Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/224/17
Категорія 125 (106) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.04.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

із секретарем ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0002005 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, потерпілого ОСОБА_5 та його представника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Балаклея Смілянського району, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, приватного підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
виправдано за ч. 2 ст. 125 КК України за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
Ухвалено цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення 629 грн. 53 коп. матеріальної та 30000 грн. моральної, а всього на суму 30623 грн. 53 коп. шкоди, залишити без розгляду.
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
захисника - адвоката ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за таких обставин.
ОСОБА_7 близько 11 год. 29 серпня 2013 року біля торгових місць за №№ 89-90 на території Центрального ринку по вул. Дзержинського в м. Сміла під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків і переросла у бійку, умисно завдав ОСОБА_5 удар кулаком правої руки в ліву частину грудної клітки і кулаком лівої руки в живіт, заподіявши йому згідно з висновком експерта № 330 від 11 вересня 2013 року легкі тілесні ушкодження у виді стійкого цефалгічного, помірного вестибуло - атаксичного та вираженого астено -невротичного синдромів, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України.
Зі змісту вироку суду убачається, що виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів, які б підтверджували б винуватість ОСОБА_7 у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор, подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити за ч.2 ст. 125 КК України покарання у виді 4 місяців арешту. На підставі ч. 1ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності.
В обґрунтування вимог посилається на те, що вирок суду є незаконний і необґрунтований з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, а також неправильного застосування кримінального закону.
Також вказує на те, що висновок суду про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтується на показаннях самого ОСОБА_7 , та показання свідків із сторони обвинуваченого, які жодного сумніву не викликають.
Однак, на думку апелянта, судом під час розгляду справи однобічно враховано показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які зазначили, що бачили як ОСОБА_14 29.08.2013 року заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_5 , в саме наніс два удари кулаком по тулубу, на що останній у відповідь замахнувся рукою на ОСОБА_7 та останній впав.
Крім того, на думку апелянта, твердження суду, що стороною обвинувачення неправильно вказано час події сварки між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 не є підставою для виправдання, оскільки органом досудового розслідування вказувався час вчинення кримінального правопорушення, виходячи з заяви потерпілого ОСОБА_5 та його пояснень як потерпілого.
Що стосується посилання суду, що показання свідка ОСОБА_15 не сприйматься судом, як доказ, оскільки вони є показаннями з чужих слів, то вважає, що вони суперечать вимогам КПК України, оскільки суд під час розгляду справи кримінального провадження жодним чином не вирішував питань допустимості показань ОСОБА_15 та чи погоджується сторони визнати її показання як доказ.
Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги висновок експерта № 330 від 12.09.2013 року у тій частині, що зафіксовані тілесні ушкодження у ОСОБА_5 за давністю спричинення можуть відповідати події та обставинам випадку.
Разом з тим, зазначає, що покладені в основу виправдувального вироку показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які засвідчили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 сварилися між собою, та останній ОСОБА_5 не бив, бо втратив свідомість були спростовані в ході судового розгляду показаннями свідка ОСОБА_22 (фельдшера швидкої медичної допомоги), який показав, що ОСОБА_7 мав задовільний стан здоров`я по приїзду швидкої.
Таким чином, на думку апелянта, вищевикладені обставини кримінального провадження свідчать про необґрунтованість висновків суду щодо недоведеності вини ОСОБА_7 та відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
В доповненні до викладеного стверджує, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, вчинене останнім 29.08.2013 року, тобто з дня вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України минуло понад 3 роки, а тому останній підлягає звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.
Потерпілий ОСОБА_5 та його представник - ОСОБА_6 в спільній апеляційній скарзі просили вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 125 КК України, та призначити відповідне покарання.
Свої вимоги мотивують тим, шо твердження суду про те, що потерпілий та свідки зі сторони потерпілого вказують на різний час вчинення злочину, що свідчить про те, що вони надавали неправдиві покази, є необґрунтованими, оскільки час вчинення злочину судом встановлено з врахуванням цих же показів. Таким чином, вважають, що постановляючи вирок, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Також, апелянти не погоджуючись з посиланням суду на те, що свідок ОСОБА_15 є зацікавленою особою у розгляді справи та надала покази на користь чоловіка ОСОБА_5 , а тому її покази не взяті до уваги як доказ винуватості ОСОБА_7 , водночас покази свідків зі сторони обвинуваченого, а саме ОСОБА_16 і ОСОБА_19 , які є дружиною та дочкою обвинуваченого, суд визнав як доказ невинуватості обвинуваченого.
Таким чином, вважають, що суд не обґрунтував, чому за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків, взяв до уваги одні докази і відхилив інші, що не відповідає вимогам ст. ст. 23, 94, 97 КПК України.
Щодо невідповідності обвинувального акта вимогам п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України, то не зазначення дати складання обвинувального акту, на думу апелянтів, є технічною помилкою слідчого, яка не є підставою для виправдання обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з доповненням та просив її задовольнити, пояснення потерпілого ОСОБА_5 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого і його представника, а рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_5 та його представника - адвоката ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового судового розгляду, з таких підстав.

Згідно з ч. 1 п.п. 2, 3 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкоджали чи могли перешкоджати суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення вбачається, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно з вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналіз та оцінка доказів наявних в матеріалах кримінального провадження, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і отриманих судом безпосередньо в процесі здійснення судового провадження. При цьому суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, має керуватись положеннями ст. 373 ч. 1 КПК України, яка визначає вичерпний перелік підстав для прийняття такого рішення.

Також, згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.06.1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із наступними змінами, суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Однак, як убачається із матеріалів кримінального провадження вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції не виконані, обставини справи були розглянуті поверхово, усі докази належним чином не досліджені.

Так, суд першої інстанції виправдовуючи ОСОБА_7 в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень, послався на те, що в обвинувальному акті не вірно вказано час події - сварки між обвинуваченим та потерпілим, а саме близько 11.00 год. 29 серпня 2013 року, тоді як за наслідками виниклого між ними конфлікту ОСОБА_7 лікарями карети швидкої допомоги внаслідок його побиття ОСОБА_5 було надано відповідну медичну допомогу о 09.02 год. Продовження конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 судом не встановлено. У зв`язку із наведеним суд піддав сумніву показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що вони у більш пізній час бачили бійку між ОСОБА_7 та потерпілим. Перевіряючи показання свідків ОСОБА_23 і ОСОБА_13 стосовно обставин вчиненого ОСОБА_7 злочину, суд зазначив про їх невідповідність у цій частині показанням потерпілого під час слідчого експерименту. Показання свідка ОСОБА_22 суд відкинув як такі, що не несли в собі інформації про обставини побиття потерпілого та містили відомості про фактичні дані стосовно характеру і локалізації тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , а не потерпілого.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (доньки й дружини ОСОБА_7 ), а також інших свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 безпосередніх очевидців події, яка відбулася між ОСОБА_24 і ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що у зазначений потерпілим час ОСОБА_7 не наносив тому тілесні ушкодження.

При цьому, на переконання колегії суддів, судом безпідставно залишено поза увагою надані стороною обвинувачення наступні докази, зокрема:

- показання свідка ОСОБА_11 про те, що перебуваючи на території Центрального ринку в м. Смілі близько між половиною десятої і одинадцятою годинами бачив, як чоловік, як потім вияснилося, що це був Грушовий, ударив ОСОБА_26 кулаками в груди і в живіт під час сварки;

- показання свідка ОСОБА_23 , з яких слідує, що він був на Центрального ринку в м. Смілі та після 10 год. 29 серпня 2013 року він бачив, як Грушовий під час сварки ударив ОСОБА_26 правою рукою в груди, а лівою рукою нижче грудей, на що ОСОБА_26 відмахнувся від нього;

- показання свідка ОСОБА_13 , відповідно до яких, перебуваючи на території Центрального ринку в м. Смілі 26 серпня 2013 року він бачив, як Грушовий між 9 та 11 год. ранку два рази по тулубу ударив ОСОБА_26 .

Показання вказаних свідків, які були безпосередніми очевидцями події, є послідовними, логічними, повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_5 про спричинення йому тілесних ушкоджень саме ОСОБА_7 та об`єктивно підтверджуються даними, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 23.04.2016 року за участю потерпілого, а також даними висновку судово-медичної експертиз № 330 від 11.09.2013 року, яким встановлено не тільки факт спричинення ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень, а й характер, спосіб та час їх спричинення.

Також, як встановлено колегією суддів під час апеляційного розгляду даної справи, судом не взято до уваги та не надано будь-якої оцінки показанням свідка ОСОБА_22 (фельдшера бригади швидкої медичної допомоги), в тій частині, що ОСОБА_7 по приїзду швидкої на Центральний ринок м. Сміла мав задовільний стан здоров`я та відмовився від госпіталізації.

З огляду на викладене , колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 374 КПК України не надав належної оцінки вищенаведеним доказам, побудував своє рішення про виправдання ОСОБА_7 на суперечливих та не достатньо перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, фактично не оцінивши докази обвинувачення та не навівши мотивів, з яких їх відкинуто.

В той же час, апеляційним переглядом встановлено, вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Як убачається із змісту вироку, судом при мотивуванні виправдання ОСОБА_7 не зазначено жодної з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 373 КПК України для ухвалення виправдувального вироку.

Не містить такої підстави і резолютивна частина вироку. Натомість, вирок містить посилання на виправдання ОСОБА_7 за не доведенням його вини у вчинення ним кримінального правопорушення, а не у обвинуваченні, як це передбачено ч. 4 ст. 374 КПК України.

Таким чином, за наведених вище обставин, висновок суду першої інстанції про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, є передчасним, а вирок суду постановлений без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, не може визнаватися законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційних скарг учасників кримінального провадження, з урахуванням того, що апеляційний суд не має можливості усунути зазначенні порушення, з другого боку в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких відносяться: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

У зв`язку із скасуванням вироку суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення доведеності чи недоведеності вини обвинуваченого та кваліфікації злочину, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, і вважає, що доводи апеляційних скарг мають бути предметом дослідження при новому судовому розгляді кримінального провадження.

При новому судовому розгляді справи, суду першої інстанції слід врахувати наведене в цій ухвалі, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону дослідити усі докази у кримінальному провадженні, керуючись законом, оцінити кожний із них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно свої висновки щодо оцінки доказів викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу, а відтак прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів.

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_27 , потерпілого ОСОБА_5 та його представника - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження № 0002005 стосовно ОСОБА_7 у суді першої інстанції, який ухвалив вирок, в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_1