АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/965/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 366, ч.1, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження № 0008001 відносно ОСОБА_7 , за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
Цією ухвалою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 366 ч. 1 КК України, у зв`язку зі зміною обстановки, а кримінальне провадження № 0008001 відносно ОСОБА_7 закрито.

Суд першої інстанції, посилається на те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення за ст. 366 ч. 1 КК України, є злочином невеликої тяжкості, яке він вчинив вперше, після вчинення якого, обстановка змінилась таким чином, що вчинене ОСОБА_7 діяння вже не є суспільно небезпечним, оскільки ним були усунуті вчинені ним обставини. ОСОБА_7 як директором КП «Житлорембудсервіс» з директором ПП «Міхсер» ОСОБА_10 була укладена додаткова угода до договору про виконання робіт № 95 від 25.12.2014, було відновлено зобов`язання в частині розрахунків заборгованості в сумі 21 423,60 грн., був складений акт-звірки за виконані в 2014 році роботи з обладнання огорожі на прибудинковій території вул. Закревського, 7 в м. Києві, КП «Житлорембудсервіс» платіжним дорученням перерахувало на ПП «Міхсер» 21 423,60 грн. згідно вказаного договору за обладнання огорожі на прибудинковій території по АДРЕСА_1 , і на даний час вказана огорожа встановлена, тому хоча дії ОСОБА_7 формально і містили ознаки діяння, передбаченого КК України, але через малозначність не становлять суспільної небезпеки, оскільки дії ОСОБА_7 не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди державі.

Не погодившись із таким рішенням першої інстанції заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить, вказану ухвалу Деснянського районного суду міста Києва скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та постановити нову, якою призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції не наведено конкретних даних, які б свідчили, що сам ОСОБА_7 , або обстановка навколо нього, зазнали таких змін, які унеможливлюють вчинення ним нового злочину. Адже, в дійсності він продовжує обіймати ту саму посаду, з використанням повноважень за якою він вчинив інкриміноване діяння.

Крім того, прокурор вважає, що ст. 48 КК України не може бути застосована до обвинуваченого з огляду лише на позитивні характеристики особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, визнання нею вини і щире каяття у вчиненому, та те що ним не вчинено жодних дій, спрямованих на продовження злочинної діяльності, пов`язаної з підробкою документів, оскільки зазначені дані не свідчать про зміну обстановки.

Отже, прокурор вважає, що суд першої інстанції не мав законних підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог, а ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 проти їх задоволення, провівши судові дебати, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Відповідно до положень ст. 48 КК України, особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

Таке формулювання правової норми, як правильно зауважує в апеляційній скарзі прокурор, зобов`язує перед усім достеменно встановити, що особою вчинено кримінальне правопорушення невеликої або середньої тяжкості.

Відповідно до обвинувального акту, затвердженого 31 серпня 2015 року, ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 191 КК України, і таке кримінальне правопорушення, в силу ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних правопорушень середньої тяжкості.

20 липня 2015 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, і це кримінальне правопорушення, в силу ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних правопорушень невеликої тяжкості.

27 серпня 2015 року ОСОБА_7 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено його про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 191 і ч.1 ст. 366 КК України.

28 серпня 2015 року кримінальні провадження були об`єднані в одному кримінальному провадженні.

31 серпня 2015 року були складені та затверджені прокурором прокуратури Деснянського району міста Києва ОСОБА_11 обвинувальні акти по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 191 і ч.1 ст. 366 КК України.

Саме це обвинувачення і розглядав Деснянський районний суд міста Києва з жовтня 2015 року і до 17 березня 2016 року, коли прокурор Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_12 склав, а виконувач обов`язків керівника цієї ж прокуратури ОСОБА_13 затвердив новий обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, оскільки ці прокурори визнали, що раніше пред`явлені обвинувачення слід змінити і виключити обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 191 КК України за відсутністю достатніх доказів та вичерпанням можливості їх отримання.

В судових дебатах, а тексти промов прокурора і захисника долучені до матеріалів кримінального провадження, прокурор пропонував визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих та господарських функцій строком на два роки, а захисник просив виправдати ОСОБА_7 та зауважував істотні порушення кримінального процесуального закону, внаслідок яких просив також визнати отримані в ході досудового розслідування докази недопустимими.

Після перерви, яка була оголошена для надання обвинуваченому часу на підготовку до виступу зх. останнім словом, в судове засідання надійшло клопотання від захисника адвоката ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 зі звільненням його від відбування покарання, у зв`язку з чим суд ухвалив відновити з`ясування обставин, встановив, що ОСОБА_7 визнає свою провину, відновив з`ясування обставин і перевірку їх доказами, після чого вислухав клопотання захисника, міркування обвинуваченого та прокурора, які це клопотання підтримали і прокурор при цьому послався на те, що діяння втратило суспільну небезпечність, після цього суд дослідив також матеріали, які характеризують особу обвинуваченого і на підставі викладеного ухвалою від 25 березня 2016 року прийняв рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 366 КК України у зв`язку зі зміною обстановки.

