П О С Т А Н О В А

16.11.2012

м. Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., при секретарі Тарапацькому Т.О., з участю прокурора Кохалика Т.О., скаржниці ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Львівської області,

В С Т А Н О В И В :

скаржниця звернулась до суду із скаргою на бездіяльність прокурора Львівської області щодо неналежного розгляду її повідомлення про злочин від 16.08.2012р., в порядку ст.97 КПК України, покликаючись на те, що 17.08.2012р. вона направила у Генеральну прокуратуру України заяву про злочин, яка листом від 27.08.2012 року була направлена у прокуратуру Львівської області на виконання. Однак, всупереч норм КПК України, прокурором Львівської області не було розглянуто її заяви про злочин від 16.08.2012 р. і не прийняте, передбачене ч.2 ст.97 КПК України, рішення, що скаржник вважає протиправною бездіяльністю. Просить визнати незаконною бездіяльність прокурора Львівської області щодо неприйняття процесуального рішення в порядку, встановленому КК та КПК України, зобовязати прокурора Львівської області винести процесуальне рішення по заяві від 16.08.2012р.

В судовому засіданні скаржниця подану скаргу підтримала з мотивів викладених у ній.

Прокурор скаргу заперечив з мотивів її безпідставності та просив відмовити в задоволенні скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи скаржниці, про підставність скарги, думку прокурора про безпідставність викладених в ній мотивів, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.236 КПК України скарги на дії прокурора розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Рішенням Конституційного Суду України №19-рп/2011 від 14.12.2011р. щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 КПК України, встановлено, що у разі оскарження до суду бездіяльності прокурора стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, органу дізнання, встановленого КПК України.

Зважаючи на вищевказане та відсутність у КПК України процедури оскарження до суду бездіяльності органів дізнання та досудового слідства, Конституційний Суд України у абз. 6 підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини свого рішення від 23.05.2001 року №6-рп/2001 зазначив, що положення статті 55 Конституції України щодо можливості громадянина звернутись за захистом своїх прав і свобод однаково стосується можливості судового оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, оскільки ними можуть порушуватись його права і свободи. Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб зазначених органів.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно абз.4 п.5 Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року №19-рп/2011, системний аналіз положень КПК України, зокрема тих, які визначають його завдання та унормовують порядок оскарження рішень чи дій субєктів владних кримінально-процесуальних повноважень, дає підстави для висновку про можливість оскарження до суду не тільки рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, але й їх бездіяльності.

Відповідно до абз.4 підпункту 4.3 пункту 4 цього ж Рішення Конституційного Суду України здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Пунктом 2 ч.3 ст.17 КАС України виключається юрисдикція адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню.

Згідно ч.2 ст.97 КПК України по заяві або повідомленню про злочин прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну справу; відмовити в порушенні кримінальної справи; направити заяву або повідомлення за належністю.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2012 року ОСОБА_1 направила у Генеральну прокуратуру України заяву про злочин порядку ст.97 КПК України, яка листом від 27.08.2012 року була направлена у прокуратуру Львівської області на виконання. 03.09.2012 року листом №04/2/2-3-03 вказана заява була направлена прокурору м.Львова для організації розгляду.

Заступником прокурора Львівської області листом від 24.09.2012 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що підстав для вжиття заходів прокурорського реагування за її заявою на даний час не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Суд вважає за необхідне відзначити, що згідно ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України «Про прокуратуру»на прокуратуру не може покладатися виконання функцій, не передбачених Конституцією України і цим Законом.

Відповідно до ст.121 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, вивчивши матеріали справи, наглядового провадження, приходжу до висновку, що на прокурора не покладені функції щодо нагляду за судовою діяльністю, а тому доводи викладені у скарзі, в частині здійснення нагляду прокурором за суддями, являються необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи скаржниці та думку прокурора, приходжу до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Оскільки при розгляді заяви про злочин ОСОБА_1 в частині незаконних, на думку заявниці, дій працівників органів МВС та прокуратури не було прийнято процесуального рішення, передбаченого ст.97 КПК України, не надано належної оцінки фактам викладеним у заяві, суд приходить до переконання, що саме бездіяльність посадових осіб прокуратури Львівської області по розгляду заяви про злочин від скаржниці та неприйняття процесуального рішення слід визнати неправомірною.

Також додатково слід відзначити, що в судовому засіданні прокурором не надано жодного доказу щодо повідомлення прокуратурою м. Львова скаржниці про результати розгляду її заяви, вказана обставина пройшла повз уваги посадових осіб прокуратури Львівської області.

Разом з тим, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів дізнання, слідства та прокуратури під час організації перевірки заяв і повідомлень про злочини розглядаються в межах кримінального судочинства, і відповідно, суд не наділений правом зобовязувати прокурора вчиняти певні дії, навіть покладати на нього зобовязання провести перевірку за заявою особи, оскільки це не передбачено кримінально-процесуальним законодавством.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст.19, 55,121, 126 Конституції України, ст.97, 236 КПК України, ст.17 КАС України, Рішенням Конституційного Суду України від 23.05.2001 року №6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України), Рішенням Конституційного Суду України від 14.12.2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), суд -

П О С Т А Н О В И В :

скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії посадових осіб прокуратури Львівської області щодо неприйняття процесуального рішення в порядку, передбаченому 97 КПК України, по заяві ОСОБА_1 про злочин від 16.08.2012р., в частині неправомірних дій працівників органів МВС України та прокуратури, неправомірними.

Копію постанови надіслати прокурору Львівської області для прийняття рішення в порядку, передбаченому 97 КПК України.

В решті скарги відмовити.

На постанову судді протягом семи днів з дня її винесення може бути подана апеляція до апеляційного суду Львівської області.

Суддя В. Стрельбицький