Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/5/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.02.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0000494 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції та заінтересованої особи ОСОБА_9 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2015 року.

Цим вироком :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Світловодська Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, який розлучений, має на утриманні малолітню дитину, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України, вважається такий, що не має судимостей,

засуджено за ч. 3 ст. 286, ч. 2 ст. 186 України.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

- прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

- захисника ОСОБА_8 ,

- обвинуваченого ОСОБА_7 ,

- представника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_12

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Епізод обвинувачення за ч. 3 ст. 286 КК України дослідити повно і всебічно, а за ч. 2 ст. 186 КК України, його виправдати.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що згідно схеми до протоколу ОМП від 28.10.2013 року, на місці ДТП виявлено чисельні уламки скла, пластику та дзеркало правого бокового вигляду. На клумбі, виявлено два трупи, а також слід падіння тіла на ґрунт з плямами бурого кольору. Все це знаходиться за 15 м до інкримінованого зіткнення з пішоходами. Скло, пластик, дзеркало правого бокового вигляду хоча пошкоджені, але знаходяться на його автомобілі. Однак, не встановлено, якому транспортному засобу належали ці уламки, а тому апелянт вважає, що наїзд на пішоходів здійснено ще до його появи на місці ДТП.

Суд не проаналізував матеріали кримінального провадження, не взяв до уваги зазначені докази і його доводи стосовно обставин ДТП та відхилив клопотання про виклик до суду для допиту працівника міліції, який проводив огляд місця ДТП. За основу обвинувачення взято гальмівний шлях невстановленого автомобіля, колісна база якого 1400 мм, а у автомобіля «Volkswagen Passat», колісна база становить 1500 мм. При цьому, експерт у висновку зазначив, що неможливо встановити причинний зв`язок між діями водія ОСОБА_7 , ДТП та його наслідками.

Швидкість керованого ним автомобіля, згідно висновку експерта, складала 78.8 км/год., однак апелянт ставить під сумнів, що при такій швидкості одного потерпілого відкинуло на 45 м, а другого на 27 м від місця зіткнення.

Безпідставно судом першої інстанції відхилені клопотання сторони захисту про виклик для допиту експертів, що надавали висновки судової інженерно-транспортної та судово-медичної експертиз. Натомість, суд, всупереч вимог ст. 101 КПК України викликав завідувача Світловодським відділом СМЄ ОСОБА_13 , який не має жодного відношення до експертних висновків по даному кримінальному провадженню.

Апелянт вказує, що ні стороною обвинувачення, ні судом не встановлено причинний зв`язок між його діями під час керування автомобілем, ДТП та його наслідками - смерть потерпілих, а отже відсутні підстави для твердження про його винуватість.

Також на думку апелянта, суд безпідставно взяв до уваги висновки судово-хімічної експертизи № 3792 від 29.10.2013 року та судово-медичної експертизи № 1508 від 18.11.2013 року, якими встановлено факт вживання ним алкоголю. В п. 2.9 «Інструкції виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 09.09.2009 року № 400/666 вказано, що експертиза на стан алкогольного сп`яніння проводиться не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для її проведення. Стосовно нього експертиза проведена через 12 годин після ДТП, а це апелянт вважає порушенням ст. 245 КУпАП. У висновку експерта № 3792 від 29.10.2013 року вказано, що у відділення судово-медичної токсикології доставлено флакон прозорого скла місткістю 15 см3, закритий гумовою пробкою та металевим ковпачком - не опечатаний, це дає підстави ставити під сумнів, що саме його біологічні зразки були доставлені на дослідження експерту.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотань про допит лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_14 , який давав цей висновок та у допиті ОСОБА_15 , медичної сестри Світловодської ЦРЛ, яка відбирала зразки для експертизи, з цих підстав, апелянт вважає, що висновок № 3792 від 29.10.2013 року судово-хімічного експерта та висновок № 1508 від 18.11.2013 року судово-медичного експерта, є недопустимими доказами.

