АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2016 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянула у відкритому судовому засіданні за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 , кримінальне провадження № 0000202 щодо ОСОБА_8 , за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Путильського районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В :
Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вижниця, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, священика, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 гривень).
Цивільний позов задоволено частково.
Згідно вироку районного суду, 07.04.2014 року приблизно о 16.00 годині ОСОБА_8 , на подвір`ї власного господарства в АДРЕСА_1 , під час розмови з ОСОБА_11 , схопив його правою рукою за шию і підборіддя, а кулаком лівої руки умисно наніс йому удар в нижню щелепу з правого боку нижче вуха, чим спричинив йому тілесні ушкодження, які відносяться до легких, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
На вказаний вирок суду першої інстанції захисник ОСОБА_9 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок Путильського
Провадження №11-кп/794/174/16 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_12
Категорія ч.2 ст.125 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1
районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року по факту спричинення легких тілесних ушкоджень - скасувати, обвинуваченого ОСОБА_8 виправдати, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 апелянт просив відмовити в повному обсязі.

При цьому посилався на те, що суд першої інстанції, під час ухвалення вироку проявив однобічність та неповноту судового слідства, зокрема, судом було відхилено ряд клопотань захисту про вчинення важливих процесуальних дій для підтвердження та спростування обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Так, в основу свого вироку суд поклав докази потерпілого - ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , показання яких, ніяким чином не доказують причетність ОСОБА_8 до даного злочину.

Що слідчий ОСОБА_16 (свідок), не маючи на руках заяви потерпілого ОСОБА_11 , а також висновку СМІ про тяжкість тілесних ушкоджень, 08.04.2014 року вніс відомості до ЄРДР за ч.2 ст. 125 КК України. Показання останнього, як свідка не відповідали дійсності в частині скоєння злочину, що є необхідним під час розслідування кримінального провадження.

Крім цього, посилався і на те, що районний суд надав перевагу показанням потерпілого ОСОБА_13 , який неодноразово змінював свої показання щодо місця конфлікту і заява останнього про злочин є незаконним і недопустимим доказом по даному кримінальному провадженню, оскільки дана заява, а також вказаний том справи на який посилається суд у своєму вироку (а.с. 94, т.1- обвинувальний акт) не були відкриті підозрюваному під час виконання вимог ст. 290 КПК України, що підтверджується протоколом надання доступу до матеріалів. Даний факт також підтверджується тим, що в судовому засіданні 28.12.2015 року, представник державного обвинувачення долучив до обвинувального акту 1 том матеріалів кримінального провадження.

Вважає, що витяг з ЄРДР є також недопустимим доказом, на який незаконно посилався суд у вироку, тому що на момент внесення даних відомостей до ЄРДР у слідчого ОСОБА_16 не було заяви про скоєний злочин від ОСОБА_11 . Також посилався і на те, що слідчим не було встановлено місця скоєння злочину, а лише було формально вказано із слів потерпілого, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт вручення ОСОБА_8 слідчим повідомлення про підозру, що при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_11 не був допитаним ні в якості свідка, ні в якості потерпілого, хоча вказана слідча дія проводиться з метою перевірки та уточнення показань.

Також стверджував, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст. 349 КПК України при встановлені порядку що обсягу доказів, які будуть досліджуватися, не визначив їх ухвалою, що підтверджується відсутністю ухвали суду, що висновок судово-медичної експертизи №-66 від 18.04.2014 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки під час призначення вищезазначеної експертизи слідчий ОСОБА_16 , не ознайомив підозрюваного, потерпілого із постановою про призначення вказаної судово-медичної експертизи. Крім цього, слідчим було вилучено медичну картку в юридичної особи за вимогами ст. 16 КПК України, що не могло бути здійснено без судового рішення. Висновок додаткової судово-медичної експертизи також не може бути визнаний доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки показання потерпілого ОСОБА_11 про те, «що ОСОБА_8 схопив його правою рукою за шию і лівою рукою наніс удар в область обличчя» повністю суперечать показанням, які він надавав у судовому засіданні. Крім цього, дана експертиза була проведена 15 червня 2015 року, а досудове розслідування було закінчене 29 квітня 2015 року, тобто вказане свідчить про те, що вказана експертиза була проведена після закінчення досудового розслідування.

Вважає, що районний суд безпідставно не взяв до уваги та відкинув показання свідків-очевидців даної події - ОСОБА_17 ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , що показання свідків обвинувачення у вироку зазначені неповно, з упущенням суттєвих обставин або підлаштовані на користь обвинувачення.

Стверджував, що жоден доказ, наявний в матеріалах кримінального провадження не підтверджує участі його підзахисного у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України і є не доведеним, ні при проведенні досудового розслідування, ні судовим слідством.

На вказану апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 було подано заперечення потерпілим ОСОБА_11 та прокурором ОСОБА_7 , які просили вирок Путильського районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та діючих в його інтересах захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а вирок районного суду скасувати, міркування прокурора, який просив вирок районного суду залишити без змін, а подану апеляцію без задоволення, думку потерпілого ОСОБА_11 , який просив відмовити в задоволенні апеляції, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах наведених у вироку, підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та показаннями потерпілого, свідків, яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Дослідивши в судовому засіданні апеляційної інстанції вказані в апеляційних скаргах доводи щодо порушення норм кримінально процесуального законодавства, колегія судів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України є обґрунтованим і мотивованим з огляду на те, що суд першої інстанції в повному обсязі перевірив зібрані докази надані, як стороною обвинувачення, так і стороною захисту. Зокрема, суд допитав потерпілого ОСОБА_11 про обставини кримінального правопорушення, який детально розповів, як розвивалися події 07.04.2014 року, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_26 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , показанням яких, районний суд також дав належну оцінку.
Показання потерпілого ОСОБА_11 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які були послідовними та логічними, а також доказами, які були дослідженні судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження.
Наявність тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_11 підтверджено висновком Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи Вижницького міжрайонного відділення судово-медичної експертизи № 66 від 18.04.2014 року ( матеріали кримінального провадження, а.с. 36-37, т.3), згідно з яким, у потерпілого при проведенні судово-медичної експертизи були виявлені наступні тілесні ушкодження: синці на лівій бічній поверхні шиї у верхній третині, в проекції кута нижньої щелепи зліва, у правій вилицевій ділянці.
Крім цього, як зазначено в експертизі, виявлені тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів або ударів об такі, можливе їх виникнення внаслідок нанесення ударів руками, при обставинах і в строк вказаних у фабулі постанови і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
З додаткового висновку Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи Вижницького міжрайонного відділення судово-медичної експертизи №108 від 15.06.2015 року ( матеріали кримінального провадження, а. с. 139-140, т.3), вбачається, що при проведенні вказаної експертизи також було підтверджено наявність вказаних вище виявлених легких тілесних ушкоджень та локалізацію їх виникнення, які цілком ймовірним є утворення вищевказаних тілесних ушкоджень при обставинах викладених у слідчих експериментах, за механізмом на який вказував потерпілий (матеріали кримінального провадження, а. с. 32-34, т.3).
Вказані висновки судово-медичних експертиз є повними, науково обґрунтованими, з наданням чітких відповідей на поставлені питання, узгоджуються з обставинами справи, з показаннями свідків та потерпілого.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні на підставі доказів зібраних в ході досудового розслідування та перевірених у судовому засіданні, які вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що призвело до короткочасного розладу здоров`я.
Посилання захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах ОСОБА_8 на те, що заява потерпілого ОСОБА_11 про злочин є незаконною і недопустимим доказом по даному кримінальному провадженню, оскільки вона не була відкрита підозрюваному під час виконання вимог ст. 290 КПК є безпідставним, по-перше, в матеріалах кримінального провадження є рапорт оперативного чергового Вижницького РВ УМВС України у Чернівецькій області ОСОБА_28 , а не заява ОСОБА_11 , яким було зареєстровано надходження до оператора «102» від 07.04.2014 року повідомлення від ОСОБА_11 про час та обставини події. Даний рапорт був зареєстрований 07.04.2014 року за № 855 у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події (матеріали кримінального провадження, а.с. 4, т.3).

Разом з тим, у суді апеляційної інстанції захисником ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 були заявлені клопотання про визнання недопустимими доказами по даному кримінальному провадженні протокол слідчої дії слідчий експеримент з ОСОБА_11 від 23 квітня 2014 року, а також висновки судово-медичної експертизи № 66 від 18.04.2014 року та додаткової судово-медичної експертизи № 108 від 15.06. 2015 року.

У відповідності до вимог ст. 89 КПК України дані клопотання задоволенню не підлягають.

Так, як вбачається із наданих матеріалів кримінального провадження, зокрема, із протоколу проведення слідчого експерименту та фото таблицями до нього (а.с. 32-34, т.2), що потерпілий ОСОБА_11 у присутності 2-х понятих на статистові чітко показав, як саме йому були спричиненні тілесні ушкодження ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, вказана вища слідча дія, була проведена з метою перевірки і уточнення зазначених відомостей із залученням потерпілого, які мали значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, про що в протоколі докладно викладені умови і результати слідчого експерименту і будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б спричинили втрату доказового значення одержаних даних не було встановлено.

Що стосується проведених експертиз, то вони були проведені також у відповідності до вимог чинного законодавства для з`ясування обставин, які мали значення для кримінального провадження, що знайшло своє відображення у висновках експерта.

Крім цього, допитаний у суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 , підтвердив той факт, що під час проведення слідчого експерименту, пояснив та показав на статисті, коли та при яких обставинах і куди саме наніс йому удар 07.04. 2014 року ОСОБА_8 ..

По-друге, при завершенні досудового розслідування, 29.04.2015 року старшим слідчим СВ Вижницького РВ УМВС України у Чернівецькій області ОСОБА_16 , підозрюваному ОСОБА_8 та його адвокату ОСОБА_29 в порядку ст. 290 КПК України було надано на підпис протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування (матеріали кримінального провадження, а.с. 122, т.3). Однак, знайомитися із матеріалами розслідування, а також підписувати вказаний протокол, як підозрюваний, так і його захисник відмовилися.

Крім цього, 18 червня 2015 року слідчим ОСОБА_16 в порядку ст. 290 КПК України було виготовлено повідомлення підозрюваному ОСОБА_8 (матеріали кримінального провадження, а.с.144, т.3), а також його захиснику ОСОБА_30 (матеріали кримінального провадження, а.с. 145.т.3) щодо їх прав на доступ до додаткових матеріалів досудового розслідування і прибуття з цього приводу до Вижницького РВ УМВС України у Чернівецькій області. Однак, із рапорту старшого слідчого СВ РВ УМВС України у Чернівецькій області ОСОБА_16 від 18.06.2015 року (матеріали кримінального провадження, а. с. 146) вбачається, що при повідомленні захисника ОСОБА_31 , останній повідомив, що не зможе з`явитись у зв`язку із перебуванням за межами області, а підозрюваний ОСОБА_8 не відповідав на телефонні дзвінки. У зв`язку з цим, слідчим було направлено адвокату ОСОБА_32 та підозрюваному ОСОБА_8 письмове повідомлення про вищевказане (матеріали кримінального провадження, а.с. 147, т.3).

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта в апеляції на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт вручення ОСОБА_8 слідчим повідомлення про підозру, оскільки, як вбачається із вказаного повідомлення від 20.03.2015 року (матеріали кримінального провадження, а.с. 108-109, т.3), від отримання його копій та підпису у ньому, як підозрюваний ОСОБА_8 так і його адвокат ОСОБА_29 відмовилися.

Таким чином, факт відмови від підпису не може свідчити про порушення норм КПК України під час досудового розслідування.

Крім цього, що стосується доводів захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , що суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст. 349 КПК України при встановлені порядку та обсягу доказів, які будуть досліджуватися, не визначив їх ухвалою, що підтверджується відсутністю ухвали суду є безпідставним.

Зокрема, ст. 371 КПК України, чітко передбачено порядок ухвалення судових рішень та їх форму. Крім цього, ч.4 ст. 371 КПК України (коментар), визначено ухвали, які постановляються без виходу до нарадчої кімнати і заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання відповідно.

Так, згідно журналу судового засідання від 28.12.2015 року (т.2, а. с. 49-54) та прослуховуваного компакт-диску суду першої інстанції (т.1, а. с. 194 - компакт-диск, серійний номер якого № 30150207) вбачається, що районним судом в порядку ст.349 КПК України було ухвалено на місці обсяг доказів, що підлягали дослідженню, а також порядок їх дослідження, про що секретарем судового засідлані у відповідності до вимог ст. 108 КПК України було внесено у журнал судового засідання.

Що стосується інших викладених доводів в апеляції апелянта, то вони були повністю проаналізовані судом першої інстанції і на які районний суд при розгляді вказаного кримінального провадження, а також при винесенні обвинувального вироку надав чіткі та обґрунтовані відповіді, які ще раз підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні.

Разом з тим, посилання захисника ОСОБА_9 в апеляції щодо відмови в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 в повному обсязі є також безпідставним.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується фізичній особі одноразово, грішми, майном або в інший спосіб особою, яка завдала шкоду за наявності її вини.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судом І інстанції при частковому задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_11 , в частині відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 , враховано вимоги розумності і справедливості, а апеляційним судом їх перевірено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, так як її доводи спростовуються правильними висновками суду.
Призначення районним судом розміру покарання відповідно до санкції ч.2 ст. 125 КК України у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень, вказує на врахування всіх обставин, а саме: характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу винного, зокрема те, що вину свою у скоєному останній не визнав, що до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, на утриманні має неповнолітніх дітей.
Тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що відносно ОСОБА_8 необхідно застосувати покарання у вигляді штрафу.
Колегія суддів погоджується із висновком районного суду щодо критичної оцінки невизнання вини ОСОБА_8 , розцінивши це як обрану лінію та метод самозахисту, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
Призначене покарання ОСОБА_8 на думку суду, відповідає завданням та загальним засадам призначення покарання, його меті, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, колегією суддів не знайдено порушень вимог кримінального процесуального та кримінального законів, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а відтак підстав для скасування вироку суду першої інстанції на які посилався апелянт немає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Путильського районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року у кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст. 125 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_2