АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000448, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Веселе Нікопольського району Дніпропетровської

області, яка зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 ,

фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

Встановила:

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині розгляду судом позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Просить відмовити у задоволенні необгрунтованих позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та зменшити розмір виплати за моральну шкоду. Обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги посилається на відмову потерпілого після ДТП від її пропозицій відремонтувати пошкоджений велосипед за її рахунок та оплатити лікування, а належних доказів про понесені витрати не надав.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 3400 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 22467 грн. 84 коп.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 5000 грн.

За вироком суду ОСОБА_6 04 червня 2015 року приблизно о 13.00 год., керуючи автомобілем «Кіа-ріо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Набережній Леніна в Жовтневому районі м. Дніпропетровська з боку вул. Ливарної в напрямку вул. Космічної, в порушення вимог п.п. 12.3, 13.3 Правил дорожнього руху при виникненні небезпеки для руху у вигляді велосипеду «Giant» під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався попереду по смузі руху її автомобіля в попутному з нею напрямку, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди не вжила, в результаті чого здійснила наїзд, спричинивши йому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, думку обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні вимоги обвинуваченої ОСОБА_6 , думку прокурора ОСОБА_7 , який вважав, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, кожен має на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосуються його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 7 ст. 27 КПК України судове рішення, ухвалене у відкритому судовому засіданні, проголошується прилюдно.

У відповідності до ч. 1, 3, 6 ст. 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. Після проголошення вироку головуючий роз`яснює обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що 04 березня 2016 року обвинуваченій ОСОБА_6 було надано останнє слово, після чого суд видалився до нарадчої кімнати.

Разом із тим, журнал судового засідання та аудіозапис судового процесу не містять даних про те, що суд першої інстанції фактично з нарадчої кімнати виходив та прилюдно оголошував вирок щодо ОСОБА_6 . Відповідно до довідки, складеної, але не підписаної секретарем судового засідання від 04 березня 2016 року, проголошення вироку по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_6 було здійснено без фіксації технічними засобами за відсутності осіб.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ст. 412 КПК України це такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо права обвинуваченого представляти себе самостійно у судовому провадженні (справи "Коррея ді Матуш проти Португалії" від 28 березня 2006 року", "Галстян проти Вірменії" від 15 листопада 2007 року.

Також, згідно до ч. 4, 6 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим. Незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, коли воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

Так, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України відсутність технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження маються дані щодо вручення обвинуваченій копії вироку лише 31 березня 2016 року.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 "Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві" наголошується на необхідності додержувати вимог КПК, яким регламентується порядок вручення копії вироку засудженому.

Наведене є порушенням права на захист обвинуваченого.

Захисту такого права вимагає і Конвенція про захист прав людини і основних свобод (п. 1 та п. 3 "d" ст. 6), яку ратифіковано Україною. Про обов`язковість застосування положень вказаної Конвенції та порушення її положень неодноразово зазначалося в рішеннях Європейського суду з прав людини за позовами проти держави.

Виходячи з викладеного, вирок суду першої інстанції є таким, що ухвалений з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень ст. 412 КПК України, вважає істотними.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

За таких обставин вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, під час якого слід ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, перевірити всі доводи апеляційної скарги та прийняти законне й обгрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд у тому ж суді в іншому складі суду.

Судді