Справа № 554/1162/16-к
Дата документу 07.06.2017
Справа № 554/1162/16-к
Провадження № 1кп/554/95/2017
В И Р О К
Іменем України
7 червня 2017 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
з участю:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000010 по обвинуваченню
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Богодухів Харківської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта вища, одруженого, старшого оперуповноваженого Октябрського ВП ГУ НП України в Полтавській області, майора поліції, не судимого
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 365 та ч. 1 ст. 127 КК України,
в с т а н о в и в :
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що він, перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ з 2004 року, згідно наказу УМВС України в Полтавській області № 184/ос від 19 листопада 2007 року призначений на посаду старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області, маючи спеціальне звання капітана міліції, в силу займаної посади, як представник влади, будучи відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» службовою особою правоохоронного органу, здійснюючи функції представника влади та виконуючи свої службові обов`язки, повинен здійснювати їх на принципах законності та поваги до особи і в повсякденній діяльності керуватися статтями 21 та 28 Конституції України, згідно яких усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Виконувати вимоги Закону України «Про міліцію», який діяв на час вчинення кримінального правопорушення, а саме ст. 1 Закону, згідно якої міліція захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян; ст. 2 Закону, згідно якої основними завданнями міліції, зокрема є забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; ст. 3 Закону, яка визначає принципи діяльності міліції, зокрема діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями й населенням; ст. 4 Закону, яка визначає правову основу діяльності міліції, а саме, що правовою основою є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку; ст. 5 Закону , яка визначає діяльність міліції та права громадян, зокрема міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Міліція поважає гідність особи і виявляє до неї гуманне ставлення, захищає права людини незалежно від соціального походження, майнового та іншого стану, расової та національної належності, громадянства, віку, мови та освіти, ставлення до релігії, статі, політичних та інших переконань; ст. 10 Закону яка визначає основні обов`язки міліції, зокрема міліція відповідно до своїх завдань зобов`язана: забезпечувати безпеку громадян і громадський порядок; ст. 12 Закону, яка визначає умови і межі застосування заходів фізичного впливу, спеціальних засобів і вогнепальної зброї, зокрема міліція має право застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю у випадках і в порядку, передбачених цим Законом. Застосуванню сили, спеціальних засобів вогнепальної зброї повинно передувати попередження про намір їх використання, якщо дозволяють обставини. У разі неможливості уникнути застосування сили вона не повинна перевищувати міри, необхідної для виконання покладених на міліцію обов`язків і має зводитись до мінімуму можливості завдання шкоди здоров`ю правопорушників та інших громадян. При завданні шкоди міліція забезпечує надання необхідної допомоги потерпілим в найкоротший строк; ст. 13 Закону, згідно якої працівники міліції, зокрема мають право застосовувати заходи фізичного впливу, в тому числі прийоми рукопашного бою, для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання покладених на міліцію обов`язків.
Дотримуватись вимог ст. 3 Загальної декларації прав людини 1948 року, відповідно до якої кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність; ст. 5 Декларації, якою передбачено, що ніхто не повинен зазнавати тортур, або жорстокого, нелюдського, або такого, що принижує його гідність, поводження і покарання; ст. 9 Декларації, якою передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.
Діяти відповідно до вимог ст. 4 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, згідно якої нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню; ст. 5 Конвенції, якою передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Дотримуватись вимог ст. 4 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», відповідно до якої оперативно-розшукова діяльність ґрунтується на принципах законності, дотримання прав і свобод людини, взаємодії з органами управління і населенням.
Порушуючи дану ним 7 лютого 2004 року присягу працівника органів внутрішніх справ України завжди суворо дотримуватися Конституції України та чинного законодавства, з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ, мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров`я, права й свободи громадян, всупереч інтересам служби, дискредитуючи МВС, як державний орган виконавчої влади, перевищуючи надані йому повноваження, явно виходячи за межі наданих йому прав, умисно, вчинив дії, які не мав права виконувати, діючи в особистих інтересах, які виразилися у бажанні розкрити крадіжку скутера (мопеду) «Ямах» з гаражу ОСОБА_11 в ніч з 29 на 30 листопада 2009 року будь-яким способом, тим самим не допустити збільшення кількості нерозкритих злочинів на території обслуговування у Полтавському районі, разом з помічником дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області ОСОБА_12 вчинив кримінальні правопорушення, за наступних обставин:
До Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області 29 листопада 2009 року о 23 год. 40 хв. надійшло повідомлення від громадянки ОСОБА_13 про те, що невідомі особи знаходяться поблизу гаражу її сусідів в АДРЕСА_2 та вчиняють крадіжку. Вказане повідомлення зареєстровано в Журналі реєстрації заяв та повідомлень про злочини, що вчинені або готуються (далі - ЖРЗПЗ) під № 4776. Наступного дня в ЖРЗПЗ під №4784 зареєстровано повідомлення громадянина ОСОБА_11 про викрадення з гаражу в с. Розсошенці Полтавського району в ніч на 30 листопада 2009 року його майна, а саме скутера «Ямах» та візка. Проведення дослідчої перевірки в порядку ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року) за вказаними фактами начальником сектора карного розшуку Полтавського РВ ОСОБА_14 доручено оперативним працівникам райвідділу ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_10 . За результатами проведення 30 листопада 2009 року оперативно-розшукових заходів встановлено, що до вчинення зазначеного злочину можуть бути причетні ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_17 перебуває у квартирі АДРЕСА_3 , де мешкає його сестра ОСОБА_9 , розташованій в буд. АДРЕСА_2 .
ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області разом із помічником дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області ОСОБА_12 , 30 листолпада 2009 року за відсутності підстав, передбачених ст. 262 КУпАП щодо адміністративного затримання особи при вчиненні злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі працівника міліції та ст. 106 КПК України (в редакції 1960 року) щодо затримання особи за підозрою у вчиненні злочину, оскільки кримінальну справу за фактом таємного викрадення майна у ОСОБА_11 було порушено лише 25 грудня 2009 року, безпідставно, близько 19 год. 50 хв., затримали громадянина ОСОБА_17 в кв. АДРЕСА_4 та доставили близько 20 год., на автомобілі ОСОБА_12 до Полтавського райвідділу міліції, який розташований по вул. Луценка, 19-А в м. Полтава. Зупинивши автомобіль на автостоянці зліва від входу до Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області, ОСОБА_12 вийшов із-за керма автомобіля, відкрив задні ліві двері автомобіля та наказав ОСОБА_17 , який сидів на задньому сидінні, виходити з автомобіля. ОСОБА_10 в цей час вийшов з салону автомобіля з місця пасажира біля водія. Підійшовши до багажника автомобіля, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 наказали ОСОБА_17 зупинитися та підняти руки вгору на рівні свого обличчя. ОСОБА_17 виконав наказ працівників міліції, підняв одягнуті в наручники руки на рівні свого обличчя. У цей час ОСОБА_10 , діючи умисно, одночасно із ОСОБА_12 з великою силою нанесли по одному удару кулаком в область тулуба потерпілого ОСОБА_17 , а саме ОСОБА_10 наніс удар у лівий бік, а ОСОБА_12 у правий бік потерпілого. Внаслідок таких протиправних дій з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_12 потерпілий втратив свідомість та упав обличчям на асфальт проїжджої частини вулиці Луценка м. Полтава. В подальшому ОСОБА_12 побіг до райвідділу, де взяв пляшку з водою, повернувся та разом із ОСОБА_10 стали приводити до свідомості потерпілого ОСОБА_17 , поливаючи на обличчя воду, після чого повели останнього у приміщення Полтавського райвідділу міліції.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1104-а від 27 січня 2010 року на тілі потерпілого ОСОБА_17 виявлено тілесні ушкодження, які можна розділити на три умовні групи.
Пошкодження першої групи: « ».
Пошкодження другої групи: забита рана підбородка, …, садна обличчя і відносно до живої особи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що могло потягти короткочасний розлад здоров`я.
Пошкодження третьої групи: синці на кінцівках, садно лівого колінного суглобу і відносно до живої особи відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_10 , діючи умисно групою осіб без попередньої змови між собою за участю ОСОБА_12 , перевищив свої службові повноваження, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалось насильством відносно потерпілого ОСОБА_17 у вигляді незаконного доставляння до приміщення райвідділу та спричинення умисних тілесних ушкоджень, за відсутності ознак катування, вчинене групою осіб без попередньої змови, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України.
Крім цього, цього ж дня, ОСОБА_10 , не знімаючи наручники з потерпілого ОСОБА_17 , завів останнього у приміщення Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області, що по вул. Луценка, 19-А в м. Полтава, провів на третій поверх та посадив на стілець біля свого службового кабінету № 37.
Далі ОСОБА_10 , виконуючи свої службові обов`язки щодо розкриття злочину крадіжки скутера (мопеду) «Ямах» у ОСОБА_11 , у своєму службовому кабінеті № 37 став відбирати пояснення від ОСОБА_19 , який є родичем ОСОБА_17 та який письмово пояснив, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 можуть бути причетні до крадіжки вищевказаного скутера (мопеду). Відібравши письмове пояснення у ОСОБА_19 , близько 21 год., ОСОБА_10 вивів останнього із свого кабінету та завів у вказаний кабінет ОСОБА_17 . При подальшому спілкуванні ОСОБА_17 відмовився написати зізнання у викраденні зазначеного скутера (мопеду). ОСОБА_10 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті, у період часу з 21 год. 30 хв. по 22 год. 30 хв., усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно перевищуючи свої повноваження, з метою примусити потерпілого ОСОБА_17 письмово зізнатися у вчиненні ним та його братом ОСОБА_18 крадіжки вищевказаного скутера (мопеду), що суперечило волі останнього, періодично, протягом однієї години, руками та ногами наносив удари по тулубу потерпілого ОСОБА_17 , чим завдавав останньому сильного фізичного болю, що у подальшому спричинило смерть останнього.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1104-а від 27 січня 2010 року на тілі потерпілого ОСОБА_17 виявлено тілесні ушкодження, які можна розділити на три умовні групи.
Ушкодження першої групи: закрита травма тулуба, прямі переломи 7-10-го ребер зліва по середньо-ключичній, середньо-пахвовій лініям; непрямі переломи 5-го ребра зліва, 3-4-го ребер справа по середньо-ключичним лініям; крововилив в м`які тканини в місцях переломів ребер; крововилив у лівий купол діафрагми; розрив селезінки з підкапсульним крововиливом; крововилив у підшкірну клітковину і м`які тканини грудної клітки; крововилив у навколоміхурову клітковину сечового міхура, синці тулуба. Ушкодження першої групи носять прижиттєвий характер, утворилися незадовго до настання смерті від не менше, ніж чотирьохкратних дій тупих предметів, які діяли з достатньою для їх утворення силою прикладання, відносно живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку заподіяли смерть ОСОБА_17 .
Ушкодження другої групи: « »;
Ушкодження третьої групи: « ».
Постановою слідчого СВ Октябрського РВ ПМУ ГУ МВС України в Полтавській області кримінальну справу № 092000392 в частині обвинувачення ОСОБА_17 у вчиненні крадіжки скутера «Ямах» в ніч з 29 на 30 листопада 2009 року у ОСОБА_11 за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 8 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року).
Відповідно до вироку Полтавського районного суду по справі № 1-142/2010 від 24 вересня 2010 року вина ОСОБА_18 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 (справу відносно якого провадженням закрито) у вчиненні крадіжки скутера (мопеду) «Ямах» у ОСОБА_11 доведена та ОСОБА_18 і ОСОБА_9 призначено покарання.
Таким чином, ОСОБА_10 , діючи умисно, перевищуючи свої службові повноваження, з метою примусити потерпілого ОСОБА_17 письмово зізнатися у вчиненні останнім крадіжки, що суперечило волі останнього, протягом однієї години руками та ногами наносив удари по тулубу потерпілого ОСОБА_17 , чим завдавав останньому сильного фізичного болю, що спричинило смерть останнього, вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 127, ч. 3 ст. 365 КК України.
Зібрані матеріали досудового розслідування дають підстави для обвинувачення ОСОБА_10 в тому, що він, перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ, згідно наказу УМВС України в Полтавській області № 184/ос від 19 листопада 2007 року призначений на посаду старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області, маючи спеціальне звання капітана міліції, в силу займаної посади, як представник влади, будучи відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» службовою особою правоохоронного органу, здійснюючи функції представника влади, в порушення вимог Конституції України, Загальної декларації прав людини 1948 року, Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, в порушення повноважень, передбачених Кримінально-процесуальним кодексом України, Законами України «Про міліцію», «Про оперативно-розшукову діяльність», чинними на момент вчинення кримінального правопорушення, порушуючи дану ним 7 лютого 2004 року присягу працівника органів внутрішніх справ України завжди суворо дотримуватися Конституції України та чинного законодавства, з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ, мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров`я, права й свободи громадян, всупереч інтересам служби, дискредитуючи МВС, як державний орган виконавчої влади, перевищуючи надані йому повноваження, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, умисно, вчинив дії, які ніхто не мав права виконувати, діючи в особистих інтересах, які виразилися у бажанні розкрити крадіжку скутера (мопеду) «Ямах» з гаражу ОСОБА_11 в ніч з 29 на 30 листопада 2009 року спільно із помічником дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Полтавського РВ ГУ МВС України в Полтавській області ОСОБА_12 незаконно доставив ОСОБА_17 з с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області до адміністративного приміщення Полтавського райвідділу міліції ГУ МВС України в Полтавській області, де на прилеглій до адміністративної будівлі території без попередньої змови із помічником дільничного інспектора міліції ОСОБА_12 одночасно з великою силою нанесли по одному удару кулаком в область тулуба потерпілого ОСОБА_17 , від чого останній втратив свідомість і впав на проїжджу частину дороги. В послідуючому ОСОБА_10 , завівши ОСОБА_17 до приміщення райвідділу, діючи шляхом застосування психічного і фізичного насильства, вимагав у нього зізнання у вчиненні злочину в приміщенні службового кабінету № 37, розташованого на 3-му поверсі адміністративного приміщення Полтавського райвідділу міліції ГУ МВС України в Полтавській області, періодично з 21 год. 30 хв. до 22 год. 30 хв., наносив йому руками та ногами удари по різних частинах тіла, у тому числі по тулубу, в ділянку селезінки, грудної клітини, живота, чим завдавав останньому сильного фізичного болю, що спричинило смерть ОСОБА_17 .
Таким чином, ОСОБА_10 , діючи умисно групою осіб без попередньої змови між собою за участю ОСОБА_12 , перевищив свої службові повноваження, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалось насильством відносно потерпілого ОСОБА_17 у вигляді незаконного доставляння до приміщення райвідділу та спричинення умисних тілесних ушкоджень, за відсутності ознак катування, вчинене групою осіб без попередньої змови, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України.
Допитаний в ході розгляду матеріалів кримінального провадження в суді обвинувачений ОСОБА_10 вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав і показав, що на той час він працював на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області. 30 листопада 2009 року, зранку, за вказівкою начальника РВ він разом з ОСОБА_12 прибув до квартири ОСОБА_9 в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області, де за даними інших працівників карного розшуку, знаходилися також ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , які підозрювались у вчиненні крадіжки чужого майна. Біля дверей квартири вони знаходились протягом всього дня, так як дверей ніхто не відчиняв. Ввечері після 19-ї години за вказівкою начальника райвідділу міліції туди прибули ОСОБА_20 , начальник кримінальної міліції у справах дітей райвідділу міліції, її підлеглий ОСОБА_21 та, на той час її співмешканець ОСОБА_22 , працівник відділу БНОН, а нині її чоловік. На пропозицію ОСОБА_20 двері відчинила ОСОБА_9 і впустила всіх в квартиру. Першою зайшла ОСОБА_20 , за нею ОСОБА_22 і ОСОБА_21 , а за ними він з ОСОБА_12 . ОСОБА_22 , який до розкриття того злочину не мав ніякого відношення, зразу ж направився в кімнату, де знаходились ОСОБА_17 та ОСОБА_19 . Зайшовши туди і, не чекаючи відповіді на поставлене ним запитання: «Чому не відчиняєте двері», - зразу ж наніс один за одним три удари кулаком в область тулуба ОСОБА_17 та один удар коліном туди ж або в голову, чого він чітко не побачив. Після нанесення цих ударів у ОСОБА_17 з носа та вуха потекла кров. Це бачили як ОСОБА_9 , сестра останнього, так і ОСОБА_19 , її чоловік, та ОСОБА_21 , який також був присутнім при цьому. Далі ОСОБА_17 була надана можливість змити кров та зібратися для поїздки в райвідділ. На руки йому були одягнуті наручники. Затриманий також був і ОСОБА_19 , якого до райвідділу міліції доставили на автомобілі ОСОБА_22 . ОСОБА_17 ж до райвідділу доставляли на автомобілі ОСОБА_12 , в якому на передньому пасажирському сидінні їхав і він. Під час поїздки він вів розмову з ОСОБА_17 про обставини вчинення злочину, але ні він, ні ОСОБА_12 , який був за кермом, ніякого насильства відносно останнього не застосовували. Після прибуття до райвідділу, де було тускле освітлення, при виході з заднього сидіння автомобіля ОСОБА_17 чомусь, як він тепер припускає, внаслідок розвитку шоку крововтрати, впав обличчям вниз та вдарився об асфальт. З ОСОБА_12 вони надали йому необхідну допомогу, допомогли встати та зайти в райвідділ на третій поверх, де посадили його в коридорі біля вікна. Там він і знаходився протягом тривалого часу. В цей час в приміщенні карного розшуку знаходився і ОСОБА_21 , який не міг бачити того моменту, як вони приїхали з ОСОБА_17 до райвідділу міліції. Ні опитування останнього, ні будь-яких інших дій в своєму службовому кабінеті в райвідділі міліції або в іншому місці він не проводив, а за вказівкою начальника відділення карного розшуку ОСОБА_14 по закінченні роботи близько 21-ї год., в присутності останнього, ОСОБА_23 та ОСОБА_24 відвів його до чергової частини, де і залишив для дактилоскопування та фотографування, а сам зі своїм знайомим на автомобілі останнього поїхав по власних справах. Через деякий час йому зателефонував черговий по райвідділу ОСОБА_25 та повідомив про погіршення стану здоров`я ОСОБА_17 , в зв`язку з чим він зразу ж на автомобілі свого товариша повернувся до райвідділу, де в приміщенні камери для затриманих осіб і виявив останнього, який вже був мертвим. Що явилось причиною його смерті, на той час він не знав. Будь-якого насильства відносно ОСОБА_17 він не застосовував, ніяких ударів йому не наносив і хто, крім ОСОБА_22 , міг їх наносити, а отже і спричинити потерпілому ті тілесні ушкодження, які у нього виявлені, йому невідомо.
Потерпіла ОСОБА_9 , сестра загиблого ОСОБА_26 , під час допиту в суді показала, що 30 листопада 2009 року був затриманий її брат, який до того знаходився в її квартирі, де переховувався від працівників міліції, в зв`язку з тим, що перебував у розшуку за вчинення злочину. Вона бачила, що протягом всього цього дня біля будинку знаходились працівники міліції та намагалися проникнути в квартиру з тим, щоб затримати брата. Вона двері довго не відчиняла. Потім за згодою брата, коли в двері подзвонила працівник кримінальної міліції у справах дітей Полтавського РВ (далі - КМСД) ОСОБА_20 , яку вона знала особисто, вона відчинила їх і в квартиру ввірвались працівники міліції, серед яких були обвинувачений ОСОБА_10 , а також ОСОБА_22 та інші. Було це приблизно о 19 год. 30 хв. Останній зразу накинувся на її брата і почав бити, нанісши йому удар кулаком спочатку в область вуха, а потім бив по тулубу, в тому числі і ногами. Вона все це бачила, так як кімната маленька і вона знаходилась поруч. Обвинувачений в її присутності брата не бив. В процесі побиття у брата з вуха потекла кров. Йому дозволили помитись в ванній кімнаті. Вийшовши з ванної кімнати, він присів, так як йому було боляче. Після цього брату на руки одягнули кайданки і вивели з квартири. Брат йшов дуже повільно, приклавши до вуха, з якого текла кров, рушник. Перед цим працівники міліції забрали і її чоловіка, якому також одягли на руки кайданки. Коли били брата, вона просила цього не робити, попереджуючи, що той хворий на туберкульоз, але вони її не слухали. Працівники міліції нічого не говорили про те, чому вони забирають брата і чоловіка. Всього в квартирі працівники міліції перебували хвилин 30-40. Чоловік повернувся додому близько 22-ї години і сказав, що його допитали в райвідділі і відпустили. Він їй також повідомив, що брата не відпустили і що той знаходиться в райвідділі міліції прикутий кайданками до лавки. Про те, щоб там хтось бив брата в його присутності, він не говорив. На ранок від ОСОБА_20 вона дізналася, що брат помер в райвідділі міліції.
Свідок ОСОБА_19 , чоловік сестри загиблого ОСОБА_17 , в суді показав, що 30 листопада 2009 року, близько 20-21-ї год., до нього в квартиру, де він проживав спільно з дружиною ОСОБА_9 і де на той час знаходився також брат дружини ОСОБА_17 , зайшли працівники міліції ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , прізвищ інших він не пам`ятає. Він в цей час знаходився в одній із кімнат з ОСОБА_17 , де просто сиділи на ліжках при виключеному світлі. ОСОБА_22 , зайшовши до них в кімнату, включив світло та зразу ж почав ображати останнього і наніс йому 3 удари кулаком в обличчя і 2 удари ногою по тулубу. Від удару в того з вуха та з носу потекла кров. ОСОБА_21 в цей час стояв навпроти нього, відгороджуючи від ОСОБА_17 та ОСОБА_22 . За проханням дружини ОСОБА_17 дозволили вмитися. Той вийшов до ванної кімнати і там від болі присів. Після цього на нього одягли наручники і зразу ж їх доставили до райвідділу міліції, його повезли першим. В райвідділі його опитали. Пояснення від нього відбирав ОСОБА_10 . В цей час хтось із працівників міліції заходив в кабінет і запитував води та корвалолу для ОСОБА_17 . Коли від нього відібрали пояснення і він вийшов з кабінету, то побачив, що в коридорі біля вікна в наручниках сидів ОСОБА_17 . Той йому нічого не говорив, а тільки подивився в його бік. Поговорити з ним не дозволили працівники міліції. Тілесних ушкоджень на його обличчі він не помітив, він був тільки подавлений. Після цього йому дозволили піти додому і він пішов. Що відбувалося далі і що трапилось з ОСОБА_17 , він не бачив, а наступного дня йому стало відомо, що той в райвідділі міліції помер.
Він категорично заперечив факт застосування будь-якого насильства щодо нього з боку ОСОБА_10 при відібранні пояснення, а також погроз застосування такого насильства щодо ОСОБА_17 . Наголосив, що всі процесуальні дії вчинювались з ним відповідно до вимог закону.
Свідок ОСОБА_12 , на той час помічник дільничного інспектора Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, під час допиту в суді показав, що 30 листопада 2009 року за вказівкою начальника райвідділу він надавав допомогу ОСОБА_10 в затриманні ОСОБА_17 , який підозрювався у вчиненні крадіжки чужого майна. До місця проживання останнього він прибув близько 17 год. на власному автомобілі і піднявся на сходову клітину п`ятого поверху будинку, де знаходився ОСОБА_10 . Близько 20-ї год. туди ж прибули ОСОБА_20 , її підлеглий ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , працівник відділу БНОН. На пропозицію ОСОБА_20 , яка постукала в двері, сестра ОСОБА_17 впустила всіх в квартиру. Першими зайшли ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , а за ними ОСОБА_10 та він. ОСОБА_22 з ОСОБА_21 зразу ж направилися в кімнату, де знаходились ОСОБА_17 та ОСОБА_19 . Що там відбувалося він не бачив, а чув тільки шум та крики. Через якусь мить звідти вийшов ОСОБА_22 та попросив у нього наручники, які він йому передав. Повернувшись назад, останній вивів з кімнати ОСОБА_17 , у якого з носа та вуха текла кров, дозволив йому вмитися, після чого одягнув йому на руки наручники. Видно було, що останній себе погано почував і йому сестра допомогла привести себе в порядок та одягнутися. Після цього з квартири вивели ОСОБА_19 , якого до райвідділу повезли в автомобілі ОСОБА_22 . ОСОБА_17 , який перебував в стані сп`яніння, до райвідділу доставляли він на своєму автомобілі разом з ОСОБА_10 . Прибули туди близько 20 год. 25 хв. Освітлення біля приміщення міліції було тусклим, вулиця не освітлювалась. Зупинившись, він відчинив задні двері, щоб ОСОБА_17 виходив з автомобіля. Той вийшов звідти і зразу ж впав на асфальт обличчям вниз, вдарившись при цьому головою. Ні він, ні ОСОБА_10 його не били і не штовхали. ОСОБА_20 , яка стояла в цей час біля входу в приміщення, крикнула, щоб принесли води і він побіг в приміщення, щоб її набрати. Принісши воду, він облив нею ОСОБА_17 . Ніякі транспортні засоби в цей час повз місце пригоди не проїжджали. З допомогою ОСОБА_10 той піднявся з асфальту і зайшов в приміщення на третій поверх. Там ОСОБА_17 посадили на стілець біля вікна, де він весь час до закінчення роботи райвідділу і знаходився. В райвідділі він пробув ще 10-15 хв., протягом яких неодноразово підходив до ОСОБА_17 , приносив йому воду та запитував чи не потрібно викликати йому карету ШМД, від чого той відмовився. За вказівкою начальника СКР ОСОБА_14 він зняв з нього наручники. ОСОБА_10 в цей час в своєму службовому кабінеті відбирав пояснення від ОСОБА_19 . Коли закінчив це, він за вказівкою ОСОБА_14 провів останнього до виходу з райвідділу і повернувся назад, щоб зачинити кабінет та йти додому, оскільки начальник сектору розпорядився закінчувати роботу та відпустити і ОСОБА_17 з умовою його виклику в райвідділ наступного дня, так як продовжувати роботу з ним, зважаючи на його стан, не було сенсу. Він зразу ж пішов вниз до автомобіля. Перед тим, як їхати додому, покурив. В цей час бачив, як з приміщення райвідділу вийшли ОСОБА_14 , ОСОБА_27 та інші працівники СКР. Коли ж докурив і сів в автомобіль, щоб їхати, то побачив, що з приміщення вийшов і ОСОБА_10 . Після цього він поїхав додому. Наступного дня дізнався про смерть ОСОБА_17 в райвідділі міліції від тілесних ушкоджень, які нібито були заподіяні йому працівниками міліції. Хто і як їх заподіяв, йому невідомо. Очевидцем цього він не був, сам же тілесних ушкоджень тому не заподіював. В його присутності ОСОБА_10 також не робив цього.
Свідок ОСОБА_25 , який на той час працював оперативним черговим Полтавського райвідділу міліції, під час допиту в суді показав, що 30 листопада 2009 року він знаходився на чергуванні. Приблизно о 20-й год. в чергову частину зайшов ОСОБА_12 , який перебував в збудженому стані, і попросив пусту пляшку для води, сказавши, що на вулиці хтось знепритомнів, в зв`язку з чим необхідна допомога. Через деякий час після цього в райвідділ міліції в супроводі ОСОБА_10 і ОСОБА_12 в якийсь із кабінетів провели ОСОБА_17 , якого він не розгледів. Чи були руки того в кайданках, він не помітив. Будь-які записи про доставку цієї особи в черговій частині не робилось. Приблизно через 2 години до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_10 і попросив направити помічника чергового ОСОБА_28 для проведення фотографування та знаття відбитків пальців особи, яка була доставлена в райвідділ міліції, а ще через якийсь нетривалий проміжок часу він же попросив викликати карету швидкої медичної допомоги, повідомивши, що ОСОБА_17 стало зле, по приїзду якої було констатовано його смерть. Що стало причиною смерті і коли вона наступила, йому невідомо. Хто і де з ним працював в той вечір, він не бачив, так як з чергової частини не виходив.
Свідок ОСОБА_28 , на той час помічник оперативного чергового Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, в ході розгляду справи в суді показав, що 30 листопада 2009 року він був помічником оперативного чергового по райвідділу міліції. В вечірній час черговий ОСОБА_25 попросив його, щоб він сфотографував та дактилоскопував ОСОБА_17 . Він зайшов в спеціально обладнану для цього кімнату, де знаходився останній. Нікого більше із працівників міліції в тому приміщенні не було. Чи були тілесні ушкодження на ОСОБА_17 він не бачив і той на болі чи погане самопочуття не скаржився, а попросив дозволу сходити в туалет. Йому дозволили. Він дійшов до туалету і сказав, що йому стало зле, він зблід, у нього почали заплющуватися очі і він почав присідати, прихилившись до стіни. Він зразу ж пішов до чергового і попросив викликати карету швидкої медичної допомоги. Він був відсутній не більше 5 хвилин. Коли повернувся, то ОСОБА_17 уже був не контактний і не подавав ознак життя. Працівники бригади швидкої медичної допомоги, які прибули на виклик, констатували його смерть.
Свідок ОСОБА_29 , на той час працівник Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, в суді показав, що в один із днів листопада 2009 року, точної дати він не пам`ятає, після 20-ї год., закінчивши роботу, він виходив з приміщення міліції. Біля чергової частини зустрів ОСОБА_12 , який був дуже схвильований та просив у працівників чергової частини нашатирного спирту, сказавши при цьому, що комусь зле. Вийшовши на вулицю, неподалік від входу до райвідділу міліції біля одного з автомобілів, він побачив ОСОБА_10 та ОСОБА_20 , які стояли, біля них на асфальті навпроти задніх дверей автомобіля лежав якийсь чоловік обличчям вниз. Нікого з інших працівників міліції біля них не було. Хоча була темна пора доби, але було видно, оскільки територія біля райвідділу освітлювалася одним ліхтарем, який світився над вхідними дверима. Іншого освітлення на вулиці не було. Приблизно через хвилину з райвідділу вибіг ОСОБА_12 з водою, облив лежачого водою, після чого той піднявся та самостійно зайшов до приміщення міліції. Чи допомагали йому хто-небудь із присутніх встати з асфальту після того, як той був облитий водою, він не пам`ятає. Більше нічого він не бачив. В проміжок часу, коли він вийшов з райвідділу міліції і до моменту, доки в райвідділ зайшла особа, якій ОСОБА_10 та ОСОБА_12 надавали допомогу, ніякі автомобілі, в тому числі і таксі, повз приміщення райвідділу не проїжджали. Наступного дня йому стало відомо, що та особа, яку доставили до райвідділу міліції останні померла.
Свідок ОСОБА_30 , на той час начальник Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, під час допиту в суді показав, що в листопаді 2009 року він давав вказівку старшому оперуповноваженому ОСОБА_10 та помічнику дільничного інспектора ОСОБА_12 доставити в райвідділ ОСОБА_17 , який підозрювався у скоєнні крадіжки чужого майна. Оскільки в цьому виникла проблема, то на допомогу їм він направляв групу працівників РВ в складі ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_21 . Він також зазначив, що після 20 год. залишив райвідділ і службовим автомобілем поїхав додому. Залишив його на стоянці та пішов до будинку, в якому проживав. Хвилин через 10 після цього йому зателефонували з чергової частини та повідомили, що ОСОБА_17 помер. Про обставини спричинення тілесних ушкоджень, які потягли смерть останнього, йому невідомо.
Свідок ОСОБА_16 , на той час оперуповноважений карного розшуку Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, в суді, показав, що він займався розкриттям злочину, який було вчинено ОСОБА_17 , його сестрою та її чоловіком ОСОБА_19 . Предметно розкриття злочинів цієї категорії по розподілу обов`язків, які існували в райвідділі міліції на той час, відносилося до його компетенції. Ним було встановлено, що цей злочин вчинено саме названими вище особами. Опитати цих осіб, або їх затримати йому не вдалося, оскільки вони не впустили його до квартири.
В послідуючому йому стало відомо, що ОСОБА_17 помер. Що стало причиною його смерті і які протиправні дії щодо останнього були вчинені працівниками Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, йому невідомо. Наголосив, що в той час, про який йдеться в цьому кримінальному провадженні, вулиця біля райвідділу міліції не освітлювалася, а було світло лише над входом до приміщення міліції.
Під час допиту в суді свідки ОСОБА_14 , начальник сектору карного розшуку Полтавського РВ (далі - СКР), ОСОБА_31 та ОСОБА_27 , оперуповноважені карного розшуку, підтвердили, що 30 листопада 2009 року, в вечірній час, обвинувачений ОСОБА_10 доставив разом з помічником дільничного інспектора ОСОБА_12 до райвідділу міліції ОСОБА_17 , який скоїв крадіжку. Останній був залишений в коридорі відділення на стільці біля вікна і перебував в нетверезому стані. Йому давали пити воду з цукром та пропонували ліки. Там він знаходився приблизно півгодини, доки ОСОБА_10 відбирав пояснення від ОСОБА_19 . За цей час ніхто ОСОБА_17 ударів не наносив, в кабінети його не заводив, весь час свого перебування в райвідділі міліції він знаходився в коридорі. Всі двері в кабінети оперуповноважених СКР були відчинені. За вказівкою начальника СКР близько 21 год. всі пішли додому. ОСОБА_10 з ОСОБА_17 теж спустились вниз. Останній залишився біля чергової частини для того, щоб помічник чергового його сфотографував та зняв відбитки пальців, а також отримати повістку про явку в райвідділ міліції наступного дня.
Аналогічні показання про обставини перебування ОСОБА_17 в райвідділі міліції 30 листопада 2009 року дав допитаний в суді свідок ОСОБА_32 , оперуповноважений СКР, який зазначив, що приміщення райвідділу міліції по завершенні роботи того дня він залишив раніше, ніж ОСОБА_14 , ОСОБА_27 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які ще залишалися в ньому, коли він йшов додому. При цьому ОСОБА_10 в своєму службовому кабінеті продовжував опитувати якусь особу, а ОСОБА_17 сидів на стільці біля вікна в коридорі. Він, як і інші вищезазначені свідки, наголосив також на тому, що освітлення біля райвідділу того вечора було тусклим і світилася лише одна лампа над входом в приміщення міліції. Ніде більше на вулиці світла не було.
Свідок ОСОБА_33 , на той час оперуповноважений СКР Полтавського РВ, в суді, показав, що 30 листопада 2009 року в приміщенні відділення він бачив потерпілого ОСОБА_17 , який в коридорі на стільці сидів біля вікна. Наручників на руках у нього не було. Ніяких тілесних ушкоджень на ньому він не помітив. В його присутності ніхто із працівників міліції, в тому числі і ОСОБА_10 , його не бив.
Під час допиту в суді свідок ОСОБА_34 , на той час оперуповноважений СКР, показав, що 30 листопада 2009 року, близько 21 год., виходячи з РВ, бачив біля чергової частини обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , який сидів навпроти вікна чергового. Ніяких тілесних ушкоджень на ньому не помітив. На вулиці в той вечір біля приміщення міліції було тускле освітлення, світилася лише одна лампа над входом. Ніякого іншого освітлення на вулиці не було.
Допитаний в суді свідок ОСОБА_35 , приятель обвинуваченого, показав, що в один із днів кінця листопада 2009 року він домовився про зустріч з останнім і приїхав до райвідділу, близько 21 год., щоб забрати його. Чекав його на протилежному приміщенню райвідділу боці дороги приблизно 15-20 хв. Освітлення на вулиці було тусклим, вулиця не освітлювалась. Той вийшов і вони поїхали в центр міста, в одну із кав`ярень, де і відбулась розмова, ради якої він просив про зустріч. Під час зустрічі він передав йому гостинця у вигляді риби, яку привіз з м. Градизька, з якою завіз його додому. Коли ОСОБА_10 відніс рибу і повернувся, то сказав, що йому зателефонували з райвідділу, повідомили про якусь подію і попросили прибути туди. Він відвіз його в райвідділ, після чого поїхав додому. Було це близько 23-ї год. Всього він провів з ОСОБА_10 приблизно 30-40 хв.
Із показань свідка ОСОБА_36 , які він дав в суді, слідує, що 30 листопада 2009 року, близько 20 год., він на власному автомобілі стояв біля приміщення Полтавського РВ, де чекав працівника міліції ОСОБА_37 , його кума, щоб підвезти того додому. На вулиці було темно. Над входом до приміщення міліції світилася лише одна лампа, іншого освітлення не було, на порозі райвідділу стояла якась світловолоса жінка. В цей час до райвідділу під`їхав автомобіль, який зупинився поруч з його автомобілем і з якого вийшов водій та відчинив задні двері зліва. Звідти вийшла якась особа невисоко зросту, руки якої були спереду в наручниках. Ця особа з якихось причин впала біля автомобіля обличчям вниз. Водій зразу ж побіг в райвідділ міліції, а пасажир цього автомобіля, який сидів на передньому пасажирському сидінні, підійшов до особи, яка лежала на асфальті, і почав їй допомагати. Він категорично наголосив на тому, що особу, яка впала, ніхто із тих, хто перебував в автомобілі, на якому того привезли, не бив. Ця особа впала сама. Що стало причиною цього, йому невідомо. Біля райвідділу міліції в цей час нікого, крім вище названої ним жінки, не було. Після надання допомоги особі, що впала, ті двоє, з ким вона приїхала, повели її в райвідділ. Після цього до нього в автомобіль сів ОСОБА_31 , який сказав, що їхати він не буде, так як затримали злочинців і йому необхідно залишитись на роботі. Попрощавшись з ним, він поїхав додому. Ніякий автомобіль з шашечкою «таксі» або будь-який інший транспортний засіб в цей час повз приміщення райвідділу міліції не проїжджав.
Свідок ОСОБА_38 , на той час працівник 17 відділу УМВС України в Полтавській області, в суді показав, що він проводив службове розслідування по факту смерті потерпілого ОСОБА_17 за зверненням матері ОСОБА_22 , який тоді притягався до кримінальної відповідальності за заподіяння тілесних ушкоджень останньому. В ході його проведення свідок ОСОБА_20 у поясненні, написаному нею власноручно, тоді не вказувала про те, що біля Полтавського РВ ОСОБА_17 наносились удари, як не зазначала і того, що свідком цих подій була її сестра і що в цей час повз місце пригоди проїжджало таксі. При написанні пояснення тиску на неї ніхто не здійснював. Факту нанесення біля райвідділу міліції ОСОБА_17 ударів ким би то не було із працівників міліції матеріалами службового розслідування встановлено не було.
Свідок ОСОБА_39 , на той час працівник штабу УМВС України в Полтавській області, в суді показала, що в 2015 році вона працювала оперуповноваженим Полтавського РВ. Одного разу при відпрацюванні населеного пункту с. Копили Полтавського району з нею розпочав розмову ОСОБА_21 , в процесі якої сказав їй, що ОСОБА_10 , якого вона добре знала, нібито скоро «посадять». Розповів про події, які мали місце 30 листопада 2009 року і пов`язані зі смертю в райвідділі міліції ОСОБА_17 . Сказав, що він не був свідком побиття біля райвідділу міліції в той день ОСОБА_10 і ОСОБА_12 потерпілого ОСОБА_17 , але дав свідчення, що нібито це мало місце, бо його так попросили. Під час чергування неодноразово бачила, як до ОСОБА_21 часто, майже кожного дня, приїжджав ОСОБА_22 , про якого той розповів, що дружить з ним та його дружиною ОСОБА_20 .
Свідок ОСОБА_20 , на той час начальник кримінальної міліції у справах дітей Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, в суді, показала, що 30 листопада 2009 року за вказівкою начальника РВ ОСОБА_40 вона надавала допомогу у затриманні ОСОБА_17 , який, як їй тоді повідомили, після вчинення крадіжки вже протягом доби знаходився в квартирі своєї сестри ОСОБА_9 , яка в квартиру нікого не впускала. Оскільки вона особисто була знайомою з останньою як матір`ю, яка неналежним чином виконувала обов`язки по вихованню своєї дитини, вона погодилась на це і близько 19 год. 15 хв. разом з ОСОБА_22 , її, на той час співмешканцем, а нині чоловіком, якому також вказівку дав начальник, та своїм підлеглим ОСОБА_21 виїхала до місця проживання вказаної особи в с. Розсошенці Полтавського району. Прибувши туди і піднявшись на п`ятий поверх на сходову клітину до квартири ОСОБА_9 , вона побачила ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які повідомили, що перебувають там протягом всього дня, але їм не відчиняють дверей. Тоді вона постукала і попросила ОСОБА_9 відчинити двері, що та й зробила. Вона зайшла в квартиру і почала спілкуватись з останньою. Працівники міліції, які зайшли слідом за нею, пройшли в іншу кімнату. Спілкуючись з ОСОБА_9 , вона почула, як з тієї кімнати доносились погрози на адресу працівників міліції. Потім вона почула, що хтось просив рушник для витирання крові. Вийшовши в коридор, вона побачила ОСОБА_17 , у якого з носу текла кров. Йому надали можливість зайти в ванну, де він вмив обличчя, нахиляючись при цьому і не подаючи ніяких ознак наявності у нього інших тілесних ушкоджень, які б свідчили про нестерпні болі чи страждання. Зробивши це, він одягнувся. Вона з ОСОБА_21 та ОСОБА_22 забрала ОСОБА_19 та поїхала до райвідділу. ОСОБА_17 доставляли туди ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . Доставивши ОСОБА_19 в райвідділ, вона зайшла в приміщення міліції, а коли через декілька хвилин разом з ОСОБА_21 вийшла на вулицю, де її вже чекала рідна сестра, щоб їхати додому, то побачила, що до приміщення міліції під`їхав автомобіль, в якому знаходились ОСОБА_10 , який сидів справа на пасажирському сидінні, ОСОБА_12 за кермом автомобіля та ОСОБА_17 на задньому сидінні. Коли автомобіль зупинився, то з нього вийшли ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Останній обійшов автомобіль ззаду і підійшов до задніх лівих дверей, де вже був ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , який висловлював незадоволення. Потім вона побачила, як останній підняв руки вгору, а ОСОБА_10 та ОСОБА_12 одночасно нанесли йому по одному удару по тулубу, від яких той впав обличчям вниз на асфальт ударившись при цьому. Вона підбігла до них і сказала, щоб вони відтягували його назад, оскільки по дорозі їхав автомобіль, та надали допомогу. ОСОБА_12 приніс води з приміщення райвідділу, облив його водою, разом з ОСОБА_10 допоміг йому встати та зайти в приміщення райвідділу. Після цього вона з ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та її сестрою поїхали в гості до сестри, перебуваючи де близько 23 год. 30 хв. вони дізнались про смерть ОСОБА_17 в райвідділі міліції.
Під час допиту в суді свідок ОСОБА_22 , на той час старший оперуповноважений сектору БНОН Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, показав, що 30 листопада 2009 року, близько 19 год. 30 хв., разом з ОСОБА_20 , начальником КМСД Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, нині його дружина, та ОСОБА_21 , її підлеглим, він виїжджав на затримання ОСОБА_17 , який розшукувався працівниками міліції за вчинення крадіжки та знаходився вдома в своєї сестри. Прибувши до будинку, в якому та проживала та піднявшись на п`ятий поверх на сходову клітину до дверей квартири останньої, він побачив ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які там знаходились і які не могли попасти в квартиру, оскільки їм не відчиняли дверей. ОСОБА_20 постукала в двері, поговорила з сестрою ОСОБА_17 , яку вона знала, і запропонувала їй відчинити двері, на що та погодилась. Першою в квартиру зайшла ОСОБА_20 , за нею він, а за ним ОСОБА_21 . В квартирі було темно. На його запитання, чи є хто сторонній в квартирі, крім власниці, остання відповіла, що нікого немає. Тоді він пройшов далі в приміщення квартири, де почув чиїсь голоси, у відповідь на що запропонував тим особам вийти звідти. На таку пропозицію пролунали погрози на його адресу та категорична відмова вийти. Тоді він разом з ОСОБА_21 зайшли в кімнату, звідки пролунали ці голоси. Там він побачив, що на ліжках, які в ній стояли, лежали з одного боку ОСОБА_17 , а з іншого ОСОБА_9 , чоловік сестри останнього. Перший із названих, повів себе агресивно і схопившись з ліжка, намагався вдарити його. Захищаючись, він блокував удар і при цьому злегка вдарив ОСОБА_17 по обличчю, із-за чого в того потекла кров. Більше ні він, ні будь-хто інший в його присутності ударів останньому не наносили. Після цього він надав можливість останньому витерти кров з обличчя та передав його ОСОБА_10 . Він же разом з ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , забравши з собою ОСОБА_19 , поїхали до райвідділу, де передали останнього працівникам карного розшуку. Зробивши це, він виходив з райвідділу і в цей час зустрів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які заходили в райвідділ міліції з ОСОБА_17 , на руках у якого були наручники. Той йшов сам, але його злегка підтримували з обох боків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . Тілесних ушкоджень на обличчі ОСОБА_17 він не бачив. Коли вийшов з райвідділу, то зразу ж сів в свій автомобіль, на якому разом з ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та її сестрою поїхали в гості до останньої. По дорозі всі присутні в автомобілі висловлювали своє незадоволення тим, що ОСОБА_10 та ОСОБА_12 перед райвідділом на їх очах били ОСОБА_17 і що очевидцями цього були також особи, які в автомобілі таксі в цей час проїжджали повз райвідділ. Приблизно о 23-й год., коли вони ще перебували в гостях у сестри ОСОБА_20 , йому зателефонував начальник райвідділу ОСОБА_30 та повідомив, що ОСОБА_17 , якого він затримував, помер в райвідділі міліції.
Він також зазначив, що за вироком суду був засуджений за перевищення службових повноважень при затриманні ОСОБА_17 та заподіяння йому легких тілесних ушкоджень при цьому.
Свідок ОСОБА_21 в суді показав, що в той час він працював інспектором КМСД. 30 листопада 2009 року він знаходився в своєму службовому кабінеті, а його начальник ОСОБА_20 була на нараді у начальника райвідділу міліції. Приблизно о 19-й год. вона повернулася і запропонувала поїхати в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області на квартиру до потерпілої, щоб затримати там злочинця, який перебував у розшуку, не називаючи його прізвища. Виїхали з райвідділу приблизно о 19 год. 15 хв. Коли приїхали до будинку, то там побачив обвинуваченого ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , які в цивільному одязі стояли на сходовій клітині і сказали, що вони шукають ОСОБА_17 , який в той час знаходився в квартирі ОСОБА_9 . Від них вони дізналися, що двері в квартиру потерпілої не відчиняють і попросили ОСОБА_20 , як працівницю КМСД, подзвонити в двері, щоб ввійти в квартиру. На її прохання двері відчинилися і вони зайшли в квартиру. Світло там не було включено. ОСОБА_22 пройшов в кімнату. Він почув як на адресу ОСОБА_22 нецензурно почав лаятися ОСОБА_17 , висловлюючи своє незадоволення тим, що зайшли в квартиру. При цьому вів себе неадекватно та почав махати руками. Захищаючись, ОСОБА_22 відмахнувся рукою і вдарив один раз по носу останнього. У того з носу потекла кров. Йому дали можливість вмитися і той зайшов в ванну кімнату. В цей час на руках ОСОБА_17 вже були кайданки. Хто їх надів йому на руки, він не бачив, але він цього не робив. Зайшов самостійно. Після цього він разом з ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , забравши ОСОБА_19 , вийшов з квартири потерпілої та поїхав до райвідділу міліції. Хтось із присутніх працівників міліції розпорядився забрати з собою ОСОБА_17 . Прибувши до райвідділу, ОСОБА_22 пішов до начальника, а він залишився на вулиці і бачив як до райвідділу приїхав автомобіль під керуванням ОСОБА_12 , в якому знаходився також обвинувачений ОСОБА_10 , який сидів на передньому пасажирському сидінні. На вулиці було темно. ОСОБА_12 вийшов з автомобіля і почав витягувати з заднього сидіння ОСОБА_17 , руки якого були в кайданках. Витягнувши ОСОБА_17 з салону автомобіля, він підвів його до багажника і там залишив. ОСОБА_17 був у свідомості і стояв сам. До нього підійшов ОСОБА_10 , а ОСОБА_12 повернувся до салону автомобіля, щоб забрати куртку. ОСОБА_10 в цей час тримав ОСОБА_17 під руку. Потім останнього ОСОБА_10 та ОСОБА_12 почали тягнути до райвідділу. Він чинив опір, пручався. Почалася штовханина, в процесі якої ОСОБА_17 впав на асфальт, ударившись при цьому підборіддям та знепритомнів. Він не бачив, щоб в процесі штовханини ОСОБА_17 хтось із працівників міліції наносив удари. Коли його підняли з асфальту, то він був непритомним. Його під руки утримував обвинувачений, а ОСОБА_12 побіг в райвідділ міліції по воду. Повернувшись з водою, ОСОБА_12 почав хлюпати її в обличчя ОСОБА_17 , а ОСОБА_10 продовжував його підтримувати під руки. Однак, той до свідомості не приходив. ОСОБА_20 , яка в цей час стояла на вулиці, почала кричати, щоб вони припинили насилля над потерпілим і викликали карету швидкої медичної допомоги. В цей же час, звертаючись до ОСОБА_20 з вікна, начальник райвідділу міліції ОСОБА_30 крикнув їй: «З мене шоколадка за сприяння в доставці ОСОБА_17 ». Наголосив, що він не може категорично стверджувати, щоб біля райвідділу міліції обвинувачений ОСОБА_10 або ОСОБА_12 наносили ОСОБА_17 удари кулаками або ногами по тулубу.
Свідок ОСОБА_41 , сестра ОСОБА_20 , в суді показала, що ввечері 30 листопада 2009 року вона чекала свою сестру, щоб забрати її до себе в гості. Близько 20-ї год. до райвідділу під`їхав автомобіль, з-за керма якого та з переднього пасажирського сидіння вийшли дві особи, а з заднього сидіння, з якого боку не пам`ятає, вийшла особа, на руках якої, як їй здалося, були одягнені наручники. Ця особа чи то від поштовху, чи то з якихось інших невідомих для неї причин, впала на асфальт обличчям вниз. Після цього цю особу відливали водою та завели в райвідділ. Чи були на цій особі тілесні ушкодження вона не бачила. В цей час про щось тим двом особам кричала її сестра ОСОБА_20 , яка знаходилась десь поруч з нею і змінювала місце свого находження. Вона також бачила, що повз місце, де впала невідома їй особа, проїжджав автомобіль таксі, висновок про що вона зробила з наявності на ньому «фішки», але марку автомобіля не запам`ятала. Освітлення як біля райвідділу, так і на вулиці, з її слів, було яскравим, світилися ліхтарі. Сказати, на якій відстані вона знаходилася від місця, де все це відбувалося, у що були одягнені ті особи, які вийшли з автомобіля та який вигляд вони мали, вона не змогла, посилаючись на давність події, про яку вона розповідає. Зазначила, що біля райвідділу було багато автомобілів, але це їй не заважало бачити те, що відбувалося між цими особами. Наголосила, що ті дві особи, які доставили затриманого, не били його, а тільки штовхали в бік.
Критично оцінюючи показання вказаного свідка, суд звертає увагу на їх загальний характер без чіткого викладення обставин, які вона спостерігала і про які дає свідчення, наголошуючи на факті їх існування. Не сприймаючи їх як правдиві, суд звертає увагу на їх алогічність та суперечливість, а також невідповідність іншим доказам по справі. Про це, на думку суду, свідчить категоричність в констатації факту падіння потерпілого, хоч і не від ударів, але від поштовхів, в тому числі обвинуваченого, а також присутність в цей час автомобіля «таксі» водія і пасажира якого було відшукано за оголошенням в пресі, який в силу випадкового збігу обставин проїжджав повз місце пригоди в той час, коли це відбувалося. На невідповідність її показань дійсності, на думку суду, також вказує і категоричність її тверджень про наявність яскравого освітлення біля місця пригоди, в той час, коли всі інші свідки це заперечують. Вона також не вказує на присутність під час падіння на асфальт потерпілого свідка ОСОБА_42 , про що стверджує як він сам, так і свідок ОСОБА_20 , підлеглою якої він являвся. Все наведене дає суду підстави прийти до висновку про невідповідність показань свідка ОСОБА_43 дійсності та не приймати її показання до уваги.
Оцінюючи показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та ОСОБА_43 , суд враховує, що всі ці особи пов`язані між собою родинними зв`язками та станом залежності по службі. Так, ОСОБА_20 та ОСОБА_22 являються подружжям. Свідок ОСОБА_41 являється рідною сестрою ОСОБА_20 , а ОСОБА_21 підлеглим по службі останньої. Це, на думку суду, є свідченням їх зацікавленості у вирішенні справи. Про це свідчать як суперечливість, так і непослідовність їх показань про події, очевидцями яких вони були, або виходячи з обставин справи могли бути.
Так, виходячи з аналізу доказів, тільки ОСОБА_20 могла бути очевидцем подій, які відбувалися біля Полтавського РВ між обвинуваченим, свідком ОСОБА_12 та загиблим ОСОБА_17 після доставки його туди. Однак, її показання в суді в цій частині суперечать тим, які вона давала в процесі досудового слідства як по цій справі, так і по справі, по якій був засуджений ОСОБА_22 . Про невідповідність дійсності її показань свідчить, на думку суду, і категорична деталізація змісту викладених нею обставин, яка за умов, в яких нею ці обставини спостерігались і сприймались, є малоймовірною. Зокрема, вона наголошує на тому, що ОСОБА_10 та ОСОБА_12 біля райвідділу в її присутності та присутності ОСОБА_43 і ОСОБА_21 нанесли ОСОБА_17 по одному удару кулаками кожний в область тулубу останнього, від чого той впав на асфальт, знепритомнівши при цьому.
ОСОБА_41 та ОСОБА_21 , які за твердженнями ОСОБА_20 знаходились поруч, з цього приводу зазначають, що ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_12 . ОСОБА_17 не били, а тільки штовхали, від чого той впав, при чому з приводу, як це відбувалося кожний із них стверджує по-різному і суперечливо.
Кожний із зазначених свідків наголошує на можливості сприйняття стверджуваного за умов, в яких це відбувалося, вказуючи як на достатність освітлення місця пригоди, так і відсутності перешкод для цього. Між тим, судом з безперечністю встановлено, що освітлення біля райвідділу, коли відбувалися події, про які йдеться, було тусклим, що позбавляло можливості очевидців, якщо такі були, бачити і сприймати все в таких деталях, як вони про це стверджують. Крім того, для такого сприйняття існували інші перешкоди, зокрема, наявність певної кількості автомобільного транспорту перед райвідділом, що, на думку суду, заважало бачити все в таких деталях, як про це стверджується свідками в суді.
На думку суду, вигаданим є і стверджуваний названими свідками факт перебування на місці, де відбувались події, про які йдеться, автомобіля таксі під керуванням свідка ОСОБА_44 , оскільки, крім них, цей факт ніким іншим із допитаних в суді свідків не підтверджується.
Показання названого свідка, як і свідка ОСОБА_45 , його матері, судом не приймаються до уваги не тільки з мотивів недоведеності стороною обвинувачення факту присутності їх на місці події, а й неможливості сприйняття тих обставин, про які вони стверджують в суді, в умовах, при яких це відбувалося. Зокрема, це миттєвість по тривалості події, відсутність достатнього для такого бачення освітлення на місці пригоди, а також наявність перешкод для сприйняття того, що відбувалося. Про сумнівність надання послуг таксі ОСОБА_46 свідчить і довідка ТОВ «Побутсервіс», з якої слідує, що останній в службі таксі ніколи не працював, а тому твердження свідка ОСОБА_43 про наявність «шашечки» на автомобілі, на підставі чого вона зробила висновок, що це було саме таксі, суд розцінює як вигадку, яку як і її показання в цілому до уваги не приймає.
Органами досудового розслідування будь-якої перевірки достовірності тверджень свідків ОСОБА_44 і ОСОБА_45 про їх перебування на місці пригоди і можливості сприйняття обставин, про які вони стверджують в суді, не проводилось, що, на думку суду, також є свідченням невідповідності дійсності їх показань в суді, які з цих підстав суд не приймає до уваги. Крім того, суд враховує, що ці свідки були встановлені не органами досудового слідства, а особами, зацікавленими в вирішенні справи на їх користь після публікації повідомлення в засобах масової інформації.
Оцінюючи показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та ОСОБА_43 як такі, що не відповідають дійсності, суд враховує також і те, що ніхто із допитаних в суді інших свідків не підтвердив факту присутності на місці події автомобіля таксі під керуванням ОСОБА_44 , свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_21 . Більше того, свідки ОСОБА_29 , ОСОБА_12 та ОСОБА_47 категорично наголосили про відсутність на місці події будь-кого іншого, крім ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 та ОСОБА_17 .
Отже, судом встановлено, що події, про які свідки ОСОБА_41 та ОСОБА_21 розповідають в суді, не могли сприйматись за обставин, викладених ними, а тому суд розцінює їх показання як такі, що не відповідають дійсності та не підтверджують обвинувачення, висунутого ОСОБА_10 органами досудового слідства в цій частині.
Такими ж суд розцінює і показання свідка ОСОБА_20 , яка є особою зацікавленою в тому, щоб висунуте обвинувачення ОСОБА_10 знайшло своє підтвердження, оскільки за вчинення дій, пов`язаних з застосуванням насильства щодо ОСОБА_17 , в тому числі і спричинення ушкоджень, що потягли його смерть, притягувався до відповідальності ОСОБА_22 , який є її чоловіком.
Згідно висновків судово-медичного експерта № 1104 та 1104-п від 4 січня та 11 жовтня 2010 року (том 4 а. п. 59-65, 68-76) при проведенні судово-медичної експертизи трупу громадянина ОСОБА_17 були виявлені тілесні ушкодження, які умовно можна поділити на три групи:
- перша група: закрита травма тулубу; прямі переломи 7-10 ребер зліва по середньо-ключичній середньо-підм`язовій лініях; непрямі переломи 5-го ребра зліва, 3-4 ребер справа по середньо-ключичних лініях; крововиливи в м`які тканини в місцях переломів ребер; крововилив в лівий купол діафрагми; розрив селезінки з підкапсульним крововиливом; крововиливи в підшкіряну клітчату і м`які тканини грудної клітини; крововилив в навколоміхурову клітчатку сечового міхура; крововиливи тулубу;
- друга група: забійна рана підбородку, лівої ушної раковини, садна обличчя;
- третя група: крововиливи кінцівок; садна лівого колінного суглобу.
Ушкодження першої групи носять характер прижиттєвості, утворились незадовго до настання смерті не менш, ніж від чотирьохкратної дії тупих предметів, які діяли з достатньою для їх утворення силою прикладення, стосовно живої особи носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку такі, що потягли смерть.
Смерть ОСОБА_17 наступила внаслідок закритої травми тулуба з переломом ребер, розривом селезінки, які викликали внутрішню крововтрату, яка привела до розвитку крововтрати-шоку, і могла наступити близько 22-23 год. 30 листопада 2009 року.
Після отримання тілесних ушкоджень першої групи потерпілий міг жити і здійснювати активні дії протягом певного проміжку часу, який залежить від ступеню вираженості (розриву селезінки), швидкості перебігу травматичного процесу, об`єму крововтрати на момент травми і після неї, реактивних властивостей організму.
Ушкодження другої групи носять характер прижиттєвості, утворились незадовго до настання смерті від дії тупих предметів, які діяли з достатньою для їх утворення силою прикладення. Стосовно живої особи: забита рана підбородка, забита рана вушної раковини як в сукупності, так і окремо носять ознаки легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Ушкодження третьої групи носять характер прижиттєвості, утворились незадовго до настання смерті від дії тупих предметів, які діяли з достатньою для їх утворення силою прикладення і стосовно живої особи носять ознаки легких тілесних ушкоджень.
Відповідно до висновків комісійної судово-медичної експертизи за матеріалами кримінальної справи № 59 від 14 травня 2010 року (том 4 а. п. 77-107) та додаткового висновку цієї ж експертизи № 121 від 18 серпня 2015 року (том 3 а. п. 96-122) удар по передньо-боковій поверхні грудної клітки зліва був нанесений з силою, достатньою для виникнення прямих переломів 7-10 ребер зліва та руйнації селезінки. Наявність тілесних ушкоджень тулубу не позбавляла можливості загиблого ОСОБА_17 деякий проміжок часу (до наростання явищ тяжкої крововтрати) скоювати певні активні дії нахилятися, пересуватися по східцях і т. п. Враховуючи дані макро- та мікроскопічного дослідження трупа, дані картки виклику швидкої медичної допомоги, дані матеріалів кримінальної справи після заподіяння розривів селезінки ОСОБА_17 міг жити проміжок часу, який обчислюється десятками хвилин. Об`єктивних судово-медичних даних, які б свідчили про те, чи втрачав рівновагу та свідомість потерпілий ОСОБА_17 під час нанесення йому тілесних ушкоджень проведенням додаткової комісійної судово-медичної експертизи не виявлено. Питання щодо дії осіб (хто, коли, які тілесні ушкодження наносив та з якою силою) виходить за межі компетенції судово-медичного експерта і є прерогативою органів слідства та суду.
Експерт ОСОБА_48 під час допиту в суді показала, що вона брала участь у проведенні як комісійної судово-медичної експертизи по матеріалах кримінальної справи № 59 від 14 травня 2010 року, так і додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 121 від 18 серпня 2015 року потерпілого ОСОБА_17 , причиною смерті якого явилась гостра крововтрата та шок внаслідок травми селезінки, висновки якої повністю підтвердила. При цьому наголосила, що смерть потерпілого ОСОБА_17 могла настати в проміжок часу, який обчислюється десятками хвилин, тобто години після заподіяння йому цього тілесного ушкодження. Цей час може бути як коротшим, так і тривалішим години. Вона наголосила, що розрив селезінки та переломи 7-10 ребер зліва утворилися одномоментно, тобто після нанесення одного удару, а не сукупно від кількості ударів нанесених в різний час. Розрив селезінки і перелом 7-10 ребер зліва утворилися від одного удару, але, на її категоричне переконання, це не могло утворитися від удару кулаком, про що свідчить розмір крововиливу в місці локалізації даних тілесних ушкоджень (12х11 см). Такі тілесні ушкодження могли утворитися від одного удару ногою або коліном. Внаслідок розриву селезінки виникла масивна крововтрата, близько 1700 мл, яка, як і больовий шок, наростала поступово. Тому поведінка потерпілого як перед райвідділом після його доставки туди (падіння біля автомобіля), так і в райвідділі є свідченням розвитку у нього больового шоку і шоку крововтрати. Наголосила на відсутності у розпорядженні експертів при проведенні досліджень будь-яких об`єктивних судово-медичних даних, які б свідчили про падіння потерпілого біля райвідділу після його доставки туди від нанесення йому удару (ударів) та зазначила про їх відсутність і на час допиту її, як експерта, в суді. Таке падіння могло бути як наслідком шоку, який уже розвивався, так і поштовху або інших невідомих і не встановлених органами досудового слідства причин. Відповідаючи на запитання прокурора, категорично наголосила на неможливості втрати потерпілим свідомості зразу після отримання ушкодження у вигляді розриву селезінки і переломів ребер в місці локалізації цього ушкодження, тобто безпосередньо після нанесення удару. Це могло статися з сплином певного часу, але уже від розвитку шоку як крововтрати, так і больового.
Аналізуючи висновки зазначених експертиз, суд констатує, що тілесні ушкодження, які були виявлені у потерпілого та потягли за собою його смерть, могли бути спричинені йому протягом години до її настання.
Органами досудового слідства суду не надано жодного доказу, який би безперечно свідчив про те, що обвинуваченим в певному місці, у встановлений та зазначений ними час було нанесено удар ногою в область тулубу потерпілого, що могло б спричини йому переломи ребер та розрив селезінки, а отже і потягнути за собою його смерть.
Констатацію органів досудового слідства про те, що останній в приміщенні райвідділу протягом години в своєму службовому кабінеті наносив як руками, так і ногами удари потерпілому в різні частини тулубу, суд розцінює як припущення, яке ніякими, перевіреними судом доказами не підтверджується. Констатуючи так, ініціатори обвинувачення ОСОБА_10 , допускають суперечливість тверджень про обставини і час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому як висновкам судово-медичних експертиз, так і іншим доказам по матеріалах кримінального провадження.
Зокрема, ними не враховуються ті показання свідків, які стверджують, що потерпілий ОСОБА_17 весь час, коли знаходився в райвідділі, перебував в коридорі, а не в кабінеті обвинуваченого, де йому, як про це зазначено в обвинувальному акті, і були спричинені ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Стороною обвинувачення не надається оцінки тому факту, що обвинувачений залишив приміщення райвідділу до настання смерті потерпілого, якого перед цим він передав працівникам чергової частини, де той протягом певного часу і перебував.
Поза увагою як органів досудового розслідування, так і сторони обвинувачення в суді залишається той факт, що поведінка потерпілого з самого початку доставлення його до райвідділу і під час перебування в ньому свідчила про наявність у нього розвитку шоку, що на думку суду, може свідчити про спричинення розриву селезінки в інший, ніж інкримінується обвинуваченому час і іншими особами.
Тому твердження сторони обвинувачення про те, що тілесні ушкодження, які виявлені у потерпілого були спричинені йому ОСОБА_10 , суд розцінює як припущення.
Свідченням цьому, на думку суду, є і спосіб зміни обвинувачення прокурором в суді. Відповідно до обвинувального акта, який надійшов до суду, ОСОБА_10 , зокрема, обвинувачувався в тому, що він протягом однієї години руками в своєму службовому кабінеті наносив удари по тулубу потерпілого, чим спричинив йому тілесні ушкодження, що потягли його смерть. Після допиту в суді експерта ОСОБА_49 , яка категорично наголосила, що таке тілесне ушкодження, яке потягло смерть потерпілого не могло бути спричинено внаслідок нанесення удару руками, прокурор, не надаючи жодного доказу, який би свідчив і про нанесення потерпілому удару ногами, змінив обвинувачення, сформулювавши його у повній відповідності попередньому, доповнивши при цьому лише одне слово і констатувавши, що такі удари протягом однієї години наносились руками і ногами та склав новий обвинувальний акт.
Суд зазначає, що така зміна обвинувачення, яка не грунтується на доказах, а лише уявленнях та переконаннях у своїх міркуваннях, є не лише припущенням, а й суперечить вимогам як Конституції України, так і Кримінально-просесуального кодексу України та свідчить про неконкретність обвинувачення.
Отже, проаналізувавши наведені докази, суд приходить до висновку про недоведеність вини обвинуваченого як у заподіянні потерпілому при перевищенні службових повноважень легких тілесних ушкоджень, так і тяжких, що потягли його смерть.
Згідно зі статтею 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.
Показання наведених вище свідків та досліджені в судовому засіданні докази з безперечністю не підтверджують обвинувачення ОСОБА_10 , сформульованого в обвинувальному акті.
Суд відповідно до статті 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив усі необхідні умови для реалізації сторонами під час розгляду кримінального провадження в суді їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків з тим, щоб провадження було здійснено на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Цим правом сторони скористались сповна, надавши на пропозицію суду, на їх розсуд, для дослідження всі докази, які мали в своєму розпорядженні та заявили про відсутність у них інших.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, виходячи з положень закону, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, та прийшов до висновку про відсутність доказів вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Враховуючи тривалість розслідування (із 2009 року), розгляду кримінального провадження та повне надання судом сторонам можливості вільно розпоряджатися своїми правами в частині доведення переконливості поданих доказів, суд, дотримуючись засад безсторонності та розумних строків, вважає, що можливості здобуття інших доказів вичерпані.
При цьому суд враховує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зі змісту ч. ч. 1 і 2 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Виходячи з вимог ч. ч. 1 і 3 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Водночас, виправдувальний вирок відповідно до підпункту 1 частини 1 цієї ж статті, може бути постановлений у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час досудового розслідування не було встановлено, а прокурором в ході розгляду кримінального провадження не наведено суду доказів, які б забезпечували надійне, повне та достовірне встановлення всіх обставин, що входять до предмету доказування щодо обвинувачення ОСОБА_10 , тому його слід виправдати в зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено ним.
Цивільний позов по справі не заявлений.
Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.
Речових доказів по матеріалах кримінального провадження немає.
Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,
у х в а л и в :
ОСОБА_10 виправдати за не доведенням, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 365 та ч. 1 ст. 127 КК України, які йому інкримінуються, вчинені ним.
Запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого скасувати.
Судові витрати віднести на рахунок держави.
Роз`яснити виправданому ОСОБА_10 , що він має право на поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржено в Апеляційний суд Полтавської області через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.
СуддяОСОБА_1