ухвала іменем україни 30 березня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року.
Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року, ухваленого за наслідками перегляду вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2015 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтави, зареєстрованого на АДРЕСА_1 , який фактично мешкає на АДРЕСА_2 ), такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 115 України на 9 років позбавлення волі.
За вироком апеляційного суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 08 червня 2014 року у вечірній час за місцем свого фактичного мешкання ( АДРЕСА_2 ) під час розпивання спиртних напоїв зі своїми знайомим, у тому числі і з ОСОБА_9 , котрий мав проблеми з ОСОБА_10 з причин своєчасного неповернення боргу та у цей час вів з тим телефонні перемовини, вирішив втрутитись у цей конфлікт та негайно його розв`язати.

Домовившись з ОСОБА_10 про зустріч, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 о 00.05 год 09 червня 2014 року прибули до воріт домоволодіння АДРЕСА_3 , звідки до них вийшов ОСОБА_10 . Під час словесного конфлікту, який переріс у обопільну бійку, ОСОБА_8 , якого ОСОБА_10 у цей час вдарив кулаками по обличчю і ногою полівій нозі ОСОБА_8 . Коли вони обоє попадали на землю ОСОБА_10 схопив ОСОБА_8 руками за шию, а той у відповідь, знайшовши поряд колюче-ріжучий предмет типу ножа, котрим він умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 , наніс тому 4 удари у різні анатомічні частини тіла: сліпе проникаюче колото-різане поранення грудної клітини зліва з пошкодженням серцевої сорочки та правого шлуночка серця й колото-різану рану лівої верхньої кінцівки, що супроводжувались крововиливами за ходом ранових каналів, а також 3 різані рани обличчя та лівої верхньої кінцівки і садна грудної клітки.

Смерть ОСОБА_10 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва з пошкодженням серцевої сорочки та правого шлуночка серця, що призвело до тампонади серця у порожнині серцевої сорочки кров`ю.
У касаційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_6 просить ухвалені стосовно ОСОБА_8 скасувати та закрити кримінальне провадження. Стверджує, що суди обох інстанцій дійшли хибного висновку про наявність у діях ОСОБА_8 складу кримінально карного діяння (за вироком суду першої інстанції його було визнано винним за ч. 1 ст. 118 КК України, а апеляційний суд ці його дій кваліфікував за ч. 1 ст. 115 КК України). За її твердженням наявні у проваджені докази, які були ретельно досліджені судом першої інстанції, свідчать про те, що ОСОБА_8 під час конфлікту з ОСОБА_10 перебував у стані необхідної оборони, коли ініціатором бійки був потерпілій, а його життю існувала реальна загроза. Стверджує, про відсутність даних про те, що ОСОБА_8 заздалегідь приготувався до вчинення тяжкого злочину. Натомість, посилається на показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_9 (перший бачив, як потерпілій по дорозі до ОСОБА_8 підняв з землі якийсь предмет і припустив, що ним міг бути ніж, а другий під час обопільної бійки бачив в руках потерпілого якийсь блискучий предмет) і на обставини нападу саме потерпілого на ОСОБА_8 , що, на думку захисника підтверджено виявленими у нього тілесними ушкодженнями, що судами належним чином оцінено не було і свідчить про те, що саме потерпілий ножем намагався позбавити ОСОБА_8 життя, припускаючи, що саме цим предметом міг скористатись ОСОБА_8 , коли відчув реальну загрозу своєму життю. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, порівнюючи фізичні дані засудженого й потерпілого, не взяв до уваги стан сп`яніння потерпілого, що супроводжувався агресією, тоді, як такий стан у засудженого встановлено не було, а також тривалість конфлікту між засудженим і потерпілим, а також дійшов безпідставного висновку про те, що ОСОБА_8 приховував обставини вчиненого злочину та не видав предмет, яким заподіяв потерпілому тілесних ушкоджень. Вважає проведену судово-психіатричну експертизу ОСОБА_8 неповною через недостатню кількості вихідних даних. Оскільки мати потерпілого була позбавлена батьківських прав, вважає безпідставним стягнення на її користь витрат на його поховання.

Заслухавши доповідача, доводи засудженого та його захисників на підтримку поданої в його інтересах касаційної скарги з підстав, викладених у ній, заперечення прокурора, який вважав вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 законним і обґрунтованим, а тому просив його залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ця касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів провадження вирок вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2015 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст.118 КК України, за наслідками апеляційного розгляду було скасовано у повному обсязі та ухвалено новий вирок, тому у касаційному порядку переглядається вирок Апеляційного суду від 24 липня2015 року.

За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 , провівши детальний аналіз досліджених у суді першої інстанції доказів у їх сукупності (показання свідків, в тому числі і тих, які на думку засудженого та сторони захисту, підтверджують його невинуватість, об`єктивні докази протоколи слідчих дій, висновки судово-медичних експертиз як потерпілого так і засудженого), дійшов висновку, що у його діях наявний склад злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

З встановлених апеляційним судом фактичних обставин та матеріалів провадження вбачається, що потерпілий і засуджений раніше знайомі не були. Обидва у день події у різних місцях вживали спиртні напої. Події злочину передувала телефонна розмова, яка стосувалась питанню повернення боргу потерпілим знайомому ОСОБА_8 ОСОБА_9 , з яким той разом вживав спиртні напої. Дані про те, що між ОСОБА_9 і потерпілим цього дня виник конфлікт, або ж він існував раніше, у провадженні відсутні. Саме ОСОБА_8 з ОСОБА_9 прийшов до двору, де у той час перебував потерпілий. Апеляційним судом встановлено, що, незважаючи на різницю у зрості, ОСОБА_8 відрізнявся більш міцною статурою, тобто був фізично сильнішим за потерпілого. Переконливі дані про те, що саме потерпілий був з ножем у провадженні відсутні. Так само показаннями свідків, які перебували разом з потерпілим до його вбивства, не встановлено, що той був агресивно налаштований, коли йшов назустріч з невідомою їм особою.

Під час бійки, яку, не втручаючись у неї, спостерігав свідок ОСОБА_9 , ОСОБА_8 завдав потерпілому декілька ударів ножем (в обличчя, по руках та в груди), тоді як аналогічні тілесні ушкодження у того відсутні. А наявність виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, на які він посилався у суді як на обставину, що підтверджує напад на нього з боку потерпілого, лише підтверджує про те, що між ним і потерпілим відбулась обопільна бійка. При цьому, як свідчать дані судово-медичної експертизи потерпілого, усі ножові поранення тому спричинені з достатньою силою, а ті, що виявлені у ОСОБА_8 на лівій верхній кінцівці могли утворитись при захисті руками від ударів.

Після вчинення злочину ОСОБА_8 з місця злочину втік, тоді як його застерігали від цього свідок ОСОБА_12 , яка вийшла на вулицю після того, як поранений ОСОБА_13 забіг до двору. Згаданому свідку про те, що у потерпілого був ніж, він не казав, лише зауважив, що потерпілий почав його бити першим. Натомість після скоєного ОСОБА_8 спілкувався зі своєю знайомою ОСОБА_14 , запевняв її про те, що все буде добре. На місці скоєння злочину та поряд з ним знайдені усі речові докази, окрім самого предмета, яким було спричинено поранення потерпілому. Дані судово-психіатричної експертизи засудженого свідчать, що той в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому суспільно-небезпечне діяння, на будь-які психічні захворювання не страждав, не перебував він і у в стані тимчасового розладу психічної діяльності і в повній мірі міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Не знаходився він і у емоційному стані, який міг істотно вплинути на його свідомість і діяльності у досліджуваній ситуації. Ставити під сумнів ці висновки, а також вважати ї проведення з порушенням вимог кримінального процесуального закону, підстав немає.

Встановлені апеляційним судом фактичні обставини свідчать, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_8 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А отже, вважати, що засуджений, завдаючи потерпілому з достатньою силою декілька ударів ножем, перебував в стані необхідної оборони, про що йдеться у заяві захисника, або ж перевищив такі межі, про що зазначив у вироку суд першої інстанції, немає підстав.

З огляду на зазначені обставини дії ОСОБА_8 обґрунтовано отримали у вироку апеляційного суду юридичну оцінку за ч. 1 ст. 115 КК України, з чим колегія суддів погоджується.

У процесі досудового слідства та при розгляді справи в судах обох інстанцій були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону злочину, допитані всі особи, показання яких мають істотне значення для справи. Тому колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги про однобічність та неповноту судового розгляду є неспроможними.

Цивільний позов упровадженні розв`язаний правильно.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 65-67 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу захисника засудженого адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року щодо ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3