Справа № 298/846/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

12.07.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційне провадження № 11-кп/777/421/16 за апеляційними скаргами: начальника Великоберезнянського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 19.05.2016.
Вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , визнано винуватим та призначено покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн.
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 завдані внаслідок злочину: 11 593 грн. 65 коп. майнової шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілої та 15 000 грн. моральної шкоди.
Як визнав суд першої інстанції, ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_6 умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я за таких обставин.
05.07.2015, біля 21 год., в житловому будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 на ґрунті особистих неприязних відносин затіяв сварку з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час якої наніс останній багаточисельних ударів кулаками та головою по голові, тулубу і кінцівках.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалений щодо нього вирок Великоберезнянського районного суду від 19.05.2016 в частині вирішення цивільного позову скасувати та відмовити в задоволенні останнього в повному обсязі.
Вказує, що позивач за правилами ст.1166 ЦК не довів неправомірність поведінки обвинуваченого та наявність шкоди (тобто матеріальних витрат на лікування), завданої правопорушенням.
Згідно висновку судово-медичної експертизи потерпіла отримала тілесні ушкодження у виді: струсу головного мозку, забою та перелому кісток носа із незначним зміщенням кісткових уламків, синців по внутрішній поверхні правого плеча в середній та верхній третинах, по задній поверхні правого передпліччя в середній третині, по задній поверхні правого ліктьового суглобу, по передній поверхні брюшної стінки, ділянки осадження білої лінії черева.
Однак, позивач надала суду документи: копію амбулаторної картки та витрати на придбані препарати, не пов`язані з лікуванням від наслідків неправомірних дій обвинуваченого (легких тілесних ушкоджень), а такі, що пов`язані з лікуванням деяких її хронічних захворювань, інфекційного захворювання (яке передається повітряно-крапельним шляхом, та мало місце у час події), а також вигаданих колегою-психіатром психічних захворювань.
Тому обвинувачений ОСОБА_8 , як лікар-спеціаліст першої категорії зі стажем роботи 15 років, надав суду необхідні докази по кожному придбаному препарату, їх «механізму» дії, та для яких захворювань той чи інший застосовується, і довів, що придбані нею препарати, жодного відношення до його неправомірних дій та їх наслідків не мають.
Його докази жодним чином судом не було враховано. Також судом не враховано, що позивач за фахом лікар-психіатр і добре знайома зі своїм «куратором» ОСОБА_10 , а також з неврологом ОСОБА_11 , які її «консультували» та надавали в суді неправдиві свідчення на її користь.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні не змогла довести факт купівлі ліків, точну дату та час їх придбання, назву препаратів для лікування потерпілої, плуталася в показаннях.
Свідок ОСОБА_10 пояснив у судовому засіданні, що потерпіла ОСОБА_6 була у нього на другий чи на третій день після побиття, не зробив запис у медичній документації за відповідною формою, а записав консультацію на папірець, поставив діагноз «Гостра реакція на стрес, значна» та призначив їй антидепресанти. Зазначений діагноз ставиться і проявляється відразу в перші години захворювання, проходить до третьої доби після стресу.
31.07.2015 лікарняний листок за № 366666 був закритий неврологом із діагнозом «Здорова», після чого позивач приступила до роботи, однак психіатр ОСОБА_10 вигадав новий діагноз «Посттравматичний стресовий розлад» і, не відкривши новий лікарняний листок, лікував її вже іншими препаратами (це ще один доказ збільшення матеріальних витрат).
Згідно наказу МОЗ України від 25.04.2006 р. за № 245 «Про лікування закритої черепно-мозкової травми, а саме струсу головного мозку», як її виду, невролог повинен був дотримуватися протоколу надання медичної допомоги (обов`язкового для всіх неврологів при наданні медичної допомоги та призначенні лікування) та використовувати у лікуванні відповідних медичних препаратів у стаціонарі, а не вдома (щоб не було віддалених ускладнень). Невролог цих вимог наказу не дотримувався, тим більше, не змогла у судовому засіданні назвати препарати та їх дозу, якими вона лікувала пацієнтку.
При вирішенні цивільного позову в частині стягнення моральної (немайнової) шкоди відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України, в суді також не було доведено протиправної поведінки заподіювача та вина.
Відповідно до ст. 1193 ЦК, розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини потерпілої та матеріального становища відповідача. Тому, зазначає, що потерпіла його колишня дружина, з якою він прожив у шлюбі 14 років, від якого у них народився син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання якого він сплачує аліменти в розмірі 1/4 заробітної плати, сума яких значно перевищує суму аліментів для дитини відповідного віку.
Після вчинення злочину «на сімейному підґрунті» він повністю визнав себе винуватим, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та був готовий до справедливого відшкодування витрат на лікування потерпілої, спричинених ним легких тілесних ушкоджень, але не стосовно її хронічних, інфекційного захворювання, які є вигаданими («Цисталгія», «Гепатоз», «Вітряна віспа», «Виразкова хвороба шлунку», «Гостра реакція на стрес, значна», «Посттравматичний стресовий розлад»), стосовно яких він, як спеціаліст, довів, що вони ніякого відношення до його неправомірних дій, а саме спричинення легких тілесних ушкоджень, не мають.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалений щодо ОСОБА_8 вирок Великоберезнянського районного суду від 19.05.2016 скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з однорічним іспитовим строком та обмеженнями, передбаченими п. 3,4,5 ч.1 ст.76 КК України.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що судом першої інстанції ОСОБА_8 призначено покарання, яке є несправедливим через м`якість.
Зокрема, судом першої інстанції не враховано надані потерпілою докази протиправної поведінки обвинуваченого, а саме факт неодноразового притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності, як до вчинення кримінального правопорушення, так і під час досудового розслідування. Тому, не надано правової оцінки тривалому протиправному «відношенні» обвинуваченого до потерпілої, яке впливає на призначення покарання. Також судом не враховано, що обвинувачений не вжив заходів для примирення з потерпілою, а також не відшкодував завдану кримінальним правопорушенням шкоду.
В апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 , просить ухвалений щодо ОСОБА_8 вирок від 19.05.2016 скасувати як незаконний та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на два роки; «стягнути з ОСОБА_8 цивільний позов в частині моральної шкоди розміром 200 000 грн.».
В обґрунтування апеляційної скарги представник потерпілої зазначає, що призначене ОСОБА_8 покарання є несправедливим внаслідок м`якості.
Зокрема, судом першої інстанції не враховано надані потерпілою стороною докази протиправної поведінки обвинуваченого які свідчили про те, що ОСОБА_8 після вчинення кримінального правопорушення на шлях виправлення не бажав стати, а навпаки продовжував вчиняти правопорушення, пов`язані із застосуванням погроз та насильства в сім`ї.
Відповідно судом першої інстанції не в достатній мірі «визначено розмір цивільного позову» в частині матеріальної та моральної шкоди.
Потерпіла ОСОБА_6 вважає, що судом першої інстанції необхідно було «збільшити розмір моральної шкоди на її користь при врахуванні всіх обставин провадження та її моральний стан під час лікування та після такого».
Заслухавши доповідь судді, доводи: обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, заперечивши повністю проти апеляційних скарг сторони обвинувачення; прокурора на підтримання поданої прокурором та представником потерпілої апеляційних скарг; адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої ним в інтересах потерпілої ОСОБА_6 апеляційної скарги, який заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого, а апеляційну скаргу прокурора підтримав частково щодо необхідності посилити призначене ОСОБА_8 покарання, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, колегія апеляційного суду визнає, що апеляційні скарги ні сторони захисту, ні сторони обвинувачення не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковано місцевим судом саме за ч.2 ст.125 КК України, висновок якого в цій частині відповідає матеріалам кримінального провадження, зокрема висновку судово-медичної експертизи та показанням сторін, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження.
Доводи обвинуваченого про незаконність прийняття місцевим судом в оскарженому вироку рішення щодо задоволення цивільного позову: стягнення в повному обсязі майнової шкоди, пов`язаної з витратами потерпілої на лікування та стягнення частково завданої вказаним злочином моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді з огляду на наступне.
Згідно ст.ст. 22,26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
На виконання вимог ст.23 КПК України суд першої інстанції безпосередньо дослідив докази, втому числі й ті, що стосуються вирішення заявленого потерпілою цивільного позову в частині відшкодування спричиненої внаслідок вказаного вище злочину майнової шкоди витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілої ОСОБА_6 .
Такі докази подано в суді першої інстанції представником потерпілої ОСОБА_7 чотири розрахункові квитанції про придбання потерпілою значної кількості медичних препаратів одразу ж після її побиття обвинуваченим, від 08-10.07.2015 та згодом після вказаної події, одну квитанцію від 22.07.2015 (т.2, а.п.29); накладну ФОП « ОСОБА_14 Аптека» від 13.08.2015 № 23, а всього на загальну суму 11 593,65 грн. (т.2, а.п.30).
Доводи обвинуваченого про те, що він як спеціаліст довів суду про наявність у зазначених квитанціях переліку медичних препаратів, які не мають відношення до лікування потерпілої від наслідків її побиття ОСОБА_8 необґрунтовані, оскільки процесуальний статус останнього (обвинувачений ст.42 КПК) не дозволяв суду опитати його в якості спеціаліста (ст.71 КПК).
Суд першої інстанції повністю та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону дослідив докази в кримінальному провадженні, зокрема й ті, що стосуються заявленого потерпілою (цивільним позивачем) цивільного позову, дав їм належну оцінку; з його висновком стосовно обґрунтованості цивільного позову в частині стягнення майнової шкоди, пов`язаної із лікуванням потерпілої від злочину погоджується й апеляційний суд.
Так, допитаний в суді в якості спеціаліста лікар ОСОБА_10 з приводу лікування потерпілої та призначення їй медичних препаратів підтвердив, що до нього неодноразово за медичною допомогою зверталася потерпіла ОСОБА_6 внаслідок її побиття чоловіком, у неї діагностовано гостру реакцію на стрес та рекомендовано стаціонарне лікування.
Він призначив потерпілій лікування згідно клінічного протоколу, ряд медичних препаратів для лікування від стресу та болю анксіолітик, антидепресант.
На час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції за участі спеціаліста (17.03.2016) ОСОБА_6 ще перебуває на амбулаторному лікуванні, а наявний у неї посттравматичний стресовий розлад набув ознак хронічного.
Не погоджуючись з показаннями спеціаліста та будучи вільним у використанні своїх прав, передбачених зокрема ч.3 ст.42, ст.79 КПК України, ОСОБА_8 не заявляв в суді відводу цьому спеціалісту, а також клопотання про виклик до суду та допит іншого спеціаліста (особи, яка володіє відповідними знаннями в галузі медицини стосовно порушених в апеляційній скарзі питань з приводу медичних препаратів, вказаних у зазначених вище квитанціях).
Обвинувачений не заявляв клопотання про повторне дослідження в порядку ч.3 ст.404 КПК України обставин, встановлених під час кримінального провадження судом першої інстанції, а тому викладені в його апеляційній скарзі доводи стосовно неспроможності доказів щодо витрат потерпілої на медичні препарати апеляційний суд відхиляє.
Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування лише у разі, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Заперечуючи проти цивільного позову в повному обсязі, обвинувачений в той же час визнав повністю свою вину у вчиненому, яка поряд з показаннями ОСОБА_8 та потерпілої підтверджується рядом інших доказів у кримінальному провадженні, яким дано належну оцінку. Тому доводи ОСОБА_8 про безпідставність позову в цій частині є необґрунтованими.
Вирішуючи питання про стягнення з винного на користь потерпілої заподіяної злочином моральної шкоди (в позові її розмір визначено в 200 000 грн., т.1, а.п. 87-90), місцевий суд дотримався також і вимог ст.ст. 23,1167 ЦК України.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, ця шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оскільки вина відповідача (обвинуваченого) у заподіянні позивачеві (потерпілій) шкоди, завданої внаслідок її побиття у вищевказаний спосібдоведена повністю, між нею та діянням ОСОБА_8 вбачається прямий причинний зв`язок, апеляційний суд визнає, що заявлений ОСОБА_6 цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягав задоволенню судом першої інстанції.
Визначаючи розмір морального відшкодування 15 000 грн. та задовольняючи частково заявлені позивачем вимоги, суд справедливо виходив з характеру і тривалості страждань потерпілої внаслідок неправомірної поведінки відповідача втрати зручностей, пов`язаних із отриманням тілесних ушкоджень та лікуванням позивача, тяжкість завданої душевної травми та істотність вимушених змін у житті ОСОБА_6 .
З цих підстав апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо неправильного визначення судом розміру морального відшкодування та визнає, що заявлений в позовній заяві та апеляційній скарзі розмір моральної шкоди в 200 000 грн., які адвокат ОСОБА_7 просить стягнути з винного на користь потерпілої, є явно несправедливий.
Доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення стосовно м`якості призначеного винному покарання також не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді з огляду на таке.
Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
З роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7 вбачається, що при призначенні покарання слід додержувати вимоги п.1 ч.1 ст.65 КК України. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Заявляючи вимогу в апеляційній скарзі посилити в наведений вище спосіб призначене ОСОБА_8 місцевим судом покарання за ч.2 ст.125 КК України, прокурор посилається на обставину невжиття обвинуваченим заходів для примирення з потерпілою, що не може бути критерієм для вирішення питання про призначення більш суворого, ніж визначив місцевий суд, покарання.
Обставина примирення з потерпілою, у разі, якщо б така існувала, могла бути визнана такою, що пом`якшує покарання винного у відповідності до ч.2 ст.66 КК України, однак у разі її відсутності не може бути такою, що обтяжує покарання статтею 67 КК України не передбачена.
Те саме стосується й доводів прокурора про те, що винний не відшкодував завдану потерпілій кримінальним правопорушенням шкоду.
Доводи прокурора про неврахування місцевим судом обставини неодноразового притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності як до, так і після вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення необґрунтовані, оскільки прокурор на їх підтвердження не надав апеляційному суду жодних доказів з цього приводу, не посилаючись навіть на відповідні процесуальні документи.
Те саме стосується й аналогічних доводів в апеляційній скарзі представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 .
ОСОБА_8 не судимий та жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності, виключно позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем роботи лікарем (т.1, а.п. 72,76,77), свою вину у вчиненому визнав повністю, як визнав місцевий суд, що не заперечується сторонами щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.
Усі ці обставини характеризують ОСОБА_8 виключно позитивно та безумовно свідчать про можливість виправлення винного з призначенням йому передбаченого ч.2 ст.125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі, що визначено вироком місцевого суду 1 700 грн.
Таке покарання, на думку апеляційного суду, буде необхідним і достатнім для виправлення винного і попередження вчинення ним нових злочинів.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги: обвинуваченого, представника потерпілої та прокурора залишити без задоволення, а ухвалений щодо ОСОБА_8 вирок Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 19.05.2016 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді: