Ухвала іменем україни 12 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004114

від 23 грудня 2015 року, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засудженого, останнього разу за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 цього ж Кодексу звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

2 роки.

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін оскаржуваною ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, ОСОБА_6 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком суду від 12 листопада 2015 року

у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 грудня 2015 року в період із 13.30 до 14.00 год. повторно, знаходячись на «Замковій площі», розташованій на вул. Кафедральній

у м. Луцьку Волинської області, шляхом підбору ключа відчинив багажник автомобіля, звідки намагався таємно викрасти продукти харчування та побутові засоби, що належали ОСОБА_7 , загальною вартістю 463 грн. Однак із незалежних від ОСОБА_6 причин він не зміг довести свого злочинного умислу до кінця, оскільки був затриманий із викраденим працівниками міліції неподалік від вчинення злочину.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України

про кримінальну відповідальність, стверджуючи, що винний вчинив закінчене кримінальне правопорушення і його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України без застосування положень ч. 2 ст. 15 цього ж Кодексу, тобто як закінчений замах, оскільки ОСОБА_6 , за переконанням сторони обвинувачення, мав реальну можливість розпорядитися викраденим.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу частково, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення у касаційній скарзі не оспорюється.

Разом з тим, відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

За ст. 419 КПК України у мотивувальній частині апеляційного суду має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляції без задоволення підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, зазначених вимог закону

в цій справі належним чином не було виконано.

З матеріалів кримінального провадження видно, що апеляційний розгляд кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 проводився за апеляційними скаргами останнього та прокурора.

При цьому апеляційний суд, залишаючи скаргу прокурора без задоволення, усупереч ст. 419 КПК України не надав вичерпної відповіді про те, на яких підставах, передбачених процесуальним чи матеріальним законами, він визнав наведені у ній доводи неспроможними.

Як видно зі змісту апеляційної скарги прокурора, він порушував питання про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_6 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим просив апеляційний суд постановити новий вирок.

При цьому основною тезою апеляційної скарги прокурора була безпідставність кваліфікації дій ОСОБА_6 із застосуванням ч. 2 ст. 15 КК України, тобто як закінчений замах на кримінальне правопорушення, оскільки фактичні дані, встановлені судом, на думку сторони обвинувачення, свідчать про вчинення винним закінченого злочину таємного викрадення чужого майна, тому що останній мав можливість розпорядитися викраденим майном.

Проте залишаючи цю скаргу прокурора без задоволення, суд апеляційної інстанції належним чином на зазначив підстав, на яких він визнав цю скаргу необґрунтованою, не спростував наведених у ній доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, продублювавши висновки суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій винного за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

При цьому суд апеляційної інстанції не провів належного аналізу фактичних обставин справи та положень закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, відповідно до положень кримінального закону крадіжка майна вважається закінченим злочином з моменту, коли винна особа повністю здійснила умисел щодо заволодіння майном. Заволодіння передбачає такий перехід майна до винного, який надає йому навіть початкову реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.

При цьому докладне визначення цього моменту в кожному конкретному випадку залежить від характеру майна, навколишньої обстановки щодо вчинення крадіжки, наявності реальної можливості використати майно за особистим розсудом винного.

Наведені положення закону фактично залишилися поза увагою апеляційного суду, оскільки, як видно з його ухвали, при визначенні кваліфікації дій винного колегія суддів керувалася позицією засудженого про те, що він не зміг розпорядитися майном, оскільки мав намір продати його.

Таким чином, з огляду на наведене рішення апеляційного суду через порушення ним вимог ст. 419 КПК України не можна вважати законним

та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій ухвалі, перевірити всі доводи, викладені в поданих апеляційних скаргах прокурора, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність із точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, задовольнити.

Скасувати ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3