Справа № 146/940/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" жовтня 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,-
ОСОБА_4 , будучи засуджений 22 лютого 2016 року Томашпільським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнений з випробовувальним терміном 1 рік, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливий злочин за наступних обставин.
17 травня 2016 року біля 12:00 год ОСОБА_4 , перебуваючи на території подвір`я домогосподарства ОСОБА_5 , яке розташоване по АДРЕСА_2 в ході розмови з ОСОБА_5 , отримав від останнього належний йому велосипед марки «Славутич», синьо-сріблястого кольору, для поїздки в магазин, який розташований в центрі смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, аби придбати спиртні напої із якими повернутися до домогосподарства ОСОБА_5 ..
Отримавши велосипед, ОСОБА_4 не маючи наміру повернути його власнику, шляхом зловживання довірою ОСОБА_5 , умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, без відома власника велосипеда, цього ж дня біля 16 год. продав зазначений велосипед ОСОБА_6 , вартість якого згідно висновку експерта № 941 від 11 липня 2016 року становить 246 грн, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на вищевказану суму.
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
В судовому засіданні ОСОБА_4 вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому і вважає, як і інші учасники судового розгляду за можливе при дослідженні доказів по справі обмежитись його допитом та характеризуючими матеріалами.
З`ясувавши розуміння учасниками процесу змісту обставин, які не будуть досліджуватись, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, впевнившись у добровільності та істинності їх позиції, суд вважає обсяг доказів, що підлягають дослідженню визначити допитом обвинуваченого та характеризуючими даними.
По суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 пояснив, що 17 травня 2016 року біля 12:00 год проходячи повз домогосподарство ОСОБА_5 він зустрівся з останнім. Під час розмови ОСОБА_5 запропонував йому вжити спиртні напої та попросив аби обвинувачений купив їх. Погодившись на дану пропозицію та щоб швидше повернутися, він взяв належний ОСОБА_5 велосипед марки «Славутич» та поїхав в магазин. Наміру повернутися із спиртними напоями до ОСОБА_5 він не мав, як і не мав наміру повертати велосипед. Даний велосипед цього ж дня він продав ОСОБА_6 за грошові кошти в сумі 70 грн, які витратив на власні потреби.
Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд даного кримінального провадження у його відсутність. Претензій до обвинуваченого ні матеріального, ні морального характеру не має. При призначенні міри покарання ОСОБА_4 покладається на думку суду.
Дії ОСОБА_4 державним обвинуваченням вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого відсутні.
При вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України та Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обгрунтованності та індивідуалізації покарання.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи вищевикладене, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, що відносяться до злочинів середньої тяжкості, обставини що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на диспансерному психіатричному та на наркологічному обліку не перебуває, негативно характеризується, має схил до зловживання спиртними напоями та порушення громадського порядку, веде бродяжий спосіб життя, позицію державного обвинувача та потерпілого щодо міри покарання обвинуваченому, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, слід призначити покарання у виді позбавлення волі. При цьому, суд також враховує те, що ОСОБА_4 будучи засудженим Томашпільским раойнним судом 22 лютого 2016 року за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавленя волі, на підставі ст. 75 КК України звільненийвід відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, вчинив новий злочин, тому при визначенні остаточного покарання слід застосувати ч. 1 ст. 71 КК України та частково приєднати невідбуту частину покарання за вказаним вироком.
Також суд вважає, що до всупу вироку в законну силу відносно ОСОБА_4 слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки судом призначено реальну міру покарання. Крім того, ОСОБА_4 постійного місця проживання немає, веде бродячий спосіб життя, неодноразово не з`являвся у судові засідання.
Питання про речові докази вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.
Цивільний позов потерпілий ОСОБА_5 в кримінальному провадженні не пред`являв, тому суд роз`яснює потерпілому, що він, як особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному проваджені, відповідно до вимог ч.7 ст.128 КПК України, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 368, 370-374 КПК України, суд,

ЗАСУДИВ:
Визнати винним ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі сторокомна 1 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Томашпільського районного суду від 22 лютого 2016 року, остаточно призначити покаранняОСОБА_4 у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.
До вступу вироку у законну силу обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертизи в кримінальному провадженні в сумі 351,84 грн (триста п`ятдесят одна гривня 84 коп).
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Томашпільський районний суд Вінницької області.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1