АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 по обвинуваченню:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.2, 3, 4 ст.76 КК України.
Частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 10 тис. грн. моральної шкоди.
По справі вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
За вироком суду встановлено, що 18 липня 2012 року о 17 годині 30 хвилин на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклої неприязні стався конфлікт, в ході якого у обвинуваченого ОСОБА_7 виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 умисно наніс декілька ударів правою ногою в лівий бік тулуба та ліву ногу ОСОБА_9 , спричинивши тим самим потерпілому легке тілесне ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), та закриту травму грудної клітки у вигляді перелому 12 ребра зліва без зміщення уламків, яка відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, оскільки судом першої інстанції порушені норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначає, що суд необґрунтовано відхилив його доводи про непричетність до вчинення злочину, визнавши це намаганням уникнути кримінальної відповідальності. При цьому, суд без належного мотивування не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були очевидцями подій та вказали, що ОСОБА_7 жодних ударів ОСОБА_9 не наносив. Також судом не враховано пояснення свідка ОСОБА_13 , який засвідчив, що у його присутності потерпілий ОСОБА_9 вказував, що тілесні ушкодження йому завдали саме невстановлені слідством особи.
Крім цього, з позиції апелянта, на його невинуватість вказує і те, що в поданій заяві про вчинення злочину та первісних поясненнях від 18.07.2012 року потерпілий вказував лише на незнайомих осіб, які били його руками і ногами, душили та шарпали за одяг. Аналогічні обставини зафіксовані і в акті судово-медичного обстеження № 1681/Е від 07.11.2012 року та в медичній карті ОСОБА_9 № 2515, в яких зі слів потерпілого зазначається, що тілесні ушкодження йому спричинено діями невстановлених осіб, а не ОСОБА_7 . Доводи потерпілого про те, що про причетність до заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 він не зазначав за проханням працівників міліції, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду провадження.
Незважаючи на це, суд взяв за основу показання потерпілого, які він надав у суді про те, що тілесні ушкодження у виді пошкодження ребра йому спричинив саме ОСОБА_7 .
Причиною його обмови зі сторони ОСОБА_9 вважає те, що їх сім`ї протягом тривалого часу перебувають у неприязнених відносинах.
Не вважає доказом його винуватості і показання свідка ОСОБА_14 , оскільки вона також перебуває з ним у неприязних стосунках і своїми показаннями фактично його обмовляє. Крім цього, на досудовому розслідуванні ОСОБА_14 надавала пояснення про те, що бачила, як ОСОБА_9 удари наносити невідомі їй особи. Однак, в судовому засіданні свідок заявила, що бачила, як саме ОСОБА_7 завдавав ударів потерпілому, тобто змінила свої показання. Вважає, що суд необґрунтовано поклав в основу обвинувачення пояснення ОСОБА_14 , які є неправдивими та протирічливими.
Вважає також недопустимим доказом і показання свідка ОСОБА_15 , оскільки він є сином потерпілого та перебуває в неприязних відносинах з обвинуваченим.
Не навів суд у вироку і належні докази того, що потерпілому були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості. Зокрема, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1681/Е від 07.11.2012 року потерпілому була спричинена травма грудної клітки у вигляді перелому 12 ребра зліва без зміщення уламків. Разом з цим, в первісних документах про результати обстеження в Київській міській лікарні швидкої медичної допомоги зазначається про наявність у ОСОБА_15 перелому 10-го ребра. Суд необґрунтовано відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення повторної судово-медичної експертизи для підтвердження наявності тілесних ушкоджень середньої тяжкості, чим допустив неповноту судового розгляду.

Не може слугувати доказом його вини і протокол проведення слідчого експерименту з участю потерпілого. Суд не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_7 не міг нанести потерпілому удари ногою по тулубу, оскільки в такому випадку йому б заважала зробити це невстановлена особа, яка утримувала потерпілого, притиснувши до капоту автомобіля.

Вважає, що за наведених обставин висновок суду про доведеність його вини у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, не відповідає фактичним обставинам справи.

Оскільки судом не встановлено достатніх доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, за наслідками розгляду апеляційної скарги просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

У випадку визнання його винуватим обвинувачений просить звільнити його від відбування покарання на підставі пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки на утриманні має матір, яка досягла 70-річного віку та визнана інвалідом першої групи.

Заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували проти поданої апеляційної скарги та вважали вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується наданими стороною обвинувачення доказами у їх сукупності, які наведені судом у вироку, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що з ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_12 протягом тривалого часу перебуває в неприязнених відносинах. 18 липня 2012 року він вийшов у двір будинку і між ним та ОСОБА_7 знову виник конфлікт. Причиною цього стало те, що ОСОБА_7 з дружиною та четверо невідомих йому осіб намагались закотити автомобіль «Волга» до гаража, на який не мали законного права. Він намагався перешкодити їм це зробити, ставши перед автомобілем. За вказівкою ОСОБА_12 один з невстановлених чоловіків відсторонив його. В цей час на подвір`я вийшов його син та почав знімати події, що відбувалися, на відеокамеру, а він став викликати міліцію. Невідомий чоловік підбіг до сина та відібрав відеокамеру, пошкодивши її при цьому. В подальшому цей чоловік наніс йому декілька ударів по обличчю та вибив мобільний телефон з рук. Коли він знову намагався перешкодити ОСОБА_7 та особам, які були разом із ним, закотити автомобіль в гараж, до нього підійшов невідомий високий чоловік та, притиснувши ліктем за шию до капоту автомобіля «Фольксваген», який стояв поруч біля автомобіля «Волга», почавши душити. В цей час ОСОБА_7 , який стояв поруч, наніс йому ногою декілька ударів в лівий бік по тулубу, від яких він відчув різкий біль, та декілька ударів по нозі. Вважає, що саме внаслідок ударів, які наніс ОСОБА_7 , йому було спричинено перелом 12 ребра зліва;
- показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що в липні 2012 року у дворі будинку між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відбувся конфлікт через те, що обвинувачений з невідомими їй чоловіками намагався закотити свій автомобіль до спірного гаража, а потерпілий цьому перешкоджав. Бачила, як невідома їй особа з числа тих, які були з ОСОБА_7 , почала душити ОСОБА_9 , утримуючи його на капоті автомобіля, а обвинувачений в цей час наніс ногою декілька ударів потерпілому у бік, по тулубу;
- показаннями свідка ОСОБА_15 , який є сином потерпілого, про те, що 18 липня 2012 року знімав на відеокамеру сутичку, яка відбувалась між батьком та ОСОБА_7 і невідомими йому особами. За вказівкою дружини обвинуваченого один з невідомих йому чоловіків відібрав у нього відеокамеру та віддав ОСОБА_7 . Він повернувся до будинку, звідки побачив, як один з чоловіків схопив ОСОБА_9 та притиснув до капоту автомобіля ліктем за шию. В цей час ОСОБА_7 наніс його батькові декілька ударів по ногах та тулубу;
- показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що 18 липня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 стався конфлікт по тій причині, що обвинувачений з невідомими їй чоловіками намагався закотити свій автомобіль до спірного гаража, а потерпілий цьому перешкоджав. Бачила, як невідомі люди притиснули потерпілого до капоту автомобіля, а дружина обвинуваченого ОСОБА_12 кричала «Душіть його, але не задушіть». Хто саме наносив потерпілому удари вона не бачила, оскільки цьому перешкоджав автомобіль, що стояв біля гаража;
- даними протоколу усної заяви про злочин від 18 липня 2012 року, в якому ОСОБА_9 повідомив про вчинення відносно нього 18 липня 2012 року злочину, який виразився в нанесенні тілесних ушкоджень (т.1, а.с. 218);
- даними протоколу про прийняття заяви про злочин від 10 жовтня 2013 року, в якому ОСОБА_9 повідомив про нанесення йому ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та невідомими особами тілесних ушкоджень 18 липня 2012 року по АДРЕСА_2 , зазначивши очевидців події ОСОБА_15 , ОСОБА_14 і ОСОБА_16 (т.1 а.с.219);
- даними протоколу слідчого експерименту від 25 червня 2013 року та фототаблицею до нього, під час якого потерпілий ОСОБА_9 показав своє положення на капоті автомобіля під час спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим, зазначивши механізм їх нанесення (т.1 а.с. 224-233);
- даними протоколом огляду фотознімків, наданих ОСОБА_9 від 18 липня 2012 року, якими зафіксована присутність під час конфлікту 18 липня 2012 року ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та двох невстановлених осіб;
- даними протоколу слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_16 , відповідно до якого потерпілий та свідок на місці показали та розповіли про обставини, які мали місце 18 липня 2012 року, зазначивши місце розташування учасників конфлікту (т.1, а.с. 244-248).
- даними висновку експерта № 1966/Е від 14 грудня 2012 року про те, що при зверненні 18 липня 2012 року о 20 год. за медичною допомогою у ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: садна на задній бічній поверхні шиї справа в середній та нижній третинах; синці в підключичній ділянці зліва, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на заднє-зовнішній поверхні лівого стегна в середній третині, на передній поверхні правого стегна в нижній третині; закрита травма грудної клітки у вигляді перелому 12 ребра зліва без зміщення уламків. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові лані свідчить про те, що спричинені вони тупим предметом(ми), могли утворитись в термін 18 липня 2012 року, тому між подіями зазначеного дня та отриманням ОСОБА_9 тілесних ушкоджень є прямий причинно-наслідковий зв`язок. За ступенем тяжкості закрита травма грудної клітки відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я), інші ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я) (т.2, а.с. 6-12);
- даними висновку експерта № 1063/Е від 01 серпня 2013 року, відповідно до якого локалізація, морфологія наявних у потерпілого ОСОБА_9 ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що вони спричинені тупим предметом(ми) з обмеженою травмуючою поверхнею, могли утворитися в термін та за обставин, на які вказував ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту, а саме, садна в ділянці шиї - внаслідок здавлювання шиї руками, інші ушкодження - внаслідок травматичної дії рук та ніг. Утворення закритої травми грудної клітки внаслідок «притискання ОСОБА_9 до капоту автомобіля» експертом виключається (т. 2 а.с.16-18).
Визнавши показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 належними доказами, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що вони є послідовними та логічними, узгоджуються як між собою, так і з викладеними в обвинувальному акті фактичними обставинами справи та іншими представленими стороною обвинувачення доказами, а тому не викликають сумніву у їх правдивості та достовірності.

Суд першої інстанції на законних підставах обґрунтував свої висновки лише на тих показаннях потерпілого та свідків, які він безпосередньо сприйняв під час судового засідання.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпілий в поданій заяві про вчинення злочину, первісних поясненнях від 18.07.2012 року та при зверненні до медичних установ, а також свідок ОСОБА_14 в своїх поясненнях слідчому, вказували на те, що його ( ОСОБА_9 ) побили невстановлені особи, не можуть свідчити про неправильність висновків суду, оскільки суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.
При цьому, під час судового розгляду суд з`ясував причини, з яких потерпілий та свідок ОСОБА_14 в первісних поясненнях не вказували на ОСОБА_7 , як на особу, яка спричинила потерпілому тілесні ушкодження, та дав цьому належну оцінку. Суд також не встановив обґрунтованих причин для обмови обвинуваченого свідком ОСОБА_14 , на що посилалась сторона захисту.
Показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які не були очевидцями завдання потерпілому тілесних ушкоджень, суд обґрунтовано взяв до уваги, як такі, що прямо не вказують на вину особи, а лише доповнюють фактичні обставини та узгоджуються з іншими доказами.

Відкидаючи показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 як доказ невинуватості обвинуваченого, суд першої інстанції вірно мотивував своє рішення тим, що показання зазначених свідків в частині непричетності ОСОБА_7 до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не узгоджуються з іншими зібраними по справі доказами.
Цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд без належного мотивування не взяв до уваги показання зазначених свідків, які були очевидцями подій та вказали, що ОСОБА_7 жодних ударів ОСОБА_9 не наносив.
Не спростовують висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості і показання свідка ОСОБА_13 , оскільки в суді останній засвідчив, що у його присутності потерпілий ОСОБА_9 вказував, що тілесні ушкодження йому завдали невстановлені слідством особи, які в цей час залишали місце події, що не суперечить встановленим судом фактичним обставинам.
Суд першої інстанції також критично поставився до показань обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких він категорично заперечував свою причетність до заподіяння потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, та розцінив таку позицію обвинуваченого як спробу ухилитись від кримінальної відповідальності.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 в умисному нанесенні потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а його дії правильно кваліфіковані по ч.1 ст.122 КК України.

Цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що висновки суду про доведеність його вини у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Не відповідають фактичним обставинам і доводи апелянта про те, що суд у вироку не навів належні докази того, що потерпілому були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Як зазначається у вироку, доказом заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості є висновок судово-медичної експертизи № 1966/Е від 14 грудня 2012 року, яким встановлено, що у ОСОБА_9 виявлені легкі тілесні ушкодження та закрита травма грудної клітки у вигляді перелому 12 ребра зліва без зміщення уламків, яка відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Зазначені тілесні ушкодження могли утворитись в термін 18 липня 2012 року; між подіями зазначеного дня та отриманням ОСОБА_9 тілесних ушкоджень є прямий причинно-наслідковий зв`язок (т.2, а.с. 6-12).
Оцінюючи даний доказ з точки зору достовірності, суд встановив, що його дані не протирічать даним медичної документації, які засвідчують факт первинного звернення потерпілого за медичною допомогою, а встановлений діагноз про наявність перелому 10 ребра був попереднім, і спростовується довідкою № 13066 від 27 квітня 2012 року про результати спіральної комп`ютерної томографії органів грудної клітини ОСОБА_9 про те, що у нього виявлені ознаки перелому 12 ребра ліворуч (т.1 а.с.250), дані якої враховувались при проведенні судово-медичної експертизи.

За таких обставин суд обґрунтовано відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення повторної судово-медичної експертизи для підтвердження наявності тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а тому апеляційні доводи в цій частині також задоволенню не підлягають.

Не відповідають встановленим судом фактичним обставинам і доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не міг нанести потерпілому удари ногою по тулубу в той час, коли його утримувала невстановлена особа, а перелом ребра міг утворитись саме внаслідок того, що невстановлена особа притиснула ОСОБА_9 до капоту автомобіля.

На спростування цього суд послався у вироку на дані протоколу слідчого експерименту від 25 червня 2013 року, проведеного з участю судово-медичного експерта, під час якого потерпілий ОСОБА_9 показав своє положення на капоті автомобіля під час спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим, зазначивши механізм їх нанесення (т.1 а.с. 224-233).

Згідно висновку експерта № 1063/Е від 01 серпня 2013 року наявні у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли утворитися в термін та за обставин, на які вказував ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту, а саме, садна в ділянці шиї - внаслідок здавлювання шиї руками, інші ушкодження - внаслідок травматичної дії рук та ніг. Утворення закритої травми грудної клітки внаслідок «притискання ОСОБА_9 до капоту автомобіля» експертом виключається (т. 2 а.с.16-18).

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. При цьому, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Судом не встановлено обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

З урахуванням всіх цих обставин та суспільної небезпеки вчиненого злочину, суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч.1 ст.122 КК України.

Врахувавши тяжкість злочину та обставини, за яких його було вчинено, дані про особу винного, який має на утриманні матір, яка є інвалідом першої групи та потребує сторонньої допомоги, суд визнав за можливе на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченому покаранням та можливістю його звільнення від відбування покарання з випробуванням, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Ухваливши обвинувальний вирок, суд першої інстанції обґрунтовано частково задоволив цивільний позов потерпілого та стягнув на його користь з обвинуваченого в рахунок відшкодування спричиненої злочином моральної шкоди суму в розмірі 10 тис. грн. та на законних підставах відмовив у задоволенні позову про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди, яка виходить за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б тягли скасування або зміну вироку, колегія суддів не знаходить.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Не підлягає задоволенню і подане обвинуваченим клопотання про застосування до нього положень п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» з тих підстав, що він має на утриманні матір, яка досягла 70-річного віку та визнана інвалідом першої групи.

За змістом цієї норми звільненню від відбування покарання підлягають особи, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Із матеріалів кримінальної справи слідує, що мати обвинуваченого, ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом першої групи.

Проте, із наданої стороною захисту довідки Пенсійного фонду України №189 від 15.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є рідним братом обвинуваченого, досяг пенсійного віку 21.08.2015 року. Тобто, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» - 19.04.2014 року, у ОСОБА_18 були інші працездатні діти.

За таких обставин клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього положень п. «є» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» та звільнення його від призначеного покарання не підлягає задоволенню, за відсутності для цього законних підстав.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

__________________ _________________ _______________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3