Справа № 192/2122/16-к
Провадження № 1-в/192/1577/16
Ухвала
"10" червня 2016 р. смт.Солоне
СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі головуючого-судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника СВК-21 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (приймає участь
у режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання засудженого ОСОБА_5 , 1988 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 судимий::

-04.10.2006 року Дзержинським районним судом м.ДКривого Рогу за ч.2 ст.186,75 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 1 рік;

-26.07.2007 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу за ч.2 ст.186, 71 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців. Звільнений 04.03.2010 року умовно-достроково на 1 рік 4 місяці 20 днів;

-05.07.2010 року Інгулецьким районним судом м.Кривого Рогу м.Дніпропетровська за ч.2 ст.190, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки;

-11.10.2012 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу за ч.1 ст.309, ст.75 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік з іспитовим строком 1 рік;

-23.07.2013 року Інгулецьким районним судом м.Кривого Рогу м.Дніпропетровська за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць;

-16.01.2014 року Інгулецьким районним судом м.Кривого Рогу м.Дніпропетровська за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.4 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 1 міясць.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03.03.2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зарахований строк попереднього ув`язнення.

ОСОБА_5 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії №21 з 09 серпня 2013 року.

Строк відбування покарання закінчується 26 липня 2017 року.

16 лютого 2016 року ОСОБА_5 відбув 2/3 частини строку покарання, 22 квітня 2016 року адміністративною комісією Солонянської ВК-21 йому відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.

25 травня 2016 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

У судовому засіданні засуджений заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість відмови адміністрації установи у такому звільненні. Пояснив, що він працює у колонії, у 2015 році він не працював через хворобу печінки, але на лікування він не направлявся. Він навчається при установі, відвідує церкву.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії №21 заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого. Вказав, що засуджений характеризується посередньо, працює, до праці відноситься задовільно, має лише одне заохочення.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , оскільки поведінка останнього не свідчить про те, що він довів своє виправлення.
Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації СВК-21, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, приходить до наступного.

Згідно положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання після відбуття певної частини строку, зазначеної у ст.81 КК України, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Як убачається з матеріалів з особової справи засудженого, ОСОБА_5 відбуває покарання в СВК-21 за злочини, які, згідно ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких. Звільнявся з місць позбавлення волі умовно-достроково, однак, належних висновків для себе не робив, вчинив злочини у період невідбутої частини покарання.

19 грудня 2014 року ОСОБА_5 відмовлено у застосуванні зміни умов тримання відповідно до ст.ст.100, 101 КВК України, як особі, що не стала на шлях виправлення.

04 вересня 2015 року комісією установи відмовлено у застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до ст.82 КК України, як особі, що не стала на шлях виправлення.

Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання був заохочений лише один раз, чотири рази допустив порушення режиму утримання, стягнення за які погашені у встановленому законом порядку.

Згідно характеристики, засуджений в установі виконання покарань працевлаштований прибиральником, до праці ставиться посередньо, участі у програмах диференційованого виховного впливу та роботі самодіяльних організацій не приймає, не бере участі в організації виховних заходів, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених, до виконання обов`язків, передбачених ст.107 та 118 КВК України, відноситься не завжди сумлінно.
Відсутність у засудженого ОСОБА_5 на момент розгляду клопотання стягнень не є достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, оскільки дотримання режиму утримання в колонії є обов`язком засуджених, а згідно положень ст.81 КК України засуджений повинен довести своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Як убачається з характеристики засудженого, останній відносить до до праці посередньо, і хоча робота засуджених у колонії не є обов`язковою, засуджені залучаються до праці за їхнім бажанням, ставлення засудженого до праці є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого, зазначеною у ст.81 КК України.

Враховуючи викладене, суд уважає, що поведінка засудженого ОСОБА_5 на протязі усього строку відбування покарання не є такою, що може слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення.

Із досліджених у судовому засіданні доказів не убачається, що засуджений сумлінно ставився до праці, та мав зразкову поведінку, тому немає і підстав вважати, що він довів своє виправлення, отже, клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим у той же строк з дня отримання ним копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1