Дата документу Справа № 320/14/17-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/919/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/14/17-к
Категорія ст. 259 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0006111 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зугрес Харцизького району Донецької області, громадянина України, українця, який має середньо-спеціальну освіту, не одруженого, не працюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі і в доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 дуже жалкує за скоєне, вважає, щиро розкаюється, просить врахувати, що він має на утриманні сім`ю, хвору дружину, неповнолітню дитину. Просить застосувати до нього ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. Початок відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 02 березня 2017 року. Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 18 листопада 2016 року, приблизно о 17 годині 10 хвилин, знаходячись на привокзальній площі залізничного вокзалу станції «Мелітополь», ОСОБА_6 , маючи умисел на доведення до відома працівників поліції завідомо неправдивого повідомлення про намір підриву вокзалу, за допомогою свого мобільного телефону марки «Nokia» у корпусі червоного кольору з сім-карткою мобільного оператору «Київстар», абонентський № НОМЕР_1 , здійснив телефонний дзвінок до чергової частини Мелітопольського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області на номер спеціальної телефонної лінії «102», та повідомив про свій намір підриву вокзалу, при цьому достовірно знаючи про своє завідомо неправдиве повідомлення, тим самим порушив режим роботи залізничної станції «Мелітополь» та Мелітопольської автобусної станції № 1.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, що загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.1 ст. 259 КК України.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 259 КК України.

Доводи обвинуваченого про застосування до нього положень ст. 75 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 норм ст. 75 КК України, районним судом не встановлено і в апеляційній скарзі ним не приведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано, що останній щиро розкаявся у вчиненому, вину визнав повністю, за місцем проживання характеризується задовільно, а тому суд призначив йому мінімальне покарання, передбачене санкцію ч. 1 ст. 259 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що він має на утриманні неповнолітню дитину а його жінка хворіє, є необґрунтованими, оскільки, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь які документи, як про офіційний шлюб та утриманні неповнолітньої дитини, так і про тяжку хворобу співмешканки ОСОБА_8 .

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав, як для застосування відносно обвинуваченого положень ст. 75 КК України, так і для подальшого пом`якшення ОСОБА_6 призначеного судом першої інстанції покарання, оскільки, будучи неодноразово судимим за вчинення умисних злочинів, не дивлячись на те, що судимості погашені, він, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, вчинив знову тяжкий умисний злочин проти громадської безпеки, а тому, колегія судів вважає, що обвинувачений схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу, а тому призначене мінімальне покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищевказані вимоги законів, а також те, що ОСОБА_6 тримався під вартою після проголошення вироку до набрання ним законної сили з 02.03.2017 року по 06.07.2017 року включно, колегія суддів зараховує цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання, строк його попереднього ув`язнення з 02.03.2017 року до 06.07.2017 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: