АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И РО К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження за № 0000600 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз:
- 25.05.2015 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185, ст. 75 КК України на 2 роки позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва на вирок Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2015 року, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
_____________________________________________
Справа: 11-кп/796/454/2016

Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_8

Доповідач: ОСОБА_1 .

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладанням на
нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Також вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 31 січня 2015 року, приблизно о 18 годині 40 хвилин, знаходячись в приміщенні ТРЦ «Гулівер», який розташований за адресою Спортивна площа, 1-А в м. Києві, зайшов до магазину «Бершка», що знаходиться на другому поверсі вказаного ТРЦ, звідки повторно таємно викрав належне ТОВ «Бершка Україна» майно на загальну суму 352 гривні 90 копійок.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва, не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованого кримінального правопорушення та доведеність його вини, посилаючись на безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та невідповідністю цього покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки та на підставі ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2015 року виконувати самостійно.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд не врахував і не дав належної оцінки даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних правопорушень проти власності, що повторне вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення свідчить про небажання останнього стати на шлях виправлення, а тому його звільнення від відбування покарання з випробуванням є безпідставним, оскільки не буде сприяти його виправленню та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Крім цього звертає увагу, що відповідно до вимог п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань, що належить відбувати реально, та покарань, від відбування яких особу звільнено з випробуванням, не допускається і за таких умов кожний вирок виконується самостійно, а тому, суд повинен був ухвалити рішення, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за сукупністю злочинів остаточне покарання згідно з вимогами ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України, вказавши про самостійне виконання вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2015 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду; перевіривши матеріали кримінального провадження № 0000600 та доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора м. Києва підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув справу щодо вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України у відповідності з вимогами ч.3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, що характеризують його особу, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, дав детальні пояснення з приводу обставин його вчинення, а тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають, згідно з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України.

Отже, переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора щодо необґрунтованості прийнятого судом рішення про призначення ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточного покарання шляхом часткового складання покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки та звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два), яке не ґрунтується на вимогах закону.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції з урахуванням загальних засад призначення покарання та посиланням на п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо призначення менш суворого покарання особам, які щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 70 КК України у виді позбавлення волі та звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Разом з тим, суд першої інстанції не дав оцінки обставинам кримінального правопорушення, не врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних правопорушень проти власності і повторне вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення свідчить про небажання останнього стати на шлях виправлення, а тому його звільнення від відбування покарання з випробуванням є безпідставним, оскільки не буде сприяти його виправленню та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Крім того, посилаючись на приписи викладені у п. 2 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року № 7, суд взагалі проігнорував пункт 23 цієї постанови Пленуму про те, що коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається і за таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Отже, призначивши ОСОБА_6 на підставі ч.4 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції не дотримався цих вимог кримінального закону, у зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню, з постановлення відповідно до вимог ст. 420 КПК України нового вироку апеляційним судом, з урахуванням загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Крім того, слід зазначити, що у відповідності з п.3 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року, коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.
Проте і цих вимог суд першої інстанції не дотримався, оскільки при постановленні вироку не обговорив питання про призначення ОСОБА_6 покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі і не мотивував своє рішення про обрання останньому покарання саме у виді позбавлення волі на певний строк.
З цих же підстав, колегія суддів вважає не обґрунтованими і апеляційні доводи прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі.
Таким чином, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 185 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання, а також з урахуванням обставини, що пом`якшує покарання, зокрема його щирого каяття у скоєному, апеляційний суд вважає, призначити ОСОБА_6 покарання у виді арешту строком на шість місяців, яке за своїм видом і розміром буде необхідним й достатнім для виправлення останнього і попередження вчинення нових злочинів, та на підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року виконувати самостійно.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді шести місяців арешту.
На підставі ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у виді 2 (двох) років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, виконувати самостійно.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня його фактичного затримання, повязаного з виконанням даного вироку.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
Даний вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, проте на нього можуть бути подані касаційні скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3