Справа № 373/2448/15-к
В И Р О К
Іменем України
19 квітня 2016 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницький кримінальне провадження за № 0000114 від 03.09.2015 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Долина Івано-Франківської області, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, солдата, начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:
09.02.2015 ОСОБА_4 призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 та 11.03.2015 направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 12.03.2015 № 58 солдата ОСОБА_4 призначений на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини.

У зв`язку з цим, відповідно до ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», обвинувачений являється військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, який відповідно до Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настав з дня набрання чинності Указу Президента України від 17.03.2014 № 303 «Про часткову мобілізацію», продовжений Указом Президента України від 06.05.2014 № 454 і триває по цей час.
Згідно з п. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, у разі оголошення мобілізації військовозобов`язані, призвані на навчальні збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління.

У відповідності до вимог ст. ст.11, 16, 49, 115, 116, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

В порушення наведеним вище положенням законодавчих актів та вимог Статутів Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним під час мобілізації на особливий період, умисно, без поважних причин та всупереч інтересам служби, не повернувся на службу до військової частини, польова пошта НОМЕР_1 після відпустки та в такий спосіб ухилився від обов`язків несення військової служби з 12.06.2015 до 13.08.2015.

Так, 28.05.2015 наказом командира військової частини, польова пошта НОМЕР_1 № 26 солдату ОСОБА_4 було надано основну відпустку за 2015 рік. Свою відпустку ОСОБА_4 проводив за місцем свого проживання і 03.06.2015 мав повернутись до військової частини. Згідно довідки від 12.06.2015 №565, виданої 1121 поліклінікою Міністерства оборони України, ОСОБА_4 перебував на лікуванні з 03.06.2015 по 12.06.2015 з діагнозом «гострий бронхіт». Однак, 12.06.2015 солдат ОСОБА_4 не повернувся з відпустки та після лікуванні до військової частини, польова пошта НОМЕР_1 та до 13.08.2015 проводив час на власний розсуд поза межами несення служби.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, а також визнав всі фактичні обставини, встановлені досудовим розслідуванням, які викладені в обвинувальному акті.

Прокурор військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_3 , який здійснює процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні, та обвинувачений ОСОБА_4 просили затвердити угоду про визнання винуватості, укладену в м. Переяслав-Хмельницькому, 19.04.2016 в присутності адвоката ОСОБА_5 .

В судовому засіданні обвинувачений та прокурор підтвердили добровільність укладання угоди про визнання винуватості та присутність при цьому адвоката з моменту ініціювання угоди.

За змістом угоди обвинувачений визнав всі фактичні обставини вчиненого ним злочину та беззастережно визнав свою винуватість за ч.4 ст. 407 КК України, що додатково підтвердив в судовому засіданні.

Сторони погодили вид та міру покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 69 КК України арешту строком на шість місяців.

Розглядаючи питання затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок, яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Відповідно до положень ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 407 КК України є тяжким злочином.

Перевіривши матеріали досудового розслідування та дослідивши угоду, судом встановлено, що зміст наданої суду угоди про визнання винуватості відповідає вимогам кримінального закону: викладені в ній обставини, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, формулювання обвинувачення є такими як і в пред`явленому прокурором обвинуваченні; кваліфікація кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 є правильною; умови угоди, в тому числі в частині покарання, відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи інтереси сторін чи інших осіб; узгоджене сторонами покарання може бути реально відбуте (виконане) обвинуваченим, виключень для його застосування немає; підстав вважати, що укладання угоди не було добровільним також немає; фактичні обставини вчинення злочину судом перевірені та є достатніми для визнання винуватості..

Перед затвердженням угоди судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені в ч.4 ст. 474 КПК України та наслідки затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені в ч.2 ст. 473, ст. 476 КПК України, а також характер та суть обвинувачення, в якому він визнав себе винним. Скористатись своїм правом на судовий розгляд в загальному порядку обвинувачений не бажає та погоджується з видом та мірою покарання, визначеною в угоді.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, військовослужбовець ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 407 КК України.
Вирішуючи питання призначення узгодженого сторонами покарання, суд виходить з наступного.

Обставини які б у відповідності зі ст. 67 КК України обтяжували покарання винного відсутні.

Разом з тим існує кілька обставин, які згідно ст. 66 КК України, пом`якшують відповідальність винного це з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що проявилось в усвідомленні ним суспільної небезпечності вчиненого діяння, в засудженні своєї злочинної поведінки та в добровільному наданні слідству показань по обставинам злочину.

Суд також приймає до уваги те, що обвинувачений за місцем служби характеризується посередньо, за місцем проживання на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває та є таким, що немає судимості, оскільки згідно вироку Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20.10.2014 він був засуджений за ст. 124 КК України та звільнений від призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2014 році».

Все це в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вичиненого ОСОБА_4 злочину та дає можливість при призначенні йому основного покарання застосувати ст. 69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми кримінального закону.

Отже, суд дійшов висновку про можливість затвердити угоду про визнання винуватості за ч.4 ст. 407 КК України та засудити ОСОБА_4 до узгодженого сторонами покарання - арешту строком на шість місяців.

Обраний ухвалою суду від 03.03.2016 запобіжний захід у виді тримання під вартою необхідно продовжити до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання ОСОБА_4 , що мало місце в залі суду 03.03.2016 та зарахувати в цей строк попереднє ув`язнення по день ухвалення вироку.

Витрати на залучення експерта та речові докази, а також матеріальні збитки - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374, 468, 469, 472- 475 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 , який здійснює процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні, та обвинуваченим за ч.4 ст. 407 КК України ОСОБА_4 в присутності адвоката ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді арешту строком на шість місяців з відбуваннясм його на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в строк покарання засудженого зарахувати період попереднього ув`язнення з 03.03.2016 по день ухвалення вироку 19.04.2016, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні арешту.

До вступу вироку в закону силу запобіжний захід у виді тримання під вартою вважати продовженим.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області з урахуванням положень ч.4 ст. 394 КПК України шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя