Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
13 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження №0005825 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гулистан Республіка Узбекистан, неодруженого, непрацюючого, з незакінченою вищою освітою, тимчасово зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого: 21 березня 2012 року Березнівським районним судом Рівненської області за ч.1 ст.121, ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 02 березня 2015 року Костопільським районним судом Рівненської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин; 23 червня 2015 року Костопільським районним судом Рівненської області за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 25 днів, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2016 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України визначено остаточне покарання шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком покарання, призначеного вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Відповідно до ст.72 КК України зараховано в строк відбутого покарання ОСОБА_6 термін попереднього ув`язнення, починаючи з 18.01.2016 року по 22.04.2016 року включно, тобто 96 днів, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 192 дні.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

За вироком суду, ОСОБА_6 , будучи судимим 23 червня 2015 року Костопільським районним судом Рівненської області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 25 днів, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки, на шлях виправлення не став та під час іспитового строку повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності.

Так, ОСОБА_6 26 вересня 2015 року близько 02-ої год, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись на законних підставах в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи повторно, таємно викрав з жіночої сумки потерпілої ОСОБА_8 банківську картку «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , та з використанням зазначеної картки через банкомат за адресою м. Рівне, вул. Київська, 26 у період часу з 02 год 22 хв по 02 год 26 хв викрав з особового рахунку потерпілої грошові кошти в сумі 22500 грн, чим завдав останній майнової шкоди на вказану суму.

ОСОБА_6 вироком суду визнано винуватим за ч.2 ст.185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.

В поданій на вирок суду апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вважає судове слідство неповним, однобоким та упередженим, а висновки суду такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи. Зазначає, що з потерпілою ОСОБА_8 він не знайомий і ніколи з нею не зустрічався. Вказує, що 25.09.2015 року він був в УСБУ м.Рівне, звідки вийшов не раніше 20-ї години, що підтвердив в суді допитаний за його клопотанням свідок ОСОБА_9 , який є співробітником СБУ. Вказує, що судом не взято до уваги його прохання витребувати з СБУ записи з камер відеоспостереження та дослідити їх в судовому засіданні, а також знайти господаря квартири і допитати його в суді. Просить вирок суду скасувати, та направити кримінальне провадження для розслідування на новий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, доводи прокурора ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_8 щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.

Згідно ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог КПК України та закону про кримінальну відповідальність, які могли б вплинути на правильність висновків суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено.

З вироку суду і матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі докази і обставини справи, дав їм належну правову оцінку і обгрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому діяння і правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_6 в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, повністю доведена зібраними по справі та перевіреними судом першої інстанції доказами, яким суд дав повну, всебічну оцінку і є обґрунтованими.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції та в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе не визнав та дав показання, що на вироки Костопільського районного суду він написав заяви про те, що він раніше не був судимий, кого судив Костопільський районний суд він не знає. Ксерокопія паспорту, яка знаходиться у матеріалах справи, є недійсна, оскільки паспорт забрали у нього в 2012 році, коли він відбував покарання у колонії № 76. Єдиний раз він був засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України і відбував покарання в колонії №76. 25-26 вересня 2015 року він знаходився в приміщенні УСБУ в Рівненській області, куди приїхав з м. Києва по справах, та був там до 20-ої години, де спілкувався з підполковником ОСОБА_10 . Квартиру АДРЕСА_2 він ніколи не знімав, потерпілу ОСОБА_8 він не знає, та з нею ніколи не спілкувався. Після завершення справ в м. Рівне, поїхав в м. Київ. Разом з тим, під час досудового розслідування, зокрема, при допиті 21 січня 2016 року в якості підозрюваного в присутності захисника адвоката ОСОБА_11 , ОСОБА_6 повністю визнавав своє знайомство з жінкою на ім`я ОСОБА_12 , викрадення у неї банківської картки "ПриватБанку" та викрадення грошей з банкомату в сумі 22500 гривень (т.1 а.к.п.85-87).

З показань потерпілої ОСОБА_8 в суді першої інстанції вбачається, що в серпні 2015 року вона познайомилась із чоловіком на ім`я ОСОБА_13 , з яким декілька разів зустрічались в м. Рівне в квартирі, яку знімали подобово. 25 вересня 2015 року до неї подзвонив ОСОБА_13 і домовився зустрітись в м.Рівне, а саме в квартирі по вул. Київська, яку він зняв. Близько 20-ої години вона зайшла в супермаркет «Новус», купила продукти харчування, при цьому розраховувалась своєю банківською карткою (кредиткою), яку після використання поклала в гаманець, потім приїхала до автовокзалу, де її чекав ОСОБА_13 , з яким пішла на квартиру, що за адресою АДРЕСА_3 . Знаходячись в квартирі вони разом з ОСОБА_13 відпочивали та вживали спиртні напої. Із собою вона мала жіночу сумку, в якій знаходились особисті речі, в тому числі гаманець, в якому були грошові кошти, банківські картки та посвідчення водія. Коли вони перебували на квартирі її сумка знаходилась в кімнаті, а вони деякий час сиділи на кухні. 26 вересня 2015 року близько 02-ої години ночі ОСОБА_13 сказав, що піде на вулицю в магазин по цигарки. Він одягнувся і вийшов із квартири, а вона залишилась на кухні та чекала його. При цьому тримала мобільний телефон, через який користувалась Інтернетом. Айдин не повертався протягом півгодини. Близько 02 години 22 хвилини їй на мобільний телефон прийшло смс-повідомлення від «ПриватБанку» про те, що з її кредитної картки було знято грошові кошти в сумі 20000 грн. Вона відразу пішла в кімнату та в сумці виявила відсутність своєї кредитної картки, яка лежала в гаманці. Окрім банківської картки в гаманці лежала її фотокартка розміром 3х4, на зворотній стороні якої був написаний пін-код до даної банківської картки, якої теж не виявила в гаманці. Після цього відразу зрозуміла, що її картку та фотознімок із пін-кодом викрав ОСОБА_13 , тому що окрім нього і її в квартирі нікого не було. Вона подзвонила ОСОБА_13 і запитала як там користуватись її банківською карткою. Під час розмови він заперечував, що брав її картку та сказав що зараз прийде в квартиру. Через півгодини ОСОБА_13 повернувся в квартиру і вона почала з ним сваритись. Під час суперечки просила його зізнатись у викраденні картки та грошей, проте ОСОБА_6 все заперечував і після сварки образився та пішов із квартири. Вона подзвонила йому на телефон та попросила повернутись. Через декілька хвилин ОСОБА_13 повернувся в квартиру і вони з ним з приводу крадіжки картки не говорили. Після повернення його в квартиру вона знову подивилась в сумку та в гаманці виявила, що фотокартка появилася, але вона лежала не так, як вона її залишала. Кредитної картки в гаманці не було. Після цього вона вже не сумнівалась, що дану крадіжку вчинив ОСОБА_13 . Вранці йому подзвонила дружина, яка повідомила, що захворіли діти, і він вимушений їхати. Коли ОСОБА_6 залишив квартиру, вона пішла в міліцію, де написала на нього письмову заяву.

Покази потерпілої суд розцінив як правдиві та послідовні, оскільки вони повністю узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 листопада 2015 року (т.1 а.к.п.32-33), згідно якого ОСОБА_8 на фотознімку під №3 впізнала ОСОБА_13 , з яким вона проводила разом ніч з 25 на 26 вересня 2015 року, а також роздруківкою трансакцій по кредитній карточці ОСОБА_8 за 26 вересня 2015 року, згідно якої зняття готівки відбувалось в банкоматі, що знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Київська, 26, поруч з будинком, де перебували ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (т.1 а.к.п. 17-23).

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_8 підтвердила встановлені вироком місцевого суду фактичні обставини справи, та вказала на ОСОБА_6 як на особу, з якою вона проводила час ввечері 25 вересня 2015 року та в ніч на 26 вересня 2015 року, та який викрав у неї грошові кошти в сумі 22500 гривеь.

З показань свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції вбачається, що він розслідував кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України. Під час розслідування особу обвинуваченого встановлював по паспорту громадянина Узбекистану на прізвище ОСОБА_6 , який був вилучений у нього працівниками карного розшуку та переданий йому. ОСОБА_6 паспорт видав добровільно, тому в протоколі затримання про його вилучення не вказувалось. Паспорт в даний час знаходиться в матеріалах досудового провадження по іншому кримінальному провадженню, порушеному відносно ОСОБА_6 .

З показань свідка ОСОБА_9 в суді першої інстанції вбачається, що він працює в Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області. З ОСОБА_6 знайомий особисто, оскільки він в СБУ написав заяву, що з нього вимагають хабар, і він проводив перевірку та документування обставин, викладених в заяві. В період часу з 25.09.2015 року по 27.09.2015 року він, можливо, зустрічався з ОСОБА_6 , проте коли саме ОСОБА_6 перебував у приміщенні УСБУ в Рівненській області за адресою м. Рівне, вул. Відінська, 4 він не пам`ятає, але пізніше 20-ої год це не відбувалось, оскільки він пізніше 20-ої год в той час не працював.

З дослідженого в судовому засіданні вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року, встановлено, що саме ОСОБА_6 вироком суду було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. На даний вирок Костопільського районного суду ОСОБА_6 подавалась апеляційна скарга, яка розглянута колегією суддів Апеляційного суду Рівненської області 22 червня 2016 року і у поновленні строку на апеляційне оскарження вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2015 року та від 02 березня 2015 року ОСОБА_6 було відмовлено, а подану апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_6 . Таким чином, даний вирок набрав законної сили і підлягає безумовному виконанню. При цьому, в ухвалі апеляційного суду від 22 червня 2016 року зазначено, що доводи ОСОБА_6 про те, що в судових засіданнях він присутній не був, і на території Костопільського району він даного злочину не вчиняв, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні розписки обвинуваченого про отримання копій вироків, а потерпілі зазначали, що саме ця особа, ОСОБА_6 , вчиняла крадіжку їх майна. Слідчий ОСОБА_15 також підтвердив, що саме ОСОБА_6 є тією особою, з якою він проводив слідчі дії.

Враховуючи, що зазначені вище докази були отримані у відповідності до положень КПК України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги досліджені докази, і підстав для визнання їх неналежними і недопустимими не знаходить.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції належним чином дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, дотримуючись вимог ст.374 КПК України, проаналізувавши їх та давши їм належну юридичну оцінку, дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та на законних підставах призначив покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що здобуті під час досудового розслідування та досліджені під час судового провадження докази є достовірними і такими, що обґрунтовано підтверджують наявність події та складу кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 .

Наведені у вироку суду докази повністю узгоджуються між собою, не містять суперечностей та в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

Також, в судовому засіданні апеляційного суду був оглянутий паспорт на ім`я ОСОБА_6 , наданий стороною обвинувачення. При цьому обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив, що це дійсно його паспорт. Зі слів прокурора вбачається, що даний паспорт знаходиться в іншому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 .

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду було допитано свідка ОСОБА_16 , яка пояснила суду, що вона від імені власника квартири АДРЕСА_2 здає дану квартиру погодинно та подобово. Станом на 25-26 вересня 2015 року вона також здавала дану квартиру. Свідок з впевненістю не стверджувала, що здавала квартиру саме ОСОБА_6 , оскільки пройшло багато часу, і всіх людей, кому здає квартиру, вона запам`ятати не в змозі.

Покликання ОСОБА_6 на необхідність витребування та дослідження записів з камер відеоспостереження СБУ колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт його можливого перебування в СБУ до 20-ї години 25 вересня 2015 року не заперечується, та підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 . Разом з тим, на думку колегії суддів, дана обставина не спростовує висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, так як від приміщення СБУ по вул.Відінській, 4 до автовокзалу по вул.Київській в м.Рівне, де зустрілися потерпіла та обвинувачений, відстань є невеликою, близько 500 метрів, одна зупинка громадського транспорту, дістатися куди по часу достатньо 7-10 хвилин. Крім того, з показань потерпілої ОСОБА_8 вбачається, що 25 вересня 2015 року близько 20-ї години вона зайшла в супермаркет "Новус", де робила покупки, і лише після цього поїхала на автовокзал, де її чекав ОСОБА_13 .

Заперечення обвинуваченим ОСОБА_6 вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів розцінює як позицію щодо реалізації обвинуваченим права на захист, намагання уникнути передбаченої законом відповідальності.

Колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведеними доказами повністю спростовуються доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про його непричетність до інкримінованого йому кримінального правопорушення.

У відповідності до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Статтею 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення.

Згідно положень ч.4 ст.71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення середньої тяжкості, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців із врахуванням положень ст.71 КК України, тобто, врахуванням покарання, призначеного вироком Костопільського районного суду від 23 червня 2015 року.

На думку колегії суддів таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегія суддів не вбачає, а тому залишає апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок суду вважає законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_6 в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий: _________________ ОСОБА_1

Судді: ________________ ОСОБА_17 .В. Єремейчук