АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/2316/14-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/100/16 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

- головуючого судді ОСОБА_2

- суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5

- за участю прокурора ОСОБА_6

- обвинуваченого ОСОБА_7

- захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

- потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

- представника потерпілих адвоката ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року, матеріали кримінального провадження №638/2316/14-к за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, українець, з середньою спеціальної освітою, розлучений, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, працюючий водієм ТОВ «УМІТ», раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджений за ст.287 КК України до покарання у вигляді 3 (трьох) років обмеження волі у кримінально-виконавчій установі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 3 (три) роки.

Цивільні позови потерпілих залишено без розгляду з роз`ясненням їм права вирішення позовних вимог в порядку цивільного судочинства.
Згідно вироку, ОСОБА_13 20.03.2011 року приблизно о 12год. 30хв., перебуваючи в районі кола трамваю 20-го маршруту на пр. Перемоги в м. Харкові, в порушення чинних правил, передбачених ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої: «Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з встановленим строком дії», п.п.2.1(а) Правил дорожнього руху України (чинних станом на 20.03.2011р.), згідно якого: «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення», п.п.2.2 Правил дорожнього руху України, згідно якого: «Власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати у своїй присутності керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії», та п.п.2.9(г) Правил дорожнього руху України, згідно якого: «водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним», не переконався в наявності у ОСОБА_14 документів на право керування транспортним засобом відповідної категорії, хоча, як особа, відповідальна за експлуатацію транспортного засобу, повинен був безпосередньо пересвідчитися в наявності у Голубова документів на право керування на той час вантажними транспортними засобами та виявити обставину, що перешкоджала передачі йому керування вантажівкою, передав ОСОБА_15 , в якого при собі мався тільки тимчасовий талон на право керування транспортним засобом, строк дії якого скінчився 06.12.2010, документи на автомобіль КАМАЗ-5410 р.н. НОМЕР_1 та ключі від нього, та допустив ОСОБА_15 до керування вказаним автомобілем.

В результаті чого, 20.03.2011року приблизно о 13год. 40хв. біля будинку № 123 по вул. Роганській м. Харкова ОСОБА_15 , керуючи автомобілем КАМАЗ-5410 р.н. НОМЕР_1 , не переконався в безпеці свого маневру вліво та допустив зіткнення із зустрічним автомобілем ВАЗ-21121 р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_16 , внаслідок чого водій ОСОБА_16 та пасажир ОСОБА_17 померли, а пасажири ОСОБА_18 та ОСОБА_19 отримали тяжкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.287 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_13 покарання, хоча і не вийшов за межі санкції статті, але призначив не достатнє покарання, яке не відповідає тяжкості злочину, а саме, суд не повною мірою врахував, що ОСОБА_13 усвідомлював про можливість відсутності у ОСОБА_15 права керування транспортними засобами, однак на це ніяким чином не відреагував.

Як вказує прокурор, суспільна небезпечність полягає в тому, що ОСОБА_13 також не звернув увагу, що передаючи під керування транспортний засіб особі, яка не має на це відповідного дозволу, останній створює загрозу спричинення шкоди не тільки власності, але й ставить під загрозу життя та здоров`я громадян.

Крім того, державний обвинувач зазначає, що ОСОБА_13 , передаючи для експлуатації транспортний засіб без пересвідчення наявності документів, що налають право керування, не врахував, що автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, та в процесі експлуатації створює підвищену небезпеку для оточуючих.

Також, як вказує прокурор, обвинувачений вину не визнав, шкоду ані моральну, ані матеріальну не відшкодував, що, на думку прокурора, характеризує його з негативного боку.

Апелянт також вказує, що ОСОБА_13 вчинив злочин, який в подальшому привів до тяжких наслідків, що виразились в загибелі людей, а також спричинення шкоди здоров`ю громадян.

Обвинувачений ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений вказує, що візуально ОСОБА_15 перебував у нормальному стані, та судом не наведено доказів на підтвердження факту, що в момент передачі ключів від автомобіля у ОСОБА_15 були наявні ознаки наркотичного сп`яніння, які б дали можливість ОСОБА_13 дійти висновку про перебування останнього у стані наркотичного сп`яніння.

Як вказує обвинувачений, на думку суду першої інстанції його вина підтверджується вироком суду, яким було раніше засудженого ОСОБА_15 , проте, судом не обґрунтовано, якою саме частиною вироку, якими доказами та фактами це підтверджується.

На думку ОСОБА_13 , суд не врахував, що в контексті ст.287 КК України особа, яка не має права на керування транспортними засобами - це особа, яка взагалі не отримала відповідного посвідчення, яка позбавлена у встановленому порядку права керування транспортними засобами, а також особа, не допущена до керування даним типом транспортного засобу.

Обвинувачений зазначає, що адвокатом надавалась довідка ДАІ стосовно того, що ОСОБА_15 на момент передання права керування йому автомобілем, що належав йому - ОСОБА_13 , не був позбавлений права керування транспортним засобом, що також і підтвердив ОСОБА_15 .

ОСОБА_15 повідомляв, що посвідчення водія ним було загублено, натомість, в нього був в наявності тимчасовий талон водія, термін дії якого скінчився за декілька тижнів до ДТП.

Однак, як зазначає обвинувачений, суд першої інстанції не зазначив зазначену інформацію у вироку суду.

ОСОБА_13 також вказує, що суд першої інстанції в порушення ст.374 КПК України не навів жодного доказу на підтвердження доведеності його вини, не наведено мотивів, з яких суд не прийняв до уваги пояснення адвоката обвинуваченого з приводу визначення поняття особи, яка не має права керування транспортними засобами, та надані докази форми вини, мотивів кримінального правопорушення.

Обвинувачений також зазначає, що з рішення суду вбачається, що твердження про його винуватість базується лише на поясненнях потерпілих, які надали пояснення щодо відомих їм обставин ДТП 20.03.2011 року, проте жоден з потерпілих не був присутнім під час передачі права керування автомобілем КРАЗ.

В ході судового розгляду апеляцій прокурора та обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 подали клопотання про застосування до ОСОБА_13 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, вказуючи, що він ОСОБА_13 , є суб`єктом даної амністії, оскільки має двох малолітніх дітей - 2005 та 2010 р. народження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, не заперечував проти застосування до ОСОБА_13 амністії, думку обвинуваченого, який частково визнав свою вину у скоєному, та думку його захисника, і які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, та заперечували проти задоволення апеляції прокурора, і просили застосувати до обвинуваченого Закон України «Про амністію у 2014 році», думку потерпілих та їх представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора, заперечували проти задоволення апеляції обвинуваченого та його захисника, та проти застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2014 році», обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а застосування до ОСОБА_13 Закону України «Про амністію у 2014 році» є можливим, виходячи з наступного.

Судові рішення згідно із ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Дане рішення суду першої інстанції колегія суддів переглядає відповідно до ст.404 КПК України, тобто, в межах апеляційної скарги.
Як вбачається із обвинувального акту та вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 , він притягнутий до кримінальної відповідальності та засуджений за допуск до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, а також смерть потерпілих.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано послався у своєму вироку на те, що обвинуваченим ОСОБА_13 були порушені Закон України «Про дорожній рух», «Правила дорожнього руху України (чинних станом на 20.03.2011 р.), згідно яких транспортні засобі не можуть бути передані іншій особі, яка не має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та вироку суду, обвинувачений не пересвідчився про наявність у ОСОБА_15 посвідчення водія з відповідними категоріями на право керування вантажівкою, оскільки бачив це посвідчення у ОСОБА_15 раніше при спілкуванні з ним.
Тобто, колегія суддів вважає, що обвинувачений проявив у цьому випадку недбалість в частині перевірки можливості ОСОБА_15 управляти на момент передачі йому транспортним засобом, та наявності при цьому у нього водійського посвідчення на право управління таким транспортним заходом.
Із матеріалів кримінального провадження, вироку суду вбачається, що ОСОБА_15 на 20.03.2011 року не мав водійського посвідчення, яке раніше втратив, а дія його тимчасового посвідчення закінчилась ще у грудні 2010 року, про що він вказав у своїх поясненнях у суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку винуватості ОСОБА_13 у скоєному ним правопорушенні, передбаченого ст.287 КК України, і, відповідно до ст.65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості злочину, його наслідки, особу винного, постановив законне та обґрунтоване рішення.
Що ж стосується апеляції обвинуваченого в частині того, що суд першої інстанції не навів доказів того, що ОСОБА_15 в момент передачі йому автомобіля, на якому було скоєно ДТП, був у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, то ці доводи самі по собі є необґрунтованими, оскільки таке обвинувачення ОСОБА_13 в ході досудового слідства не висувалось.
Колегія суддів також вважає необгрунтованими доводи апеляції обвинуваченого в тій частині, де він вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_15 не був позбавлений права керувати транспортними засобами в установленому законом порядку, тому постановив незаконний обвинувальний вирок.
Однак, колегія суддів і ці доводи апелянта вважає не обґрунтованими, оскільки вони спростовуються п.2.1 Правил дорожнього руху, де вказано, що «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом встановленої категорії і талон, що додається до посвідчення».
Про відсутність такого посвідчення на момент управління автомобілем КАМАЗ 20.03.2011 року вказав як сам ОСОБА_15 , так і обвинувачений, який у судовому засідання вказав, що не перевіряв наявності такого посвідчення у ОСОБА_15 .
Тобто, ОСОБА_13 передав ОСОБА_15 право на управління транспортним засобом у той момент, коли він фактично не мав посвідчення на право управління транспортнім засобом.
Що ж стосується міри покарання, яка була призначена ОСОБА_13 судом першої інстанції, то вона призначена у межах санкції ст.287 КК України з урахуванням особи винного, наявності у нього двох малолітніх дітей, відсутності обставин, що обтяжують покарання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого необхідно залишити без задоволення? а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 - без змін.
Колегія суддів, обговорюючи клопотання адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_13 про застосування до останнього Закону України «Про амністію у 2014 році» вважає, що таке клопотання повинно бути задоволено, оскільки обвинувачений має двох дітей - 2005 та 2010 року, і дані про те, що він позбавлений батьківських прав відносно цих дітей, відсутні.
Що ж стосується заперечень потерпілих, які брали участь у суді апеляційної інстанції, та їх представника - адвоката ОСОБА_12 проти застосування до ОСОБА_13 Закону України «Про амністію у 2014 році», то ці заперечення колегія суддів приймає до уваги.
Але не застосування до ОСОБА_13 вимог цього Закону входе в протиріччя з ст.7 КПК України, ст.6 Європейської конвенції з прав людини, ст.85,86 КК України, та ст.ст.24,55 Конституції України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404,405,407,418,419 КПК України, Законом України «Про амністію у 2014 році», колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, та обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції від 21.07.2015 року відносно ОСОБА_7 , визнаного винним за ст.287 КК України без змін.
На підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_7 звільнити від відбуття покарання у вигляді 3(три) роки обмеження волі у кримінально виконавчій установі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів на строк 3 роки.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.
Головуючий

Судді