УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_6
суддів ОСОБА_7 і ОСОБА_8.,

розглянувши у судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2016 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2013 року ОСОБА_4 засуджено за частиною третьою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Прийнято рішення щодо цивільного позову та судових витрат.

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 15 квітня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінив, виключив з мотивувальної частини вироку вказівку суду про порушення ОСОБА_4 правил експлуатації транспорту. У решті вирок залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 02 червня 2016 року вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 залишив без зміни.

Засуджений ОСОБА_4 11 серпня 2016 року звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень щодо нього, в якій просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до місцевого суду. Як на підставу перегляду заявник посилається на пункт 1 частини першої статті 400-12 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року) і зазначає про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. А саме, вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 286 КК.

На обґрунтування зазначеної підстави додає до заяви копії ухвал Верховного Суду України від 01 червня 2006 року, 06 березня 2008 року, 19 лютого 2009 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2013 року і 05 квітня 2016 року.

Засуджений у заяві посилається на те, що суди при розгляді його справи не надали оцінки діям водія - потерпілого ОСОБА_5 та не врахували, що останній мав технічну можливість уникнути зіткнення за умови дотримання ним вимог Правил дорожнього руху України. Вважає, що суд необґрунтовано визнав саме його винуватим у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача та, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, дійшла висновку про таке.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кримінального процесуального кодексу України (далі -КПК) процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Ураховуючи наведене та те, що заява засудженим подана до Верховного Суду України у серпні 2016 року, тобто на момент дії КПК 2012 року в редакції Закону України №192-VIII від 12.02.2015 року, то посилання засудженого в заяві на норми КПК 1960 року є неправильним.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 445 КПК в редакції Закону України №192-VIII від 12.02.2015 року підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Статтею 448 КПК передбачено вимоги до заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, у тому числі щодо обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 КПК.

Тобто у заяві, поданій із зазначеної вище підстави, повинно бути наведено, яка саме норма матеріального права, передбачена законом України про кримінальну відповідальність, неоднаково застосована судом касаційної інстанції в двох і більше рішеннях цього суду, в чому вбачається подібність правовідносин в оспореному рішенні і наданих для порівняння рішеннях касаційного суду, в чому полягає різниця змісту цих рішень з обґрунтуванням неправильності висновків суду касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншими тощо.

Однак, у заяві засудженого не конкретизовано норму матеріального права, яка неоднаково застосована судом касаційної інстанції, та заява не містить належного обґрунтування підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК.

Як убачається із заяви засудженого, він, хоча й посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 286 КК, проте його доводи зводяться виключно до твердження про невідповідність висновків суду щодо порушення ним Правил дорожнього руху, яке спричинило загибель двох людей, обставинам справи, невірної оцінки судами його дій, недоведеності його винуватості у вчиненні злочину та ненадання судами оцінки діям водія - потерпілого ОСОБА_5, що не може бути предметом перегляду Верховного Суду України в порядку глави 33 КПК, оскільки такий вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України рішень призведе до повторного касаційного перегляду, а це не відповідатиме положенням пункту 1 частини першої статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Відповідно до статті 449 КПК до заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України на підтвердження підстави щодо неоднаковості застосування норми матеріального права необхідно додати копії різних за змістом рішень суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах.

Долучені до заяви ОСОБА_4 рішення касаційного суду від 19 лютого 2009 року та від 06 червня 2013 року не містять остаточного висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норми права, передбаченої КК, оскільки ними судові рішення місцевого та апеляційного судів було скасовано з направленням справи на нове розслідування, а відтак вони не можуть слугувати прикладом для порівняння.

Не може бути прикладом для порівняння і рішення касаційного суду від 6 березня 2008 року, яким відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА 1, засудженої за частиною другою статті 286 КК та визнаної винуватою у порушенні п.п.12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, що привело до наїзду на пішохода, внаслідок чого останній помер. Із долучених до заяви судових рішень щодо засудженого ОСОБА_4 убачається, що він визнаний винуватим у порушенні п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана засудженим заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2016 року є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 445, 451 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у допуску справи щодо нього до провадження Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8