У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора захисника засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000035, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, за касаційною скаргою засудженого на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
За цим вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 01 по 17 липня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 05 березня 2015 року приблизно о 15.00 год. на стоянці транспортних засобів поблизу ресторанно-готельного комплексу «Зелений гай» у с. Копачівка Волинської області незаконно, без передбаченого законом дозволу збув ОСОБА_9 за 9450 грн сім ручних гранат «Ф-1» та сім запалів дистанційної дії до них, що відносяться до категорії «бойовий припас» і належать до вибухових пристроїв військового призначення.
Він же повторно 03 квітня 2015 року приблизно о 16.00 год. за наведених вище обставин збув ОСОБА_9 за 1350 грн одну ручну гранату «Ф-1» та запал дистанційної дії до неї, які відносяться до категорії «бойовий припас» і належать до вибухових пристроїв військового призначення.
Крім того, ОСОБА_7 01 липня 2015 року приблизно о 15.30 год. у м. Луцьку незаконно повторно, без передбаченого законом дозволу збув ОСОБА_9 за 2500 грн дві ручні гранати «Ф-1» та два запали дистанційної дії до них, які відносяться до категорії «бойовий припас» і належать до вибухових пристроїв військового призначення. Після чого був затриманий співробітниками правоохоронних органів.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну судових рішень та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК або призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК. Зазначає, що: судом була здійснено невірна оцінка доказів, адже за епізодом від 03 квітня та 01 липня 2015 року щодо нього мала місце провокація злочину; суд невірно визначив обставиною, що обтяжує покарання, - повторність злочину, оскільки в його діях був наявний продовжуваний злочин; призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу внаслідок суворості, а місцевий та апеляційний суди безпідставно не застосували до призначеного йому покарання положення статей 69, 75 КК.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника на підтримання скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі засудженого, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, підтверджуються показаннями обвинуваченого, в яких він не заперечував факт передачі ним ОСОБА_9 гранат; показаннями свідка ОСОБА_9 щодо обставин проведення за його участі оперативних закупок бойових припасів; протоколами проведення цих закупок та іншими матеріалами кримінального провадження, які було досліджено судом та яким дана відповідна оцінка.
Твердження засудженого про наявність щодо нього провокації на вчинення злочину за епізодами від 03 квітня та 01 липня 2015 року є безпідставними.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, застосування особливих методів ведення слідства зокрема, агентурних методів саме по собі не може порушувати право особи на справедливий суд. Ризик провокації з боку працівників правоохоронних органів, викликаний вказаними методами, означає, що їх використання повинно бути суворо регламентованим. Для застосування цих методів у правоохоронних органів мають бути докази на підтвердження аргументу схильності особи до вчинення злочину. Для визначення провокації злочину Європейський суд встановив, зокрема, такі критерії, як: вагомість причин проведення оперативної закупівлі; чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що інформація про те, що ОСОБА_7 планує здійснювати протиправну діяльність, пов`язану із незаконним придбанням, передачею, транспортуванням та збутом вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, була наявна у правоохоронних органів до проведення оперативних закупок. Враховуючи те, що він здійснював свою діяльність застосовуючи методи конспірації, то іншим шляхом, крім проведення у нього оперативної закупки неможливо було задокументувати обставини скоєння ним злочину, отримати доказову базу та запобігти скоєнню тяжкого злочину. Враховуючи наведені обставини, які свідчать про відсутність під час проведення оперативно-розшуковий дії провокування особи на вчинення злочину, оскільки ОСОБА_7 самостійно створював умови та обставини для продажу бойових припасів, колегія суддів дійшла висновку, що проведення оперативної закупки у кілька етапів повністю відповідало вимогам ст. 271 КПК. Всі етапи оперативної закупки було проведено на підставі постанов уповноваженого органу та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Отже, посилання засудженого на наявність щодо нього провокації злочину не ґрунтуються на матеріалах провадження та є припущеннями.

Доводи засудженого про те, що місцевий суд невірно визначив обставиною, що обтяжує покарання, повторність злочину, оскільки в його діях був наявний продовжуваний злочин, не ґрунтуються на законі.
За змістом ч. 2 ст. 32 КК продовжуваний злочин складається з двох чи більше вчинених у різний час тотожних злочинних діянь, які є реалізацією єдиного злочинного наміру винної особи.
В судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій не було встановлено наявності у діях ОСОБА_7 єдиного умислу на досягнення загальної мети збуту бойових припасів у певній, заздалегідь визначеній, кількості та отримання за це чітко визначеної загальної суми коштів. Не наведено таких мотивів і у касаційній скарзі засудженого. За цих обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях винного ознак повторності, оскільки він вчинив три тотожні злочини, передбачені тією ж самою частиною статті Особливої частини КК.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК якщо повторність не впливає на кваліфікацію злочину, то вона враховується судом при призначенні покарання як обставина, що обтяжує покарання.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК та обґрунтовано врахував обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину повторно.
Посилання засудженого на суворість призначеного йому покарання та безпідставне незастосування до нього положень статей 69, 75 КК є безпідставними.
Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_7 покарання цей суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, а також урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та усі обставини скоєного. Так враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює. Обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття. За наведених обставин та даних про особу винного суд призначив ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, ухвала якого відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Разом із тим, враховуючи те, що вчинений ним злочин відповідно до ст. 12 КК є тяжким, у засудженого була вилучена значна кількість боєприпасів, наслідки від вчинення такого злочину могла бути невідворотними, що становить підвищену небезпеку, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК та для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, як про це просить засуджений у своїй касаційній скарзі.

За наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2016 року щодо нього без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3