На обґрунтування суд виклав обставини кримінального правопорушення, дав юридичну кваліфікацію за ч.1 ст. 366 КК України описаним в ухвалі діям ОСОБА_7 та одразу перейшов до вирішення питання щодо клопотання адвоката про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч.4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Ч.3 ст. 288 КПК України прямо передбачає, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

У цьому конкретному випадку, можливість звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 та закриття кримінального провадження відносно нього обґрунтовувалась положеннями ст. 48 КК України.

Ця правова норма прямо передбачає, що від кримінальної відповідальності може бути звільнено особу, яка вчинила вперше злочин невеликої або середньої тяжкості.

Як вказано вище, ОСОБА_7 остаточно було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, яке відноситься до категорії кримінальних правопорушень невеликої тяжкості, отже в цій частині перешкод для застосування до нього в порядку ст. ст. 286, 288 КПК України положень ст. 48 КК України нема.

Водночас, прокурор слушно зауважує, що в ухвалі суду відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, як не дана належна оцінка цим доказам в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження, а тим часом і сам він і його захисник в судових дебатах піддавали сумнівам належність наданих органом досудового розслідування та прокурором доказів, вказували на істотні порушення кримінального процесуального закону при їх отриманні.

За таких обставин, на переконання судової колегії, суду належало вказати якими саме доказами та чому він обґрунтовує свій висновок про вчинення ОСОБА_7 саме за описаних в ухвалі обставин кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.1 ст. 366 КК України.

Оскільки цього не зроблено, вже сам по собі вказаний недолік викликає необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування оскарженої ним ухвали та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Крім того, обґрунтовуючи висновок про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі втратою скоєного ним суспільної небезпечності, суд першої інстанції фактично нічим не вмотивував свою позицію, пославшись лише на те, що в подальшому ОСОБА_7 вжив заходів щодо усунення заподіяної шкоди і фактично хоча і з затримкою з грудня по липень наступного року, роботи, за які він звітував як за виконані в грудні були виконані.

Однак, сама по собі ця обставина не свідчить про зміну обстановки і втрату діянням суспільної небезпечності, а може бути розцінена як дієве каяття.

Одним з мотивів прийняття рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності суд вказав, що його дії, хоча формально і містять ознаки кримінального правопорушення, але в силу малозначності не становлять суспільної небезпеки.

Послався суд і на те, що особа ОСОБА_7 перестала бути суспільно небезпечною, ґрунтуючись на тому, що він протягом від скоєного і аж до судового розгляду не вчиняв будь-яких дій, пов`язаних з підробленням документів, позитивно характеризується, до кримінальної відповідальності притягнутий вперше.

Вказані вище формулювання суду не відповідають загально визнаній судовій практиці та не ґрунтуються на положеннях Закону України про кримінальну відповідальність.

Так, судовою практикою загально визнано, і це підкреслено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», що звільнення особи від кримінальної відповідальності можливе лише у разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, а суд першої інстанції послався на малозначність скоєного, внаслідок чого визнав, що дії ОСОБА_7 не становлять суспільної небезпечності.

Цією ж постановою Пленум Верховного Суду України зобов`язує суди розмежовувати випадки звільнення особи від кримінальної відповідальності від випадків, коли така відповідальність взагалі неможлива, наприклад, в силу малозначності.

При цьому Верховний Суд України прямо вимагає від судів у кожному випадку переконатися, що «діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.»
Щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності саме на підставах ст. 48 КК України, Верховний Суд України у згаданій постанові наголошує, що «При цьому треба розрізняти зміну обстановки в широкому розумінні, тобто соціальних, економічних, політичних, духовних, міжнаціональних, воєнних, міжнародних, природних, організаційних, виробничих та інших процесів у масштабах країни, регіону, області, міста, району, підприємства, установи, організації, та у вузькому, - тобто об`єктивних (зовнішніх) умов життя, в яких перебувала особа на час вчинення злочину та які значною мірою позначались на її суспільній небезпечності.
Однак, всупереч вказаним вимогам, суд першої інстанції таких мотивувань прийнятого рішення не навів, не обґрунтував і на будь-які докази не послався.

Не виконав суд і вимогу вказаної вище постанови Пленуму в частині обґрунтування наявності у цьому конкретному випадку аж таких змін обстановки, що вчинене діяння перестало бути суспільно небезпечним і сама особа та обстановка навколо неї «зазнала таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину.
В ході апеляційного розгляду його учасники не заявляли перед судовою колегією клопотань про самостійне дослідження доказів та їх оцінку, відсутні і апеляційні вимоги щодо прийняття колегією суддів рішення по суті кримінального провадження, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, яка прямо вказує на необхідність апеляційного розгляду лише в межах апеляційних вимог та позбавляє суд апеляційної інстанції самостійно, без наявності клопотань учасників цього розгляду, досліджувати будь-які докази, колегія суддів, не вирішуючи наперед питання по суті кримінального провадження, приходить до висновку, що у цьому випадку належить апеляційну скаргу задовольнити повністю, ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції для усунення відзначених вище недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року, якою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 366 КК України у зв`язку зі зміною обстановки на підставі ст. 48 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, оскарженню не підлягає.

Судді: