Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,

захисниківОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000609 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисників адвокатів ОСОБА_5 й ОСОБА_6 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року,
у с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоленська Волочиського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
За ст. 128 КК України ОСОБА_8 визнано невинуватим і виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні незакінченого замаху на умисне вбивство за таких обставин.
06 грудня 2014 року о 19.30 год. засуджений, будучи у стані алкогольного сп`яніння, після суперечки з ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, які виникли раптово, вирішив позбавити вказану особу життя.
Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 взяв у приміщені кухні кухонний ніж, зайшов до кімнати, де на дивані сидів ОСОБА_9 , та з прямим умислом на заподіяння смерті, докладаючи значних фізичних зусиль, завдав йому цим ножем двох ударів у грудну клітину.
Однак потерпілий вчинив активний опір, схопив рукою ніж за лезо, чим обмежив силу ударів та глибину проникнення цього знаряддя у груди, і повалив засудженого на підлогу. Присутня на місці події колишня дружина ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_9 ОСОБА_10 , захищаючи брата, намагалася втримати засудженого на підлозі і схопила його за руку з ножем. Напад ОСОБА_8 був зупинений свідком ОСОБА_11 , який увійшов до квартири на заклики про допомогу і забрав ніж у ОСОБА_8 . Таким чином, останній не виконав усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі, завдяки активній протидії потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та втручанню свідка ОСОБА_11 .
Крім цього, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у необережному заподіянні ОСОБА_10 під час указаної сутички тілесного ушкодження середньої тяжкості у виді різаної рани долонної поверхні другого пальця правої кисті з кваліфікацією відповідних дій за ст. 128 КК України.
Однак за результатами судового розгляду було встановлено заподіяння діями обвинуваченого ОСОБА_10 лише легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я, що виключає склад зазначеного злочину та за необережної форми вини не тягне за собою кримінальної відповідальності.
В аналогічних за змістом касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_5 порушують питання про зміну судових рішень, перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України, призначення за цими нормами покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 зазначеного Кодексу, а також про виключення з вироку та ухвали рішення суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи наведене, посилаються на неправильність застосування судами обох інстанцій закону України про кримінальну відповідальність при правовій оцінці дій засудженого як замаху на умисне вбивство. Мотивуючи свої позиції, автори скарг зазначають про відсутність у ОСОБА_8 умислу на позбавлення потерпілого життя та наявність у його діях ознак добровільної відмови від вчинення злочину.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання щодо скасування судових рішень у частині засудження ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та про призначення у цій частині нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог наводить доводи щодо неправильності кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, аналогічні викладеним у касаційних скаргах засудженого та захисника ОСОБА_5 . Крім цього, скаржник ставить під сумнів висновки суду про механізм заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень і звертає увагу на невстановлення у справі обставин отримання тілесних ушкоджень самим ОСОБА_8 . Як на порушення вимог ст. 242 КПК України захисник ОСОБА_6 вказує на невирішення експертним шляхом питання про осудність ОСОБА_8 незважаючи на показання потерпілих та свідка про неадекватність його поведінки під час вчинення злочину.
На касаційні скарги засудженого та захисників представник потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_12 подав заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень, просить залишити їх без зміни, а касаційні скарги без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг і наполягав на залишенні судових рішень без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційних скарг на таких підставах.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Касаційний суд вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Висновки суду в частині виправдання ОСОБА_8 за ст. 128 КК України у касаційних скаргах не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи, викладені в касаційних скаргах щодо істотного порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є обґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду повинна відповідати передбаченим ст. 370 КПК України загальним вимогам щодо судових рішень, тобто бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належно й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
При цьому суд має ретельно перевірити доводи наведені в апеляційних скаргах, і на кожний із них дати вичерпну відповідь, яка б ґрунтувалася на належному аналізі таких доводів, їх співставленні з висновками місцевого суду, поданими сторонами й дослідженими в судовому засіданні доказами та вимогами закону.
Ухвала суду апеляційної інстанції, що не містить умотивованих висновків щодо доведеності або недоведеності обвинувачення, правильності застосування місцевим судом закону про кримінальну відповідальність та з інших питань, які були порушені в апеляційних скаргах, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 15 КК Украйни та роз`ясненнями, наведеними у пунктах 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», замахом на злочин є скоєння особою з прямим умислом діяння (дії чи бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі такої особи.
Обов`язковою умовою кримінально-правої кваліфікації дій винного як замаху є наявність прямого умислу на вчинення відповідного злочину, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у рішеннях, прийнятих за результатами перегляду судових рішень з підстав, передбачених ст. 445 КПК України (постанови № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-32кс14 від 11 грудня 2014 року, №5-24к15 від 18 червня 2015 року), замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.
Наведених вимог суд апеляційної інстанції не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у своїх апеляційних скаргах на вирок суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, наводили докладні доводи щодо неправильності кваліфікації дій обвинуваченого як замаху на умисне вбивство, посилаючись на відсутність у нього умислу позбавляти ОСОБА_9 життя (т. 4, а. к. п. 1-2, 4, 34-38).
Зазначених доводів апеляційний суд належним чином не перевірив, не дав на них конкретних, чітких та аргументованих відповідей, які би ґрунтувалися на ретельному аналізі досліджених у судовому засіданні доказів і вимогах закону. Натомість суд обмежився формальною вказівкою на законність і обґрунтованість вироку з дослівним дублюванням його мотивувальної частини.
Визнаючи правильною кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, апеляційний суд не навів переконливих мотивів власних висновків про спрямованість умислу засудженого на ОСОБА_9 саме на позбавлення його життя у момент нападу.
Виходячи переважно з факту використання ОСОБА_8 ножа та заподіяння ним кількох поранень в область розташування життєво важливих органів, апеляційний суд не дав належної оцінки тяжкості, характеру заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, поведінці засудженого після вчиненого та іншим обставинам, які мали істотне значення для юридичної оцінки його дій.
Суд не взяв до уваги, що за висновками проведених у справі судово-медичних експертиз ОСОБА_9 в область грудей було завдано виключно легких тілесних ушкоджень у вигляді поверхневих рани і саден. Тілесні ушкодження середньої тяжкості локалізовані лише в області кисті лівої руки і за свідченнями самого ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та результатами експертних досліджень, утворились у процесі боротьби внаслідок хапання потерпілим леза ножа (т. 2, а. к. п. 74-75, т. 3, а. к. п. 143-147). Небезпечної для життя шкоди здоров`ю ОСОБА_9 у результаті дій засудженого не заподіяно.
При цьому відповідно до показань, даних у судовому засіданні ОСОБА_8 й потерпілим, між засудженим та ОСОБА_9 раніше неприязних стосунків не було і конфліктів не виникало.
Пославшись на обґрунтування своїх висновків на показання свідка ОСОБА_14 про висловлювання ОСОБА_8 після вчинення злочину жалю з приводу ненастання смерті потерпілого, суд не перевірив, наскільки серйозним було таке висловлювання, чи існували достатні підстави сприймати його буквально і чи могло воно у сукупності з іншими доказами свідчити про наявність у засудженого наміру позбавити ОСОБА_9 життя саме в момент заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Об`єктивних й достатніх даних, які б беззаперечно підтверджували такий намір з урахуванням реально вчинених ОСОБА_8 дій у процесі нападу, їх наслідків та посткримінальної поведінки засудженого, в ухвалі апеляційного суду не наведено.
Недотримання апеляційним судом зазначених вище правових норм перешкодило постановленню законного й обгрунтованого судового рішення, а тому відповідно до критеріїв, визначених ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, перевірити й інші доводи наведені у касаційних скаргах, дати на все вичерпну відповідь та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги засудженого та його захисників задовольнити частково.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3