Дата документу Справа № 335/8721/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/553/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він 21.06.2016 року, приблизно о 19 годині, перебуваючи на пляжі «Жданівський» у Вознесенівському районі м.Запоріжжя, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає та його злочинним намірам перешкодити ніхто не зможе, повторно, шляхом вільного доступу, таємно з сумки ОСОБА_10 викрав мобільний телефон «Lenovo» А1000, що належить її матері ОСОБА_11 , вартістю 1999 грн. 00 коп., в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», яка матеріальної цінності для потерпілої не представляє, після чого зник у невідомому напрямку, чим спричинив ОСОБА_11 майнову шкоду на суму 1999 грн. 00 коп.

Крім того, 03.07.2016 року, приблизно о 19 годині, ОСОБА_8 , знаходячись у дворі будинку №14 по вул.Дунайській у м.Запоріжжі, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з відкритого карману сумки потерпілого ОСОБА_12 відкрито викрав мобільний телефон iPhone 5S вартістю 7000 грн. 00 коп.

Далі ОСОБА_8 , ігноруючи прохання потерпілого ОСОБА_12 про повернення йому мобільного телефону, з метою утримання викраденого майна, став погрожувати потерпілому застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я останнього, після чого зник у невідомому напрямку. Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 7000 грн. 00 коп.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ст.185 ч.2 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за ст.186 ч.2 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Йому призначено покарання:

- за ст.185 ч.2 КК у виді 2 років позбавлення волі;

- за ст.186 ч.2 КК у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 жовтня 2016 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно призначено 4 роки позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, цивільний позов, речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи обставин справи, доведеність вини і правову кваліфікацію його дій, просив зазначений вирок суду в частині призначеного покарання змінити. При призначенні покарання за ч.2 ст.186 КК застосувати положення ст.69 КК та призначити остаточне покарання на підставі ч.ч.1, 4 ст.70 КК у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, є неповнолітнім, виховувався у неповній сім`ї.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого, його законного представника та захисника, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого; з`ясувавши думку прокурора, який заперечив проти доводів і вимог апеляційної скарги, вважаючи за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст. 404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
Вимагаючи застосувати при призначенні покарання за ч.2 ст.186 КК положення ст.69 КК і призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті обвинувачений виходив з того, що він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, сприяв встановленню об`єктивної істини у справі, є неповнолітнім. Обтяжуючих покарання обставин суд не встановив.

Проте з такими доводами і вимогами погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував, що обвинуваченим вчинено злочин середньої тяжкості та тяжкий злочин. Санкція ч.2 ст.186 КК, за якою обвинуваченого визнано винним, передбачає покарання лише у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.
Згідно ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.
Як вбачається із вироку суд урахував обставини, що пом`якшують покарання, на які посилався обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, а тому фактично судом призначено мінімально можливе покарання.
Разом з тим, врахувавши дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше вже притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисні корисливі злочини, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст.69 КК для призначення покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, оскільки наведені обставини об`єктивно свідчать не про істотне зниження ступеню тяжкості вчинених злочинів, а навпаки, про їх підвищену небезпеку.
Отже, підстав вважати покарання незаконним через неправильне застосування кримінального закону колегія суддів не убачає. Відтак вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той же строк від дня отримання ним повного тексту даної ухвали суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4