Номер провадження: 11-кп/785/32/16
Номер справи місцевого суду: 505/906/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.02.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченої: ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000184 від 10.02.2015 року за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області ОСОБА_8 на вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт. Красні Окна Одеської області, українка, громадянка України, з середньою-спеціальною освітою, працююча вчителем Борщанського навчально-виховного комплексу № 2 І-ІІ ступенів Котовського району Одеської області, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
визнана винною та засуджена:
-за ч.2 ст.191 КК України до 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади в державних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій;
-за ч.1 ст.366 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права обіймати посади в державних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, їй остаточно призначене покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади в державних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування призначеного покарання, з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році» обвинувачену ОСОБА_7 звільнено від відбування основного та додаткового покарання,-
встановив
Відповідно до вироку суду 1-ї інстанції, ОСОБА_7 засуджена за те, що вжовтні 2012 року, більш точної дати в ході судового слідства встановити не надалося можливим, у ОСОБА_7 , яка перебувала на посаді секретаря дільничної виборчої комісії №510525, виборчого округу №137, будучи службовою особою, уповноваженою, відповідно до вимог ст.ст. 33, 35 Закону України «Про вибори народних депутатів України» на здійснення організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, виник злочинний намір направлений на складання та видачу завідомо неправдивих офіційних документів з метою заволодіння чужого майна шляхом зловживання службовим становищем. Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 у жовтні 2012 року, зловживаючи своїм службовим становищем, маючи доступ до офіційних документів членів дільничної виборчої комісії та осіб - кандидатів у члени виборчої комісії, діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, без відома ОСОБА_9 , яка не була членом виборчої комісії, однак надала обвинуваченій всі необхідні документи для оформлення її як члена дільничної виборчої комісії, 28.09.2012 року, перебуваючи в залі засідань ДВКвиготовила завідомо підроблений договір №510525/3 від 28.09.2012 р. вякому поставила підроблений підпис ОСОБА_10 згідно якого на останню нібито покладено виконання обов`язків секретаря дільничної виборчої комісії на період підготовки та проведення виборів народних депутатів України, хоча фактично обов`язки секретаря виконувала ОСОБА_7 ..

В подальшому, ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, маючи доступ до ксерокопії документів ОСОБА_11 , яка була членом дільничної виборчої комісії №510525, діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, без відома останньої, 03.10.2012 р., перебуваючи в залі засідань ДВК, розташованого на ст. Борщі Котовського району Одеської області виготовила завідомо підроблений договір 03.10.2012 року, в якому поставила підроблений підпис ОСОБА_11 , яким на останню ніби то покладені виконання обов`язків секретаря дільничної виборчої комісії № 510525на період підготовки та проведення виборів народних депутати виконану України, хоча фактично обов`язки секретаря виконувала ОСОБА_7 .

Крім того, вона, діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, перебуваючи в залі засідань ДВК № 51052502 жовтня 2012року склала та підписала акт виконаних робіт, від імені секретаря дільничної виборчої комісії № 510525 ОСОБА_10 , хоча фактично остання обов`язки секретаря не виконувала.

31 жовтня та 09 листопада 2012 року ОСОБА_7 , перебуваючи в залі засідань ДВК №510525, склала та підписала акт виконаних робіт, замість виконувача обов`язків секретаря дільничної виборчої комісії ОСОБА_11 , хоча фактично остання обов`язки секретаря не виконувала.

Реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на привласнення чужого майна, ОСОБА_7 діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів передала до Окружної виборчої комісії №137 підроблений договір №510525/3 від 28.09.2012 року про нібито покладення виконання обов`язків секретаря дільничної виборчої комісії № 510525на ОСОБА_12 та підроблений договір від 03.10.2012 року про нібито покладення виконання обов`язків секретаря дільничної виборчої комісії №510525на ОСОБА_11 , підроблені акти виконаних робіт від 02 жовтня, 31 жовтня та 09 листопада 2012 року. В подальшому ОВК № 137, на підставі поданих ОСОБА_7 підроблених документів безпідставно нарахувала грошові кошти в якості винагороди за нібито виконану ОСОБА_13 та ОСОБА_11 роботу, в сумі 1494 грн. 79 коп., які ОСОБА_7 безпідставно привласнила та цим спричинила шкоду держаному бюджету на вказану суму.

На вказаний вирок заступником прокурора Одеської області ОСОБА_8 подана апеляційна скарга, в який він, посилаючись на незаконність вироку та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасуванні вироку та приведення його у відповідність до вимог кримінального закону.

Прокурор вказує, що відповідно ч.3 ст. 61 КК України покарання у виді обмеження волі, яке було призначено обвинуваченій не застосовується до жінок, що мають дітей віком до 14 років, а оскільки у обвинуваченої є двоє дітей віком до 14 років, застосування такого покарання відносно неї неможливо.

Прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 2550 грн. з позбавленням права обіймати посади в державних органах, пов`язані з виконанням організаційно- розпорядчих функцій строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 366 КК України у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. з позбавленням права обіймати посади в державних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 рік.

Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання обвинуваченій у вигляді штрафу в розмірі 2550 грн. з позбавленням права обіймати посади в державних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді-доповідача; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області; обвинуваченої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дає можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Перевіряючи вирок суду та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування та прокурором під час досудового розслідування, а також судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, оскільки існували обставини на які суд не звернув уваги, та які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому не конкретно та суперечливо викладені обставини, які були встановлені слідчим за результатами досудового розслідування, що суперечить вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Так, зокрема ОСОБА_7 інкримінується привласнення майна, однак не розписано, в який спосіб вона заволоділа цим майном, з урахуванням того, що привласнення майна, шляхом зловживання службовим становищем, як форма об`єктивної сторони ч.2 ст.191 КК України полягає у незаконному, безоплатному обертанні чужого майна особою, яка внаслідок службового становища має право оперативного управління цим майном,однак яке не було ввірено цій особі та не перебуває в її безпосередньому віданні.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 , визнаючи себе винною у інкримінованих їй злочинах, зазначила, що вона фактично виконала роботу секретаря дільничної виборчої комісії, за виконання якої були нараховані грошові кошти у сумі 1494 гривень, які їй інкримінуються як привласнення. Крім того обвинувачена повідомила, що під час розгляду справи районним судом, вона повернула суму отриманих нею грошових коштів, шляхом перерахування на рахунок Центральної дільничної виборчої комісії. Як свідчить технічний запис фіксації судового процесу в районному суді, обвинувачена давала аналогічні показання.

При цьому, орган досудового розслідування не дав належної оцінки тому факту, який прямо зазначений в обвинувальному акті, що фактично звинувачуючи ОСОБА_7 в привласненні державних коштів, тобто у незаконному безоплатному заволодінні майном шляхом зловживання службовим становищем, прокурор в той же час стверджує про те, що остання фактично виконувала обов`язки секретаря дільничної виборчої комісії, за що повинна була отримати заробітну плату, в заволодінні якої її звинувачують.

Такий спосіб складання обвинувального акту, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України призвів до того, що обвинувачення є неконкретним.

Крім того, таке формулювання обвинувачення у обвинувальному акті та у вироку суду не відповідає вимогам ст.2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права закріпленому в ст.8 КПК України та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, оскільки саме з моменту доведення «обвинувачення» до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Суд першої інстанції на вищезазначене порушення вимог закону уваги не звернув і при неконкретному обвинуваченні, ухвалив щодо ОСОБА_7 обвинувальний вирок, що є неприпустимим.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих КПК України права учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження та унеможливили постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, що є безумовною підставою для скасування вироку.

Крім того, апеляційним судом встановлені грубі порушення вимог ст.349 КПК України, які у відповідності до положень ст.ст. 409, 411 КПК України також є підставами для скасування вироку суду.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого ст. 381 КПК України.

Апеляційним судом встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції не були виконанні.

З журналу судового засідання від 21.10.2015 року і аудіо запису фіксації судового процесу та оскаржуваного вироку вбачається, що суд, встановивши факт визнання обвинуваченою вини у вчинені інкримінованих їй кримінальних правопорушень та обговоривши питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, ухвалив провести розгляд у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Разом з тим, як вбачається з наданих районному суду обвинуваченою показань, остання визнала себе повністю винною у інкримінованих їй правопорушеннях, в тому числі і передбаченому ч.2 ст.191 КК України, однак при цьому послалася на те, що отримані нею грошові кошти у сумі 1495 гривень були нею отримані за фактично виконану нею роботу на посаді секретаря виборчої комісії.

За таких обставин, з урахуванням встановленого апеляційним судом факту викладення в обвинувальному акті неконкретного та суперечливого обвинувачення, судова колегія вважає, що обвинуваченою не було надано відповідних свідчень про визнання нею у повному обсязі зазначених в обвинувальному акті фактичних обставин справи, а саме визнання винуватості у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, оскільки надані нею свідчення, не підтверджують обставини вчинення нею цього злочину та протиріччять їм.

Наведене свідчить про невиконання судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, оскільки отримавши покази обвинуваченого, які фактично не були показами про визнання вини в повному обсязі та суперечили фактичним обставинам справи, які в свою чергу були не конкретно викладені в обвинувальному акті, суд зобов`язаний був в повному обсязі провести судовий розгляд та дослідити всі доказі, якими обґрунтовувалось обвинувачення. Недотримання районним судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового слідства, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи.

Вищевказані порушення вимог КПК України хоча і не зазначені в ч.2 ст.412 та ч.1 ст.415 КПК України, як підстави для безумовного скасування рішення суду першої інстанції, але з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК України визнаються апеляційним судом суттєвим, з наступних підстав.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином,враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановлені факти розгляду обвинувального акту з неконкретним обвинуваченням та неналежного виконання районним судом вимог ст.349 КПК України при проведенні судового розгляду, який суперечив вимогам положень ст.2 КПК України, фактично позбавив гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання судом визначеної законом процедури судочинства, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч.6 ст.9, ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України, визнає їх підставою для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження, у відповідності до вимог положень ст. 416 КПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші обставини, які унеможливлювали призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , на які районний суд не звернув уваги, а саме:

Так, згідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 та ст.291 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам закону.

Положеннями ч.1 ст.109 та п.1 ч.4 ст.291 КПК України встановлено, що до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який, у відповідності до вимог ч.2 ст.109 КПК України повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування. Зазначений перелік відомостей є вичерпним, та розширеному, або вільному тлумаченню не підлягає.

При цьому, з огляду на вимоги ч.2 ст.109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором як процесуальній документ фіксування кримінального провадження та є інформаційним додатком до обвинувального акта. Реєстр повинен містити виключно формально-довідкові відомості про шлях утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження. Тобто, реєстр матеріалів досудового розслідування жодним чином, до стадії безпосереднього дослідження доказів під час судового розгляду, не повинен розкривати, зокрема, суть показань допитаних органом досудового розслідування свідків, якими слідчий та прокурор обґрунтовують доведеність вини обвинуваченого.

Як вбачається з реєстру досудового розслідування долученого до обвинувального акту по даному кримінальному провадженню, в ньому фактично викладені покази допитаних по справі свідків та підозрюваної що суперечить вимогам ч.2 ст.109 та ч.4 ст.291 КПК України та свідчить про те, що реєстр не відповідає вимогам закону, що, з урахуванням положень ст.7 та ч.6 ст.9 КПК України, визнається апеляційним судом суттєвим порушенням вимог КПК України, яке унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України тягне за собою повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків (а.с. 7-9).

Крім того, з обвинувального акту відносно ОСОБА_7 вбачається, що він складений слідчим, підписаний від імені прокурора ОСОБА_14 , але в ньому відсутня печатка відповідної прокуратури, яка могла б компенсувати ту обставину, що до обвинувального акту, на підтвердження повноважень саме прокурора ОСОБА_14 на затвердження обвинувального акту та його участі як процесуального керівника, не долучено жодного документу який би підтверджував його повноваження на затвердження обвинувального акту та участі у кримінальному провадженні (завірених належним чином копій витягу з ЄРДР або постанови про створення групи прокурорів-процесуальних керівників). Більш того, районний суд, при виконанні вимог ст.314 КПК України, не враховував той факт, що посвідчення гербовою печаткою прокуратури затвердження обвинувального акту процесуальним керівником по кримінальному провадженню, передбачено положеннями пункту 3 Додатку 61 («Перелік документів, які посвідчуються гербовою печаткою в органах прокуратури України») до п.п.18.2.1, 18.2.4 «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої Наказом генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність обвинувального акту відносно ОСОБА_7 вимогам ст.291 КПК України, розглянув його та ухвалив оскаржуваний вирок.

Оскільки під час провадження в суді апеляційної інстанції, колегією суддів встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, доводи апеляційної скарги прокурора стосовно допущених при призначенні покарання вимог кримінального закону, з урахуванням положень ч. 2 ст. 415 КПК України, колегія суддів не обговорює.

Разом з цим, після виконання вимог ст.314 КПК України, у разі призначення судового розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , суду першої інстанції необхідно дотримуючись вимог КПК України, слід ретельно перевірити доводи прокурора та забезпечити належні умови виконання вимог КПК України щодо прав учасників судового провадження, повно, всебічно та об`єктивно дослідити надані суду матеріали, дати їм належну правову оцінку, і в залежності від встановленого прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

За встановлених апеляційним судом обставин, апеляційна скарга прокурору підлягає частковому задоволенню, вирок суду скасуванню з призначенням нового розгляду обвинувального акту.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409,412,415, 419 КПК України, апеляційний суд Одеської області,-
постановив
Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_7 - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000184 від 10.02.2015 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.191 та ч.1ст.366 КК України зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвала є остаточною та оскарження у касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4