗ-2108;
- показаннями свідка ОСОБА_25 , яка в судовому засіданні пояснила, що проживає в с. Біленьке Запорізького району Запорізької області та працює продавцем в одному з місцевих магазинів. В теплу пору року (точно вона не пам`ятає) після 21 години 00 хвилин (час пам`ятає точно, оскільки вона вже прийшла додому після закриття магазину) їй подзвонив ОСОБА_26 , якого вона знає вже кілька років, оскільки він постійно привозив їм до магазину картки поповнення інтернет - рахунків. Вона знала, що він приїжджає до с. Біленьке разом зі своїм напарником на автомобілі іноземного виробництва (марки вона не знає) бардового кольору. За кермом вказаного автомобіля постійно був його напарник. ОСОБА_26 сказав їй, що в них з напарником поламалась машина та попросив зайняти грошей, щоб уїхати з села Біленьке до міста Запоріжжя. Точну суму вона не пам`ятає, але це було від 1000 до 2000 гривень. Олексій помітно нервував і вона подумала, що це через поламку автомобіля. За допомогою до неї він не звертався і нічого не розповідав. Тілесних ушкоджень на ньому не було. Вона дала йому гроші в рахунок коштів, які магазин передає йому після продажу карток поповнення інтернету;
- протоколом огляду місця події від 05 травня 2015 року встановлено, що під час огляду ділянки місцевості, розташованої в районі перехрестя вулиць Космічна та Червонопрапорна в селі Біленьке Запорізького району Запорізької області, на відстані 1 метра праворуч від асфальтного покриття автошляху вул. Червонопрапорної, приблизно в 50 метрах від домоволодіння АДРЕСА_5 та в 20 метрах від будівлі з написом "Продукти" було виявлено осколки битого скла. Крім того, на відстані приблизно 4 метри праворуч від асфальтного покриття автошляху вул. Червонопрапорної, приблизно в 50 метрах від домоволодіння АДРЕСА_6 в траві було виявлено ще одне місце з осколками битого скла (а.к.п. 73);
- протоколом огляду місця події від 05 травня 2015 року та фототаблицями до нього встановлено, що у дворі домоволодіння АДРЕСА_3 , на відстані 2 метри від воріт було виявлено автомобіль червоного кольору марки "Opel" модель "Kadett" державний номер: НОМЕР_1 . У вказаного автомобіля відсутні переднє ліве та переднє праве стекла, при цьому на передніх правому та лівому сидіннях та передніх килимках було виявлено осколки скла на задній правій двері автомобіля виявлено вм`ятину, що відображено на фототаблицях (фото № 3 та № 4). Крім того, на задньому сидінні автомобіля було виявлено праве бокове дзеркало з цього ж автомобіля (а.к.п. 74);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 07 травня 2015 року встановлено, що потерпілий ОСОБА_13 в особі під номером 2 впізнав чоловіка, який 04 травня 2015 року разом з невідомими йому особами в с. Біленьке Запорізького району Запорізької області за допомогою погроз та насилля протиправно заволодів його автомобілем "Opel" Kadett, д/н: НОМЕР_1 , після чого примусив його написати розписку про добровільну передачу йому вказаного автомобіля в рахунок боргу в розмірі 20 000 гривень, який він нібито брав. Особою, яка пред`являлась для впізнання під номером 2 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 (а.к.п. 84, 85);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 07 травня 2015 року встановлено, що свідок ОСОБА_16 в особі під номером 1 впізнав чоловіка, який 04 травня 2015 року разом з невідомими йому особами в с. Біленьке Запорізького району Запорізької області за допомогою погроз та насилля протиправно заволодів автомобілем "Opel" Kadett, д/н: НОМЕР_1 , яким керував потерпілий ОСОБА_13 . Особою, яка пред`являлась для впізнання під номером 1 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 (а.к.п. 87, 88).
Колегія суддів вважає, що показання потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , протоколи слідчих дій, є належними, допустимими та достовірними, а у своїй сукупності достатніми для визнання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки вони співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому щодо обставин вчинення останнім вищевказаного злочину.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що злочин, за який їх засуджено вони не вчиняли, сторона обвинувачення не довела в суді винуватості останніх у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, а вирок суду ґрунтується на припущеннях.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими також і доводи обвинувачених про те, що суд не надав критичної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 , який працює на фірмі батька та при цьому не прийняв до уваги буксирування даного автомобілю до домоволодіння ОСОБА_6 здійснювалось не задля його заволодіння, а для того, щоб машина не залишалась без нагляду на дорозі, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» , незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що показання потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 , які в судовому засіданні чітко і послідовно розповіли про незаконне заволодіння транспортного засобу (автомобіля марки "Opel" модель "Kadett") обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зокрема про те, що останні під час їх переслідування зачепили їх праве дзеркало заднього виду, а перед заволодінням автомобіля, розбили передні ліве та праве скло останнього, які узгоджуються, як з показаннями потерпілого ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , зокрема про протиправне вилучення даного автомобіля у власника всупереч його волі шляхом буксирування, колегія суддів вважає ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема з протоколом огляду місця події від 05 травня 2015 року з якого убачається, що у вказаного автомобіля відсутні переднє ліве та переднє праве стекла, при цьому на передніх правому та лівому сидіннях та передніх килимках було виявлено осколки скла на задньому сидінні автомобіля було виявлено праве бокове дзеркало з цього ж автомобіля (а.к.п. 74), свідчать про те, що саме обвинуваченні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили злочин передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними також доводи обвинувачених:
- згідно показань свідка ОСОБА_14 , які не спростовані під чає судового розгляду справи у суді першої інстанції, зупинка автомобілю «Опель» сталась не внаслідок його блокування на перехресті, а в результаті його самостійного з`їзду на узбіччя. Слід зазначити, що в оскаржуваному вироку суд першої інстанції не виклав зазначену обставину, підтверджену належним доказом;

- буксирування даного автомобілю до домоволодіння ОСОБА_6 здійснювалось не задля його заволодіння, а для того, щоб машина не залишалась без нагляду на дорозі. Тим більше, що після поломки автомобіль не міг рухатись самостійно за допомогою запуску двигуна та під керуванням ОСОБА_7 як про це зазначено у вироку. Оскільки він та ОСОБА_7 не могли знати наперед, що відбудеться поломка автомобілю «Опель» (не кажучи вже про те, що ми й не збирались їм незаконно заволодівати), то виникає логічне запитання, коли, в який спосіб вони до початку його буксирування силами свідка ОСОБА_15 домовились саме про такий спосіб заволодіння автомобілем (і про заволодіння взагалі) та коли встигли розподілити ролі між собою та ОСОБА_14 ;

- що стосується показань свідка ОСОБА_16 , то необхідно зауважити, що останній перебуває у підлеглому становище щодо потерпілого, оскільки працює на фірмі його батька без офіційного оформлення на роботу;

- в їх діях відсутній не тільки склад правопорушення, передбачений ч.2 ст. 289 Кримінального кодексу України, а й взагалі незаконне заволодіння транспортним засобом..

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_6 і про те, якщо б події на перехресті відбувались так, як про них розповідають потерпілий та свідок ОСОБА_16 , так як свідок подій ОСОБА_17 заперечує будь-які бійки, блокування автомобілю «Опель», інші насильницькі дії, оскільки у результаті перевірки звукозапису, зафіксованому на наявному у матеріалах провадження технічному носії, було встановлено, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 не був очевидцем з самого спочатку всіх подій, що відбувалися між цими особами, а тому не міг бачити, яким чином потерпілий ОСОБА_13 та свідок ОСОБА_16 вийшли із свого автомобіля, а зокрема тільки чув, як вони гучно розмовляли між собою.

Крім того, колегія суддів вважає також безпідставним доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що відсутні докази того, що вони діяли за попередньою змовою групою осіб, оскільки, як встановлено сукупністю досліджених судом доказів, така домовленість фактично була досягнута безпосередньо перед вчиненням злочину у формі конклюдентних дій обох обвинувачених, а саме з того моменту, коли вони спільно підбігли до автомобіля «Опель», стали бити скло пасажирських дверей та силою витягувати потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 з цього автомобіля. Такі злочинні дії відповідно до вимог ч. 2 ст. 28 КК України визнаються вчиненими за попередньою змовою групою осіб і для кваліфікації за цією ознакою, на відміну від більш складних форм співучасті, чіткий розподіл функцій між учасниками не є обов`язковим.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинувачених і про те, що у буксирувані автомобіля приймав участь і свідок ОСОБА_27 , але до нього претензій у правоохоронних органів немає, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Не заслуговують уваги також доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що зі змісту оскаржуваного вироку взагалі незрозуміло, в чому полягала погроза застосування насильства, якого саме, що ніяких переваг він перед потерпілим не мав, а тому погрози застосування такого насильства не могли сприйматись як реальні, оскільки згідно показань потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 , вони вирішили вийти з автомобіля після того, як обвинувачений ОСОБА_6 став погрожувати кинути в салон гранату, а коли їх силою витягнули з автомобіля, останній завдав декілька ударів рукою потерпілому ОСОБА_13 .

Таким чином, всі доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про недоведеність їх вини у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, є необґрунтованими, а дії останніх правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 289 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції безпідставно призначив йому покарання, яке є більшим від мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 289 КК України, а також доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що районний судне застосував до них ст. 75 КК України, є також необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинувачених норм ст. 75 КК України, районним судом не встановлено і в апеляційних скаргах, не приведено.

Так, призначаючи обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, а також що вони раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, за місцем проживання характеризуються задовільно, перший має подяку від органів місцевого самоврядування, а останній має на утриманні неповнолітню доньку, а тому призначив покарання у виді позбавлення волі, першому, яке є близьким до мінімального, а останньому, мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 289 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що навіть прокурор, який брав участь у справі, вважав необхідним та достатнім призначити їм покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, є також необґрунтованими, оскільки вони суперечать вимогам п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, про те, що суд призначає покарання, враховуючи тільки ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав, як для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання, так і для застосування відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, оскільки останні вчинили тяжкий умисний злочин, свою вину не визнали повністю, у скоєному щиро не покаялися, тобто не дали критичної оцінки своїм протиправним діям, їх не осудили, не побажали усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду потерпілим, перед ними не вибачилися, тому не випадково потерпілі просили суд суворо покарати обвинувачених, що в апеляційному суді підтвердив і представник потерпілих, у зв`язку з чим колегія суддів вважає призначене районним судом реальне покарання у виді позбавлення волі, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді: