Справа № 344/339/17
Провадження № 11-кп/779/323/2017
Категорія ч. 1 ст. 259 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0005403 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2017 року, згідно якого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, працюючого оператором виробничої лінії ТОВ «Електролюкс», інваліда 3-ї групи, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , що згідно ст. 89 КК України вважається несудимим,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, з призначенням покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України - 4 (чотири) місяці арешту.

Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави - 2641 гривню 20 копійок судових витрат у кримінальному провадженні за проведення експертиз.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить оскаржений вирок суду змінити, пом`якшити призначене йому покарання шляхом застосування ч. 1 ст. 69, ст. 75 КК України.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що з вироком не згідний, вважає його занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винуватого. Вказує, з чого зобов`язаний виходити суд при призначенні покарання. Вважає, що обставини, що пом`якшують покарання, які до таких відніс суд першої інстанції, не були враховані повністю при призначенні покарання. Стверджує, що відразу після вчинення кримінального правопорушення своїми подальшими діями він добровільно вчинив з`явлення із зізнанням. Вказує, що під час усього кримінального провадження ОСОБА_8 послідовно давав правдиві й визнавальні показання, визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся. Такими своїми діями активно сприяв розкриттю злочину. Зазначає, що внаслідок бездоганної поведінки йому навіть не обирався запобіжний захід. Посилається на те, що ОСОБА_8 неодноразово пожалкував про скоєне. Звертає увагу, що обвинувачений є інвалідом ІІІ-ї групи, виховувався і перебував на державному утриманні в Івано-Франківській ЗОШ-інтернат для дітей-сиріт, має стійкі соціальні зв`язки, працює на відповідальній посаді, сумлінно ставиться до праці, виключно позитивно характеризується трудовим колективом. Вважає, що достатнім у даному випадку було б покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі, в тому числі арештом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

Так, 19 листопада 2016 року приблизно о 00.47 год. ОСОБА_8 перебуваючи в центральній частині м. Івано-Франківська, діючи умисно, посягаючи на громадську безпеку, в частині надання інформації про загрозу злочинних посягань, свідомо знаючи про те, що його повідомлення є неправдивим, діючи з хуліганських спонукань, із свого мобільного телефону за номером оператора мобільного зв`язку компанії ПрАТ «МТС Україна», НОМЕР_2 , анонімно здійснив дзвінок на лінію екстреного виклику «102» та повідомив працівникам поліції завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування «Фонтану», що по вул. Левка Бачинського в м. Івано-Франківську. Таким чином, ОСОБА_8 своїми протиправними діями створив обстановку загального страху, невпевненості, паніку, загрозу нормальному ритму життя, загибелі людей, тим самим порушив безпеку суспільства, безпідставно відволік сили і засоби спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній. Захисник ОСОБА_7 також просив призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч. 1ст. 69 КК України у виді виправних робіт або у виді позбавлення волі з подальшим на підставі ст. 75 КК України звільненням від відбування покарання з випробуванням, або у будь-який спосіб пом`якшити покарання без ізоляції від суспільства;

- прокурор просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок суду без змін.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів досліджено докази, що містять відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_8 (а.п. 49-58, 62, 76, 77).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. Апелянт висловив свою незгоду щодо призначеного йому покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, дотримався вказаних вимог закону.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання обвинуваченому є безпідставними та непереконливими.

Так, як вбачається зі змісту вироку призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які обтяжують і пом`якшують його покарання. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , суд не встановив. Суд врахував те, що він вважається несудимим, підвищену суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, те, що він працює, є інвалідом 3-ї групи, його повне визнання вини та щире каяття у вчиненому. Вказані обставини та дані про особу ОСОБА_8 суд визнав такими, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. За таких обставин, суд вважав за можливе застосувати ч. 1 ст. 69 КК України та при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 259 КК України, необхідного й достатнього для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів - у виді арешту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

Колегія суддів, вважає, що обставини, викладені в доводах апеляційної скарги як підстави для пом`якшення ОСОБА_8 покарання, застосовуючи ч. 1 ст. 69 КК України, констатуються з формальних підстав.

На думку колегії суддів, при зазначених обставинах, які врахував суд першої інстанції, призначаючи покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, перейшовши до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, у виді арешту, з дотриманням вимог ст. 65 КК України, підстав для подальшого пом`якшення йому покарання немає.

Колегія суддів вважає, що визнання вини, щире розкаяння обвинуваченого ОСОБА_8 , те, що він є інвалідом ІІІ-ї групи та працює суд першої інстанції в повній мірі врахував при призначенні покарання, про що змістовно та обґрунтовано зазначено в оскаржуваному вироку.

При цьому та обставина, що ОСОБА_8 неодноразово пожалкував про скоєне є складовою врахованої судом обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття.

Відносно з`явлення із зізнанням та активного сприяння розкриттю злочину обвинуваченим ОСОБА_8 , то такі обставини, виходячи з виду та розміру покарання, призначеного судом першої інстанції, не свідчать про ще більш істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину, ніж той, з кого виходив суд, тим самим не дають підстав для пом`якшення покарання.

Те, що обвинувачений виховувався і перебував на державному утриманні в Івано-Франківській ЗОШ-інтернат для дітей-сиріт, колегія суддів не розцінює, як об`єктивний чи суб`єктивний чинник, що свідчить про знижений ступінь тяжкості вчиненого ним діяння.

Незважаючи на доводи про стійкі соціальні зв`язки, сторона захисту не вказує з ким обвинувачений тривало соціально взаємодіє і які чинники, що її обумовлюють, сприятимуть досягненню мети признання кримінального покарання у разі пом`якшення йому покарання.

Виконання обвинуваченим під час досудового розслідування належним чином своїх процесуальних обов`язків, що мало наслідком відсутність підстав для обрання щодо нього запобіжного заходу, є обставиною, що позитивно характеризує його особу.

Однак, ця обставина, як і його сумлінне ставлення до праці, похвальна характеристика трудовим колективом, що також є обставинами, які характеризують особу обвинуваченого, у даному випадку також не є підставами для пом`якшення йому покарання.

Санкція ч. 1 ст. 259 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до шести років. Кримінальне правопорушення відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до тяжкого злочину.

Суд першої інстанції, з урахуванням всіх даних щодо особи ОСОБА_8 , які вбачалися з матеріалів кримінального провадження, визнавши обставини, які пом`якшують покарання, такими, що істотно знижують ступінь тяжкості, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, перейшов до більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, а саме у виді арешту. При цьому визначив його у розмірі чотирьох місяців, а не в максимальному чи наближеному до нього, встановленому для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

Покарання в іншому більш м`якому виді, в тому числі у виді виправних робіт, з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженні у їх сукупності, на думку колегії суддів, не відповідатиме ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , та не буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апелянт вказує на суворість призначеного обвинуваченому судом першої інстанції покарання та просить застосувати ст. 75 КК України.

Колегія суддів враховує, що призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК не виключає можливості звільнення особи від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Разом з тим, зважаючи на те, що судом першої інстанції призначено покарання у виді арешту, якого немає в переліку покарань при яких можливо прийняти рішення про звільнення від відбування покарання, то відсутні законні підстави для застосування ст. 75 КК України.

Доводи захисника про можливість призначення покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі з подальшим звільненням особи від відбування цього покарання з випробуванням не є слушними та не ґрунтуються на приписах ст. 421 КПК України про недопустимість погіршення правового становища обвинуваченого.

З огляду на наведене, колегія суддів, не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 , оскільки покарання, призначене судом першої інстанції, відповідає цілям, передбаченим ст. 50 КК України, та загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК України, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для зміни вироку суду за мотивами викладеними в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 259 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3