Справа № 737/547/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/1106/2016
Категорія - ст. 185 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16 квітня 2016 року за № 0000143 за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2016 року, щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жуківка Куликівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 14.12.2009 року Куликівським районним судом Чернігівської області за ч.3 ст.185 КК України, до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим терміном 1 рік;

- 01.02.2011 року Куликівським районним судом Чернігівської області за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.71 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 09.06.2016 року Куликівським районним судом Чернігівської області за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до 200 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2016 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 09 червня 2016 року, більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відмовлено стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про застосування обвинуваченому запобіжного заходу

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 527 грн. 76 коп.

Питання про речові докази вирішено в порядку статті 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , який раніше засуджувався за злочини проти власності, в період непогашеної судимості, повторно, в період з 23.02.2016 року по 01.03.2016 року, в нічний час, із трактора МТЗ-82, який знаходився на території лісопилки по вулиці Галушки №96-а смт Куликівка Чернігівської області, таємно викрав набір ключів марки JONNESWAY S04H4524S, належний ОСОБА_8 , вартістю 2133 гривні.

Своїми умисними діями, які виразились у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчиненими повторно, обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме у вигляді умисних дій, які виразились у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчиненими повторно, поєднаними з проникненням у сховище.

На даний вирок адвокатом в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подана апеляційна скарга, в якій він, не оспорюючи кваліфікацію його дій та не заперечуючи фактичних обставин справи, просить змінити вирок місцевого суду призначивши його підзахисному більш м`яке покарання, а саме покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Свої вимоги аргументує тим, що судом належним чином не враховано ступінь суспільної небезпеки та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відшкодування шкоди, а тому призначене показання є явно несправедливим через суворість.

В апеляційній скарзі прокурора стоїть питання про скасування вироку місцевого суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Автор скарги наполягає на ухваленні нового вироку, яким визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі та з урахуванням ст. 70 ч.4 КК України остаточно призначити покарання 4 (чотири) роки позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд невірно оцінив докази та перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.3 ст. 185 на ч.2 ст. 185 КК України. Посилаючись на показання потерпілого та свідків, прокурор вважає, що обвинувачений в день скоєння кримінального правопорушення не працював у потерпілого, а тому висновки суду про те, що обвинувачений мав вільний доступ до майна потерпілого є помилковими. Крім того, несправедливим на думку прокурора, є і покарання призначене обвинуваченому, оскільки не врахований ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність обставин, які характеризують обвинуваченого, а саме вчинення злочину в період непогашеної судимості та наявність не відбутого покарання за попереднім вироком.

Інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг на вирок суду не подавали.

В засіданні апеляційного суду захисник та обвинувачений підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити з наведених в ній підстав, заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, прокурор наполягав на задоволенні його апеляційних вимог, обґрунтовуючи свою позицію доводами скарги та висловив думку про безпідставність поданої скарги захисника. Потерпілий просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

Заслухавши в судовому засіданні сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає. Таке рішення обґрунтовує наступним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги.

Так, прокурором було подана апеляційна скарга в якій він зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а саме в частині перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.3 ст. 185 на ч.2 ст. 185 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що знаходився на роботі на лісопилці, яка належить потерпілому ОСОБА_8 і в той час у нього виник намір викрасти набір ключів з трактора, який знаходився на території лісопилки, оскільки тривалий час роботодавець не виплачував йому заробітну плату. Ці свої дії пояснює як оплату за виконану ним роботу. В подальшому ключі продав. Про свій вчинок дуже жалкує та розкаюється у вчиненому.

Аналогічні пояснення були дані обвинуваченим під час допиту його в суді першої інстанції.

З цих пояснень, а також допиту потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 даних в місцевому суді підтверджується лише факт вчинення крадіжки майна потерпілого ОСОБА_8 .

Відповідно до диспозиції частини 3 ст. 185 КК України та роз`яснень, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення у них з метою вчинення крадіжки, грабежу чи розбою. Таке вторгнення може здійснюватися будь-яким способом: таємно або відкрито, як з подоланням перешкод або опору людей, так і безперешкодно, шляхом обману, з використанням підроблених документів тощо, а також за допомогою різних знарядь, які дають змогу винній особі викрадати майно із житла, іншого приміщення або сховища без входу до нього.

Вирішуючи питання про наявність в діях винної особи вказаної кваліфікуючої ознаки, суди повинні з`ясувати, з якою метою особа опинилася в житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме у неї виник умисел на вчинення крадіжки, грабежу та розбою. Проникнення до вказаних об`єктів має місце тоді, коли протиправне вторгнення до них здійснювалося з метою заволодіння чужим майном.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, вважає доводи апеляційної скарги щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого не обґрунтованими.

Як встановлено судом, ОСОБА_9 знаходився на території лісопилки з метою виконання певного об`єму роботи, що достеменно не спростовано стороною обвинувачення, адже показання потерпілого та свідків є непевними та непослідовними, оскільки події злочину мали місце в певний проміжок часу, який обраховується кількома днями, а тому неможливо перевірити слова потерпілого щодо звільнення ОСОБА_9 з роботи на момент крадіжки. Будь-яких даних щодо розірвання трудових відносин між потерпілим та обвинуваченим ні в місцевому суді, ні при розгляді апеляційних скарг надано не було. Таким чином, висновки суду щодо відсутності кваліфікуючої ознаки у вигляді проникнення у сховище, відповідають встановленим в ході досудового розслідування та наданих суду матеріалам кримінального провадження, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду. Адже, ні органами досудового розслідування, ні в суді першої інстанції не було доведено, що ОСОБА_9 протиправно проник на територію лісопилки та з метою крадіжки.

Отже, всі сумніви і припущення, апеляційний суд тлумачить на користь обвинуваченого на підставі ч.4 ст. 17 КПК України і погоджується з оцінкою доказів у місцевому суді.

Тому висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за обставин вказаних у вироку, підтверджуються зібраними в кримінальному провадженні та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України. А отже, відсутні підстави для призначення покарання за ч.3 ст. 185 КК України як на тому наполягав прокурор в своїй апеляційній скарзі.

Що стосується позиції сторони захисту про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого та наявності підстав для пом`якшення покарання, то вона заслугою на увагу.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався не в повній мірі.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а саме його вік, стан здоров`я, працездатний вік та відсутність роботи, вартість викраденого майна, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, наявність не відбутого покарання за попереднім вироком, а тому прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в ізоляції від суспільства та призначив покарання у виді позбавлення волі.

Врахувавши ці обставини справи, і зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, в їх сукупності, колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх встановлених по справі обставин, відносно невеликої вартості викраденого майні і того, що воно було повернуто його власнику, призначене місцевим судом покарання являється явно суворим унаслідок неспіврозмірності скоєному злочину. Тому колегія суддів вважає за можливе змінити вирок і пом`якшити призначене місцевим судом покарання, що буде відповідати вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме засадам визначеним ст. 7 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2016 року у кримінальному провадженню щодо ОСОБА_9 змінити.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст. 185 КК України покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 09 червня 2016 року, більш суворим призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

В іншій частині даний вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4