Провадження № 1-кс/520/2196/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.10.2016 року cлідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 , слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання заявника ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 05.02.2016 року за № 0000424,

ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання заявника про скасування арешту майна, обґрунтоване тим, що з моменту вилучення під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 майна та документів минуло біля 150 календарних днів, тому у компетентних органів було достатньо часу для призначення і проведення всіх необхідних для встановлення обставин кримінального правопорушення експертиз та для виконання інших слідчих дій, які необхідні для обґрунтування наявної у компетентних органів підозри про причетність ОСОБА_5 до вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та повідомлення його ( ОСОБА_5 ) про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Прокурор у судове засідання з`явився, повідомивши, що в даному кримінальному провадженні не проведено всіх необхідних слідчих (розшукових) дій, є необхідність у проведенні ряду експертиз, тому задля встановлення всіх обставин кримінального провадження клопотання задоволенню не підлягає.
Слідчий в судовому засіданні також заперечував проти задоволення клопотання заявника, зазначивши, що арешт майна було накладено у відповідності з нормами національного законодавства, тому накладений арешт є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Заявник у судове засідання не з`явився.
Дослідивши надане клопотання, матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників процесу, слідчий суддя приходить до наступного.
Згідно положень ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
У даному випадку, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.04.2016 року, з метою забезпечення збереження речових доказів, накладено арешт на майно, що вилучене в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно могло зберегти на собі сліди злочину, або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.
При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання про арешт майна суперечить вищезазначеним вимогам КПК України та безпосередньо п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132 КПК України.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з основ демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи.
Однак, у даному випадку слідчим суддею не встановлено обставин, які б свідчили про те, що арешт накладено з порушенням вимог діючого законодавства, загальних принципів міжнародного права, тобто було дотримано принципу «законності» і він не був свавільним, саме втручання є пропорційним, адже відповідає тяжкості правопорушення і не становить особистий і надмірний тягар для особи.
Обставин передбачених ст. 174 КПК України, які б слугувати умовою для скасування арешту майна повністю чи частково не встановлено.
За таких умов, слідчий суддя вважає за необхідне у задоволені клопотання відмовити, оскільки воно, як таке, є сумнівним за своєю суттю, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 170-174, 309, 372-376 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання заявника ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2016 за № 0000424 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Суддя ОСОБА_1