АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Подільського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Стрітівка Київської області Кагарлицького району, громадянин України, українець, з вищою освітою, одружений, не працюючий, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений:
- за ч. 2 ст. 191 КК України на 3 роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими обов`язками, строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 368 КК України на 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими обов`язками, строком на 3 роки.

_____________________________________
Справа №11/796/34/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 191 КК України Доповідач ОСОБА_1
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими обов`язками, строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Також задоволено цивільний позов прокурора Подільського району м. Києва та постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь Київської міської Ради матеріальну шкоду у розмірі 69 526, 45 грн.

По справі вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_7 , працюючи на посаді директора комунального підприємства «Вітряні гори» і будучи керівником комунального підприємства по утриманню житлового господарства, одержав неправомірну вигоду та заволодів чужим майном при наступних обставинах.
Так, згідно наказу №454 к від 18.04.08 «Про призначення директора комунального підприємства «Вітряні гори» (надалі - Підприємство) ОСОБА_7 з 01.04.08 приступив до виконання службових обов`язків директора Підприємства, в порядку переведення з посади начальника ЖЕК-704 КП «Поділ-житло».
Відповідно до п. 1.1 контракту з керівником Підприємства від 01.04.08, керівник зобов`язується здійснювати його поточне (оперативне) управління (керівництво), забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і зберігання закріпленого за Підприємством комунального майна.

Згідно п. 1.3 вказаного контракту, керівник є повноважним представником Підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов`язків, передбачених статутом Підприємства, актами законодавства, іншими нормативними документами.

Пунктом 2.1 зазначеного контракту встановлено, що керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво Підприємством, забезпечує працюючих роботою, організує виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань Підприємства, передбачених чинним законодавством, статутом Підприємства та цим контрактом.

Відповідно до п.2.3 контракту керівник Підприємства має право: діяти від імені Підприємства без доручення, представляти його інтереси в органах державної влади, місцевого самоврядування, у відносинах з фізичними особами та юридичними особами будь-якої форми власності; укладати угоди (договори) від імені Підприємства; розпоряджатися коштами Підприємства в межах, затверджених власником майна або уповноваженим ним органом; укладати трудові договори з усіма працівниками Підприємства; накладати на працівників стягнення у відповідності до чинного законодавства і укладеними з ними трудовими договорами; у межах своєї компетенції видавати локальні акти, накази, розпорядження, надавати доручення, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників Підприємства; вирішувати інші питання, віднесені законодавством та органом управління майном, статутом Підприємства і цим контрактом до компетенції керівника.

Відповідно до посадової інструкції директора КП «Вітряні гори», затвердженої заступником голови Подільської районної у м. Києві ради ОСОБА_9 , з якою ОСОБА_7 був ознайомлений, він має право: діяти від імені КП, представляти його на всіх підприємствах, в установах та організаціях; видавати доручення; накладати на працівників стягнення відповідно до законодавства; вирішувати інші питання, віднесені законодавством, статутом підприємства і контрактом до його компетенції.

Таким чином, директор КП «Вітряні гори» ОСОБА_7 був наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими повноваженнями, функціями представника влади, тобто є службовою особою.

ОСОБА_7 , працюючи на посаді директора комунального підприємства «Вітряні гори», будучи службовою особою, заволодів чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем за наступних обставин.

Так, повноваження ОСОБА_7 , крім вищевказаних, були закріплені у Статуті підприємства та Контракті з керівником КП «Вітряні гори» від 01.04.08.

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Статуту КП «Вітряні гори», директор призначається на посаду та звільняється з посади засновником або уповноваженим ним органом, за погодженням з КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» шляхом укладання з ним контракту. Умови оплати праці та матеріального забезпечення директора визначаються в контракті.

Відповідно до п. 6.4.9 Статуту, п. 2.3.8 Контракту, директор в межах своєї компетенції має право видавати локальні акти, накази, розпорядження і давати доручення, обов`язкові для виконання для всіх підрозділів і працівників підприємства.

Пункт 2.1 Контракту передбачає, що керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, забезпечує працюючих роботою, організовує виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених чинним законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Відповідно до п.п. 1, 2 додатку 20 до Колективного договору, укладеного між трудовим колективом та адміністрацією КП «Вітряні гори», до особливо важливих завдань відносяться аварійні та непередбачені роботи, дострокова і якісна підготовка житлового фонду до зими, дострокова та якісна здача бухгалтерських звітів та звітів про фінансово-господарську діяльність, впровадження нової техніки і обладнання та інше.

