Справа № 464/6509/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/140/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

а участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а :
цією ухвалою обвинувальний акт (з додатками) у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України повернуто прокурору Львівської місцевої прокуратури №1 для усунення недоліків.
На вказану ухвалу прокурор, який брав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, обвинувальний акт з додатками направити до Сихівського районного суду м. Львова, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.
На думку прокурора, суд першої інстанції у підготовчому засіданні при прийнятті рішення надав оцінку обставинам, які підлягають доказуванню події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення) та вид і розмір шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, проте така оцінка повинна даватись в ході судового розгляду, а не підготовчого засідання. При цьому, прокурор вважає необґрунтованим висновок суду про те, що під час викладу фактичних обставин кримінального правопорушення слідчим не зазначено кому належить майно, яке викрав ОСОБА_7 . Також прокурор зазначає, що суд першої інстанції в свої ухвалі прийшов до помилкового висновку, що слідчий та прокурор складаючи обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 висловили твердження про винуватість останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України чим порушили вимоги КПК України, Конституцію України, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду, що полягало, зокрема, в порушенні принципу презумпції невинуватості особи.
Заслухавши доповідача, думку прокурора про скасування оскаржуваної ухвали і направлення обвинувального акта в суд першої інстанції для проведення судового розгляду, думку ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Органами досудового слідства ОСОБА_7 висувається обвинувачення в тому , що він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України.

У підготовчому судовому засіданні, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано прийшов до висновку, що обвинувальний акт, в якому ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України , має бути повернутий прокурору, оскільки зазначений обвинувальний акт не відповідає Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду.

Приймаючи рішення у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано послався на рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», де Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості, вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «Суд нагадує, що положення ч.2 ст.6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженим твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч.1 статті 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій відображається думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.

Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав від 10.12.2009 року ( остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином «Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений в пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 ( рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року).

Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлювання думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчинені злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (рішення у справі «Бьомер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року).

У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Рішення «Дактарас проти Литви»), Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву , зроблену за відсутністю остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин ( Рішення у справі «Ісмоїлов проти Росії» від 24 квітня 2008 року.

Крім того, прокурор у своїй апеляційній скарзі, не піддав аналізу оскаржувану ухвалу суду першої інстанції на предмет її відповідності зазначеним судом рішенням Європейського суду з прав людини, натомість вказує в апеляційній скарзі, що вказаний обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України.

Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в ухвалі підготовчого судового засідання не вірно зазначив, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України в частині викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, а саме, що слідчим не зазначено кому належить майно, яке викрав ОСОБА_7 , оскільки таке не узгоджується із вимогами ст.291 КПК України.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2016 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий

Судді