АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

власника майна ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва та накладено арешт на майно, а саме на: мобільний телефон марки «Samsung», грошові кошти в сумі 119 000 гривень та 43 долари США, вилучені 10 лютого 2017 року під час особистого обшуку підозрюваного ОСОБА_5 ; грошові кошти в сумі 10 000 гривень, вилучені 10 лютого 2017 року під час обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яким користується ОСОБА_5 ; грошові кошти в сумі 36 500 грн., 450 євро та 110 доларів США, вилучені 10 лютого 2017 року під час обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживає ОСОБА_5 ; автомобіль марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , вилучений 10 лютого 2017 року під час обшуку; квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_5 .

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявності підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі з доповненнями та змінами представник власника майна просить ухвалу слідчого судді скасувати і постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на незаконність постановленого судом рішення, оскільки на його думку відсутні правові підстави для накладення арешту на майно. Зокрема захисник посилається на необґрунтованість підозри його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КПК України, а також на недоведеність стороною обвинувачення тих обставин, що зазначене в клопотанні майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України та може бути використано як доказ. Також, на думку апелянта слідчим суддею не було враховано і співмірність вартості майна з розміром завданої шкоди.

Крім того, апелянт посилається на порушення слідчим суддею строків розгляду клопотання про арешт майна.

Прокурор, будучи повідомлений належним чином про дату розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна і представника, які підтримали подану апеляційну скаргу і просили її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, третім слідчим відділом прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001135, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, за фактом привласнення, розтрати майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем вчинено за попередньою змовою групою осіб.

Згідно доводів клопотання, органом досудового розслідування установлено, що організованою групою осіб: начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку головним бухгалтером ГУНП у місті Києві ОСОБА_7 , головного спеціаліста відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у місті Києві ОСОБА_8 , голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації атестованих працівників ППОП № 2 ГУ НП у місті Києві ОСОБА_5 , командира полку поліції особливого призначення № 2 ГУНП в місті Києві та заступника командира вказаного полку ОСОБА_9 , у продовж 2016-2017 років розроблено та реалізовано злочинну схему привласнення бюджетних грошових коштів на загальну суму приблизно 6 000 000 грн., що є особливо великим розміром, яка полягає у не нарахуванні окремим працівникам («довіреним особам») полку ППОП № 2 ГУНП в місті Києві грошових коштів для виплати премій та подальшій видачі особливому складу лише половини від нарахованої суми премії, чим спричинено шкоду державному бюджету на вказану вище суму.

11 лютого 2017 року в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

В рамках даного кримінального провадження слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно, при цьому зазначив, що метою для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження є збереження цього майна, як речового доказу, а також забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.
Встановивши вище зазначені обставини, дослідивши доводи клопотання і матеріали, які були надані слідчим на обґрунтування своїх вимог, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для його задоволення та накладення арешту на зазначене в клопотанні слідчого майно.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується та вважає, що слідчим доведена необхідність застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.
Так, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Також, ч. 5 ст. 191 КК України, за якою ОСОБА_5 повідомлено про підозру, передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Дослідивши зазначені обставини та надані матеріали, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є арешт майна.

Що стосується посилань апелянта на відсутність обґрунтованої підозри, то вони є безпідставними.Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів чи інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. На думку колегії суддів, такі фактичні дані містяться в доданих до клопотання слідчого матеріалах.

Також не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта щодо порушення слідчим суддею строків розгляду клопотання про арешт майна.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого суддіДніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року, якою задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва та накладено арешт на майно, а саме на: мобільний телефон марки «Samsung», грошові кошти в сумі 119 000 гривень та 43 долари США, вилучені 10 лютого 2017 року під час особистого обшуку підозрюваного ОСОБА_5 ; грошові кошти в сумі 10 000 гривень, вилучені 10 лютого 2017 року під час обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яким користується ОСОБА_5 ; грошові кошти в сумі 36 500 грн., 450 євро та 110 доларів США, вилучені 10 лютого 2017 року під час обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживає ОСОБА_5 ; автомобіль марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , вилучений 10 лютого 2017 року під час обшуку; квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_5 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1290/2017 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1