Призначається особливо важливе завдання наказом по підприємству, в якому обумовлені робота та терміни її виконання, виконавці і розмір заохочення.

На підставі п. 3.3.2 Контракту, керівникові може виплачуватися винагорода за виконання особливо важливих завдань, якщо такі завдання та розмір винагороди оформлялися за додатковою угодою до контракту.

В невстановлений слідством час, приблизно на початку 2008 року, у ОСОБА_7 , який був службовою особою, з корисливих мотивів, виник умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, а саме - грошовими коштами КП «Вітряні гори», шляхом зловживання своїм службовим становищем.

При цьому, зловживання службовим становищем у ОСОБА_7 був як спосіб до досягнення своєї мети, яка полягала у порушенні своїх повноважень і використанні організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій всупереч інтересам служби для незаконного і безоплатного обернення чужого майна на свою користь, шляхом незаконного отримання заохочень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , зловживаючи своїм службовим становищем, не уклав додаткові угоди до Контракту, що зобов`язаний був зробити, та вирішив таким чином заволодіти грошовими коштами КП «Вітряні гори».

Так, в період з 2008 по 2011 роки, ОСОБА_7 , будучи директором КП «Вітряні гори», видав, шляхом підписання, накази про заохочення за виконання особливо-важливих завдань: №27-з від 29.05.08, №44-з від 12.08.08, №50-з від 20.08.08, №76-з від 28.10.08, №70-з від 30.10.09, №71-3 від 30.10.09, №16-з від 25.01.10, №40-з від 28.04.10, №48-з від 28.05.10, №52-з від 28.05.10, №55-з від 30.05.10, №74-з від 30.07.10, №114-3 від 29.10.10, №115-з від 29.10.10, №121-3 від 30.11.10, №122-з від 30.11.10, №23-з від 25.02.11, №55-з від 30.05.11, №72-з від 30.06.11, №82-з від 29.07.11, на підставі яких, працівникам КП «Вітряні гори» було нараховано та виплачено грошові винагороди за виконання особливо-важливих завдань.

На підставі вказаних наказів, ОСОБА_7 , в порушення п. 3.3.2 Контракту, без укладання додаткових угод до Контракту про виплату винагороди за виконання особливо важливих завдань, нараховано та виплачено грошові винагороди на загальну суму 69 526 грн. 45 коп.

Вказаними грошовими коштами ОСОБА_7 заволодів та розпорядився ними на власний розсуд, заподіяв КП «Вітряні гори» збитків на суму 69 526 грн. 45 коп.

Крім того, 12.03.12 до ОСОБА_7 , який працював на посаді директора комунального підприємства «Вітряні гори», та був службовою особою, звернувся директор ТОВ «Грін Солюшенс» ОСОБА_10 з проханням надати йому в користування нежитлове приміщення для тимчасового зберігання матеріальних цінностей (меблів).

В цей час у ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, виник злочинний умисел, направлений на отримання від ОСОБА_10 неправомірної вигоди за надання останньому в користування приміщення бомбосховища, яке знаходилось у підвальному приміщенні КП «Вітряні гори», за адресою: м. Київ, вул. Межова, 25.

Реалізуючи свій злочинний умисел, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_10 передати йому в оренду нежитлове приміщення - бомбосховище, що розташоване у підвальному приміщенні КП «Вітряні гори» за адресою: м. Київ, вул. Межова, 25, а останній в свою чергу повинен сплатити йому неправомірну вигоду. Для узгодження суми неправомірної вигоди ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_10 на аркуші паперу зазначити суму грошових коштів, яку він буде сплачувати за надання приміщення в оренду. ОСОБА_10 написав на аркуші паперу суму 1 200 грн., та повідомив, що це неправомірна вигода за один місяць.

Тобто, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 узгодили суму щомісячної неправомірної вигоди за надання в оренду приміщення бомбосховища в сумі 1 200 грн.
Для того, щоб забезпечити собі безпеку ОСОБА_7 для реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне збагачення, діючи з корисливих мотивів, повідомив ОСОБА_10 , що неправомірну вигоду за три місяці майбутнього користування бомбосховищем він повинен передати головному інженеру КП «Вітряні гори» ОСОБА_11 , яка не була обізнана в злочинних планах останнього.

15.03.12 протягом дня ОСОБА_10 передав конверт, в якому знаходилась частина неправомірної вигоди для ОСОБА_7 за надання в оренду приміщення бомбосховища в сумі 1 200 грн., головному інженеру КП «Вітряні гори» ОСОБА_11 .

16.03.12 ОСОБА_7 , приблизно о 07 год. 50 хв., забрав з робочого столу головного інженера КП «Вітряні гори» ОСОБА_11 папку з документами, в якій знаходився конверт з грошовими коштами у сумі 1 200 грн. переданий напередодні ОСОБА_10 .

Цього ж дня, приблизно о 08 год., ОСОБА_7 , діючи на виконання свого злочинного умислу, направленого на отримання неправомірної вигоди за надання ОСОБА_10 в користування приміщення бомбосховища, отримав від останнього іншу частину неправомірної вигоди у сумі 2 400 грн., а всього отримав неправомірну вигоду на загальну суму 3 600 грн.

Після цього, на місці вчиненого злочину, ОСОБА_7 був затриманий працівниками міліції, а грошові кошти, отримані як неправомірна вигода від ОСОБА_10 , вилучені.

В апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи доведеність вини та юридичної кваліфікації вчинених засудженим злочинів, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, неправильне застосування кримінального закону, внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання засудженому ОСОБА_7 та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 368 КК України у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 191 КК України у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 2 роки. Згідно ч. 1 ст. 70 КК України остаточно шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим, призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавлення права обіймати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що суд, застосовуючи до засудженого ст. 75 КК України, послався, але належним чином не врахував і не надав правильної оцінки тому, що відповідно до ст. 12 КК України злочини, передбачені ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст.191 КК України, за вчинення яких засуджено ОСОБА_7 , віднесені до категорії середньої тяжкості, а також те, що суб`єктивна сторона даних злочинів характеризується прямим умислом, що підвищує суспільну небезпеку скоєних злочинів.

Також судом не враховано, що протягом досудового та судового слідства ОСОБА_7 , будучи неодноразово допитаним, вину у вчиненні вищевказаних злочинів не визнав та давав показання щодо своєї непричетності, у вчиненому не розкаявся, а отже і відсутні пом`якшуючі обставини.
При цьому, як вказує прокурор, особа засудженого ОСОБА_7 , враховуючи його послідовну позицію щодо невизнання своєї вини, а також фактичних обставин кримінальної справи, відповідно до яких злочинні дії засудженого хронологічно документувались після відповідного порушення кримінальних справ, вказує на те, що останній не зможе виправитись без ізоляції відсуспільства, оскільки схильний до вчинення умисних злочинів проти держави та суспільства.

Тому, призначене ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, не може досягти мети, передбаченої ст. 65 КК України, до того ж, серед матеріалів кримінальної справи відсутні відомості, які обґрунтовано вказують на можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства і саме тому суд першої інстанції не зміг послатися на них в оскаржуваному вироку.
Крім того, відповідно до змін до ст. 75 КК України, призначення покарання з випробуванням особам, які вчинили корупційні кримінальні правопорушення, не допускається. Однак, у відповідності до вимог ст. 5 КК України, вимоги ст. 75 КК України, погіршують становище обвинуваченого, а тому не можуть бути до нього застосовані, але враховуючи послідовну позицію громадянського суспільства щодо засудження проявів корупційних дій, а також необхідності боротьби з даним явищем та його докорінне викорінення, покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено без застосування відносно нього вимог ст. 75 КК України.
За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, а тому, на думку апелянта, покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено без застосування вимог ст. 75 КК України, оскільки в даному випадку інститут звільнення від покарання з випробуванням не досягне своєї мети - виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів, через те, що ОСОБА_7 не визнав свою вину, а тому не усвідомив вчиненого, не зробив належних висновків, що вказує на те, що він не зрозумів, що вчинив і тому не зможе виправитись за допомогою призначення покарання з випробуванням.

Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 подав заперечення з додатковими поясненнями на апеляцію прокурора, в яких, вказуючи на те, що апеляцію подано особою, яка не має права та повноваження на подачу апеляційної скарги у даній кримінальній справі, просить апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Також 05 травня 2017року захисник ОСОБА_12 подав клопотання про закриття кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 191 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Інші учасники процесу даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляції та який не заперечував проти заявленого клопотання, вказуючи на необхідність звільнення ОСОБА_7 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності, а також заперечення засудженого ОСОБА_7 та його захисників проти задоволення апеляції прокурора і доводи на підтримку поданого клопотання про закриття кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 191 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово засудженого,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в одержанні ним, як службовою особою, неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням наданого йому службового становища, а також у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах і в апеляції не заперечуються.

За таких обставин, відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 КПК України, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 368 КК України (в редакції Закону від 13.05.2014 року), є правильною і також в апеляції прокурором не заперечується.

Доводи апеляції прокурора щодо невідповідності призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкостівчинених злочинів та даним про його особу та його м`якості внаслідок неправильного застосування кримінального закону, а саме - безпідставного звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Дані вимоги закону при призначенні ОСОБА_7 покарання судом дотримані.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відносяться до злочинів середньої тяжкості, особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має родину і не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують його покарання.

Саме на цих підставах суд, за змістом судового рішення, хоча й визнав за необхідне призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі, але визнав також і за можливе звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку, протягом якого буде здійснюватись контроль за його поведінкою.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з урахуванням тих даних про особу ОСОБА_7 , які свідчать про те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, виключно позитивно характеризується в суспільстві та побуті, має вкрай незадовільний стан здоров`я, а також з урахуванням і його віку та того, що ОСОБА_7 не працює, внаслідок чого відсутні ризики вчинення аналогічних злочинів в сфері службової діяльності, та конкретних обставин справи і тяжкості вчинених ним злочинів.

Враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що перевиховання та виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства та вмотивовано на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд належним чином не врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 умисних злочинів, що підвищує їх суспільну небезпеку, є безпідставними, оскільки, всупереч тверджень прокурора, всі ці обставини не лише були враховані судом при призначенні покарання, але й самі по собі не вказують на м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання та безпідставне звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Відношення ж засудженого до інкримінованих йому злочинів, а саме - невизнання ним своєї вини, що є позицією його захисту, і в будь-якому випадку не звільняє прокурора від обов`язку доведеності винуватості ОСОБА_7 , не свідчить про неможливість його перевиховання та виправлення без ізоляції від суспільства, а відтак, і не може бути підставою для скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Інших обставин, що заслуговували б на увагу і які свідчать про необґрунтоване звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, в апеляції прокурора не приведено.

Враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі, при цьому призначивши його за ч. 1 ст. 368 КК України у максимальних межах, передбачених для цього виду покарання санкцією цієї статті, та вмотивовано на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому доводи прокурора про безпідставне застосування до нього ст. 75 КК України є необґрунтованими і належно не мотивованими, у зв`язку з чим апеляція прокурора задоволенню не підлягає.

Разом з тим, згідно ст. 376 КПК України (1960 року), апеляційний суд, встановивши обставини, передбачені статтями 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи постанову і закриває справу.

Відповідно до ст. 11-1 КПК України (1960 року), суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених частиною першою ст. 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Відповідно до санкцій інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, ст. 12 КК України вони віднесені до злочинів середньої тяжкості, за які передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.
Згідно ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину середньої тяжкості і до дня набрання вироком законної сили, минуло п`ять років.

Як встановлено судом першої інстанції, злочин, передбачений ч. 2 ст. 191 КК України, ОСОБА_7 був вчинений 29.07.2011 року, а злочин, передбачений ч. 1 ст. 368 КК України, - вчинено 16.03.2012 року, а тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 49 КК України, строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення цих злочинів закінчився 17.03.2017 року.

Будь-які дані про переривання або зупинення перебігу давності в матеріалах кримінальної справи відсутні, як не було надано таких даних учасниками процесу і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, на час апеляційного розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_7 минули строки давності, передбачені ст. 49 КК України, відносно вчинених ним злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368 та ч. 2 ст. 191 КК України, а тому постановлений вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 368 та ч. 2 ст. 191 КК України підлягає скасуванню, а кримінальна справа - закриттю на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366, 376 КПК України (1960 року), колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 368 КК України, - скасувати.
Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 368 КК України, - закрити на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3