Крім того, вирок суду в частині призначеного покарання за ч. 3 ст. 286 КК України підлягає скасуванню, так як його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України базується на показаннях потерпілого ОСОБА_16 , свідка ОСОБА_17 , висновках судово-медичної і товарознавчої експертиз. Однак, в заяві ОСОБА_16 про злочин від 14.06.2013 року вказано, що ОСОБА_7 спричинив йому тілесні ушкодження і заволодів золотим ланцюжком з ладанкою. Проте в ЄРДР замість « ОСОБА_7 » фігурує невідома особа. Це на думку апелянта, свідчить про те, що на момент внесення відомостей до ЄРДР , підозрюваного не існувало, а працівник міліції ОСОБА_18 власноруч, заднім числом вніс відомості до заяви ОСОБА_19 щодо ОСОБА_7 , тобто вчинив службове підроблення.

Те, що у кримінальному провадженні не існувало підозрюваного, свідчить доручення про проведення досудового розслідування, яке направлено слідчим 11.09.2013 року, тобто через три місяці після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а також те, що в серпні 2013 року його було звільнено від відбування покарання за раніше вчинене кримінальне правопорушення.

На початку вересня 2013 року, коли він відмовив оперуповноваженому ОСОБА_20 , у сприянні розкриттю крадіжок з гаражів м. Світловодська, працівники міліції спонукали наркозалежного ОСОБА_16 , оговорити його.

З показань свідків і потерпілого ОСОБА_16 вбачається, що вони не були знайомі, не мали ніяких стосунків, а тому стає зрозумілим, що за потерпілим він не гнався і прикрас у нього не забирав, так як причин для цього, не було.

Апелянт звертає увагу на судово-медична експертиза була призначена слідчим постановою від 30.09.2013 року, але в дорученні про проведення слідчих (розшукових) дій від 24.09.2013 року слідчий посилається на висновок судово-медичного експерта № 400 від 30.09.2013 року. Тобто за неділю до проведення експертизи слідчий знав порядковий номер та зміст експертного висновку, що підтверджує його доводи про фальсифікацію кримінального провадження.

Також в матеріалах кримінального провадження немає доказів наявності у володінні ОСОБА_16 золотого ланцюжка. При цьому, апелянт звертає увагу ставлення потерпілого до нібито викрадених у нього матеріальних цінностей, які оцінено у 12600 грн., що для нього викрадене не представляє цінності.

Апелянт вважає, що обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України є надуманим, а тому цей епізод підлягає виключенню у зв`язку з відсутністю події злочину.

У апеляції захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, кримінальні провадження за ч. 2 ст. 186 , ч. 3 ст. 286 КК України, закрити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що за епізодом відкритого викрадення чужого майна, суд не дав оцінки фактам, які могли істотно вплинути на його висновки. Так, відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.06.2013 року, ОСОБА_16 просить притягнути до відповідальності ОСОБА_7 , який спричинив йому тілесні ушкодження і відкрито заволодів майном. Однак, під час судового розгляду встановлено, що потерпілий на час подання заяви про злочин, не знав прізвища особи, що його вчинила. Проведення впізнання обвинуваченого з участю потерпілого ОСОБА_16 було 12.09.2013 року, тобто майже через 3 місяці після порушення кримінального провадження, однак, цей факт не знайшов свого відображення у вироку.

Крім того, суд, визнавши відеозаписи слідчих експериментів, проведених під час досудового слідства з участю потерпілого ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_17 належними, допустимими доказами, не звернув уваги, що в порушення вимог ст. 105, 107, 290 КПК України вище зазначені відеозаписи не долучено до матеріалів кримінального провадження №0001389, внаслідок чого сторона захисту не ознайомлена з ним, що підтверджується протоколом від 15.11.2013 року.

На підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 судом покладено висновок експерта з оцінки майна від 01.10.2013 року ОСОБА_21 та його пояснення. Сторона захисту звертає увагу, що зазначена експертиза проводилась на підставі постанови слідчого, але експерту на дослідження вироби зі срібла, не надавались.

При допиті експерт ОСОБА_13 показав, що встановлення діагнозу закрита черепно-мозкова травма належить до компетенції лікаря невропатолога, встановлення такого діагнозу лікарем-хірургом найчастіше є хибним. Апелянт вказує, що відсутні дані, які б свідчили про направлення хірургом потерпілого ОСОБА_16 на обстеження для підтвердження діагнозу ЗЧМТ. Також експерт вказав, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_16 могли бути спричиненні власноруч.

На думку апелянта, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , тому обвинувальний вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю.

За епізодом порушення правил безпеки дорожнього руху, обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, а саме в наїзді на одного пішохода, який для нього, як водія транспортного засобу, відбувся раптово у зв`язку з цим, він не встиг застосувати гальмування. В матеріалах кримінального провадження відсутні докази причетності ОСОБА_7 до смерті двох пішоходів. Висновками експертиз № 182, 183 від 28.10.2013 року не встановлено час смерті потерпілих, не проведено будь-які трасологічні дослідження одягу потерпілих. Не проведені судово-медичні дослідження, на підставі яких можливо ідентифікувати кров, знайдену на бампері транспортного засобу. На підтвердження винуватості обвинуваченого, суд послався на показання свідка ОСОБА_22 , який на момент ДТП знаходився на пасажирському сидінні справа від водія. У вироку вказано, що ОСОБА_7 здійснив екстрене гальмування, але уникнути ДТП, не зміг. Однак, таких показань свідок не давав. Свідок ОСОБА_23 , який на момент ДТП знаходився на задньому пасажирському сидінні, показав, що ОСОБА_7 до того як тріснуло лобове скло, гальма не застосовував, але ці показання суд у вироку не відобразив.

В порушення вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, суд обґрунтував винуватість ОСОБА_7 , показаннями свідка ОСОБА_24 , надані іншому складі суду, вирок якого скасовано, а тому зазначені показання не можуть бути сприйняті як допустимий та належний доказ відповідно до вимог ст. 85,86 КПК України. До того ж зазначений свідок викликався до суду за клопотанням сторони захисту, але не з`явився. У задоволенні повторного клопотання сторони захисту про виклик свідка, суд відмовив, що є порушенням права обвинуваченого на захист.

Викладаючи у вироку показання експерта ОСОБА_13 , суд проігнорував його пояснення, згідно яких виявлена пляма крові на ґрунті могла утворитись під час падіння тіла, однак пляма крові мала бути меншою від тої, що зафіксована на схемі. Проте пояснити від чого утворилась пляма крові на ґрунті площею 1 м 20 см експерт, не зміг. Крім того, не всі роз`яснення експерта ОСОБА_13 викладено у вироку.

Також судом не взято до уваги роз`яснення експерта ОСОБА_25 , що ідентифікація гальмівного шляху з транспортним засобом повинно було проводитись під час огляду місця події за участю експерта. В іншому випадку, слідчі, які були присутні на місці пригоди, складаючи схему ОМП, повинні були зазначити яким саме чином проводилась ідентифікація слідів гальмування з транспортним засобом.

Під час судового розгляду обвинувачений наголошував на тому, що в матеріалах кримінального провадження, як речовий доказ, відсутнє дзеркало правого бокового вигляду, зображене на фотознімку під № 5 (т.№ 1 м.к.п.19). Знайдене на місці ДТП дзеркало не ідентифіковано з транспортним засобом обвинуваченого, а тому з`ясувати належало чи ні, це дзеркало транспортному засобу ОСОБА_7 на даний час, неможливо.

Суд, вказуючи, що ОСОБА_7 мав можливість зупинити автомобіль до місця ДТП, не дав оцінки, що на момент ДТП, потерпілі ОСОБА_26 і ОСОБА_27 рухалися, подолали більшу половину проїзної частини, а тому мали можливість дати оцінку обстановці, що виникла.

Беручи до уваги довідку гідрометеорології № 29-138/371 від 27.11.2013 року про те, що того дня спостерігалась хмарна погода, відмічалась слабка димка, а також, що на місці ДТП відсутнє освітлення, дорожня розмітка та дорожні знаки, на думку апелянта, зазначене є підставою для висновку про відсутність технічної можливості у обвинуваченого уникнути наїзду.

Однак, в порушення вимог ст. 94 КПК України, суд надав оцінку лише доказам на підтвердження винуватості обвинуваченого і не надав оцінки іншим доказам кримінального провадження, які з точки зору достатності та взаємозв`язку мають значення для прийняття правильного рішення.

У апеляційній скарзі та доповненні до неї прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, його правову кваліфікацію та доведеність винуватості, просить вирок суду скасувати через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним та призначити покарання: - за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; - за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбування призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд не взяв до уваги, що обвинувачений вчинив тяжкі злочини, винуватість свою не визнав, бажаючи уникнути відповідальності намагався ввести суд в оману, за місцем проживання характеризується посередньо. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України вчинено в стані алкогольного сп`яніння, не працює, раніше судимий, однак згідно ст. 89 КК України, вважається таким, що не має судимості. Відсутні обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 .

Тому на думку апелянта, обвинуваченому призначено покарання, яке не є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім того, в мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції навів показання експерта ОСОБА_13 , який безпосередньо у кримінальному провадженні № 0000494 за ч. 3 ст. 286 КК України експертних висновків не надавав, але їх роз`яснив попередньо вивчивши їх в суді.

Проте роз`яснення експерта ОСОБА_13 стосовно розташування потерпілих в момент ДТП, не узгоджуються з показаннями експертів, які безпосередньо проводили експертні дослідження.

Апелянт вважає, що експерт ОСОБА_13 не мав права давати роз`яснення експертиз по яким дослідження не проводив, а тому ці роз`яснення підлягають виключенню із мотивувальної частини вироку.

У апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині звернення стягнення на автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності та повернути його їй.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що в рахунок відшкодування цивільних позовів, судом звернуто стягнення на автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на неї.

На думку апелянта, вирок суду в цій частині незаконний та необґрунтований, а його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно вироку суду ОСОБА_7 вчинив ДТП під час керування автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності. Однак, на час вчинення ДТП, вона з ОСОБА_7 не перебувала в шлюбі. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.09.2013 року, шлюб між нами розірвано. Суд вказав, що на автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладено арешт з метою забезпечення цивільних позовів. Однак, враховуючи, що позивні вимоги потерпілих на даний час не виконані, тому відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, відсутні підстави для скасування накладеного арешту.

Суд дійшов висновку про доцільність реалізації вказаного автомобіля під час виконання вироку суду в рахунок відшкодування заподіяної потерпілим шкоди. Однак, незважаючи, що вказаний автомобіль було придбано під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 , цей транспортний засіб є її власністю, так як подарований їй матір`ю ОСОБА_28 і зареєстрований на неї. На момент придбання транспортного засобу, ОСОБА_7 не працював, вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, тобто вони не мали коштів на придбання автомобіля, який був необхідний для догляду за дитиною. Саме з цієї причини мати подарувала вказаний автомобіль, який відповідно до приписів ст. 71 СК України, під час поділу спільного майна залишився у її власності. Суд не звернув увагу на вказані факти, що призвело до порушення її прав, передбачених ст. 41 Конституції України і ст. 73 СК України.

Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.03.2015 року ОСОБА_7 засуджено до покарання : - за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі; - за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбування призначено ОСОБА_7 покарання у виді 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь: - потерпілої ОСОБА_29 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., матеріальної шкоди 16505 грн. 08 коп.; - на користь потерпілої ОСОБА_30 в рахунок відшкодування моральної шкоди 75 000 грн.; - на користь держави судові витрати за залучення експертів в сумі 2141 грн. 10 коп.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_30 про стягнення з ОСОБА_7 щомісячного грошового утримання до повноліття дітей по 4567 грн. 50 коп., залишено без розгляду. і:,;.;.';!'

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаного винним у тому, що він, вчинив відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а також вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель двох осіб за таких обставин.

14.06.2013 року приблизно о 20 год. ОСОБА_16 разом із своєю співмешканкою ОСОБА_17 , проходив біля автостанції, розташованої по вул. Леніна м. Світловодська Кіровоградської області. Неподалік від них зупинився автомобіль «Daewoo Sens», в якому були ОСОБА_7 , ОСОБА_31 і ОСОБА_32 .

ОСОБА_16 підійшов до автомобіля, привітався зі своїм знайомим ОСОБА_33 і направився в двір будинку АДРЕСА_2 . У цей час, у ОСОБА_7 раптово виник умисел на відкрите заволодіння майном ОСОБА_16 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_16 в дворі будинку АДРЕСА_2 , де з метою заволодіння його майном, наніс декілька ударів кулаками рук в область обличчя, голови і тулуба, від яких ОСОБА_16 впав на землю.

Своїми злочинними діями, ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_16 легкі тілесні ушкодження. Під час нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 зірвав з шиї ОСОБА_16 ланцюжок, вагою 7 г, вироблений із золота 585 проби, вартістю 3500 грн.; ланцюжок, вагою 20 г, вироблений зі срібла 925 проби, вартістю 1200 грн. та ладанку, вагою 25 г, вироблену зі срібла 925 проби, вартістю 1500 грн.

З відкрито викраденим майном, ОСОБА_7 з місця злочину зник і розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_16 матеріальну шкоду на суму 6200 грн.

27.10.2013 року приблизно о 23 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_7 керував автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_34 Рухаючись навпроти будинку № 15 по вул. Леніна м. Світловодська Кіровоградської області, зі сторони вул. Гоголя в напрямку вул. В.Бойка, в темну пору доби, в порушення вимог п. 1.5, 2.3 (б,д), 2.9 (а), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України ( далі ПДР України), ОСОБА_7 проявив власну необережність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, не вжив заходів, для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_27 та ОСОБА_26 , які переходили проїзну частину зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, тим самим грубо порушив вимоги п. 12.1,12.3 ПДР України.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди: - пішохід ОСОБА_27 отримав тілесні ушкодження у вигляді: а) відкритої черепно-мозкової травми, саден обличчя і голови, ран голови, лінійних переломів кісток зводу та основи черепа, крововиливу в м`які покрови і під м`які мозкові оболонки, забою, набряк речовини головного мозку; б) закритої тупої травми грудної клітини, крововиливу грудної клітини, саден грудної клітини і спини, крововиливу в м`які тканими спини, прямих переломів ребер: справа з пошкодженням вісцеральної плеври четвертого-шостого по задній підпахової лінії, другого, третього закритого типу, крововиливу в тканини легень, розриву правої легені, гемотораксу; в) закритої тупої травми живота: крововиливу в жирову капсулу нирок, в бризжейку тонкого кишківника; г) ран, крововиливів лівого стегна, відкритого перелому лівої стегнової кістки в нижній третині, травматичного шоку, д) саден тулуба та кінцівок, що несуть ознаки тяжких, як небезпечні для життя в момент спричинення, в даному випадку призвели до смерті ОСОБА_27 та знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями;

- пішохід ОСОБА_26 отримав тілесні ушкодження у вигляді: а) відкритої черепно-мозкової травми, саден, ран обличчя, уламкового перелому кісток основи черепа, крововиливу в м`які покрови і під м`які мозкові оболонки, забою і розпаду речовини головного мозку; б) закритої лицевої травми - уламкового перелому лівої вилицевої кістки; в) закритої тупої травми грудної клітини, крововиливу грудної клітини, саден грудної клітини і спини, множинних переломів ребер, справа з пошкодженням вісцеральної плеври першого-десятого по середній під пахової лінії, зліва третього-сьомого по біля хребтової лінії, переломи обох ключиць, крововиливу в легені, розриву правої легені, гемотораксу; г) ран, крововиливів лівої голені, відкритого перелому кісток лівої голені в середній третині; д) ран правого стегна і голені, вивих головки стегнової кістки; є) ран правого ліктьового суглобу; ж) крововиливів і саден тулуба і кінцівок; з) закритої тупої травми живота крововиливу в бризжейки тонкого кишківника, що несуть ознаки тяжких, як небезпечні для життя в момент спричинення, в даному випадку призвели до смерті ОСОБА_26 та знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Заслухавши доповідача, провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі: допиту експертів ОСОБА_35 , ОСОБА_14 , ОСОБА_36 , ОСОБА_25 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_37 , дослідження висновків експертів і даних, що характеризують особу обвинуваченого, заслухавши обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляції і апеляції захисника, захисника, яка підтримала доводи своєї апеляції і апеляції обвинуваченого та просили вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити. Заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляції просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним та призначити покарання: - за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; - за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбування призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Заслухавши адвоката ОСОБА_12 , який підтримав апеляцію заінтересованої особи ОСОБА_9 , обговоривши доводи апеляцій та перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін захисту та обвинувачення підлягають частковому задоволення, апеляційна скарга заінтересованої особи ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Потерпілі ОСОБА_16 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 і ОСОБА_38 будучи належним чином повідомленими про день і час розгляду кримінального провадження до апеляційного суду не з`явилися, ОСОБА_29 , ОСОБА_30 і ОСОБА_38 просили розглянути кримінальне провадження за їх відсутності, погоджуючись з вироком суду.

1. Епізод відкритого викрадення чужого майна у потерпілого ОСОБА_16 .

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, встановлених вироком є правильним, так як ґрунтується на належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах правильно оцінених судом та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин, доводи апеляцій обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також те, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 відсутня подія кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є безпідставними.

Так, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відкинув показання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно яких 14.06.2013 року, він, зі своїми знайомими ОСОБА_39 і ОСОБА_33 на автомобілі «Daewoo Sens», зупинився біля автостанції, розташованої по вул. Єгорова м. Світловодська. У цей час, з правого боку підбіг ОСОБА_16 і став штовхати автомобіль. Всі хто перебував в салоні, вийшли з автомобіля, а ОСОБА_16 перейшов дорогу і пішов у невідомому напрямку. При цьому, він ОСОБА_16 не бив, у нього, нічого не забирав.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що ОСОБА_16 , як особа, що вживає наркотичні засоби не міг мати зазначені в обвинувачені цінності. З тих же підстав вважає, що працівники міліції спонукали ОСОБА_16 його оговорити, так як він відмовився співпрацювати з ними.

Показання ОСОБА_7 і доводи апеляцій сторони захисту про непричетність обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_16 , згідно яких 14.06.2013 року разом зі своєю подругою ОСОБА_17 проходив біля автовокзалу м. Світловодська, де побачив автомобіль «Daewoo Sens», в якому перебував його знайомий ОСОБА_32 . Привітавшись з ОСОБА_33 , він продовжив рух, перейшов дорогу в напрямку двору будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_17 йшла попереду нього. Біля вказаного будинку, він відчув удар в задню частину голови, обернувся і побачив, що удар йому наніс ОСОБА_7 . При цьому, останній висловлюючись нецензурною лайкою, продовжив наносити йому удари кулаками в обличчя. Від ударів, він став падати, а ОСОБА_7 зірвав з його шиї золотий ланцюжок та срібний ланцюжок з ладанкою на якій зображено «Пантелеймон Цілитель».

Після чого, ОСОБА_7 повернувся до автомобіля, а ОСОБА_17 , яка знаходилась за декілька метрів від місця події, викликала працівників міліції;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , згідно яких на початку літа 2013 року разом з ОСОБА_16 йшла від стоянки, що біля автостанції м. Світловодська. Перед пішохідним переходом вул. Єгорова, біля них зупинився автомобіль, в якому на задньому сидінні знаходився ОСОБА_40 , з яким привітався ОСОБА_16 . Вона пішла вперед, біля двору будинку АДРЕСА_2 , озирнулася та побачила, що через дорогу перебіг ОСОБА_7 і кулаком наніс ОСОБА_16 удар в голову, декілька ударів кулаками в обличчя та тулуб. Від отриманих ударів, ОСОБА_16 почав падати, а ОСОБА_7 зірвав з його шиї два ланцюжка, один із золота, інший із срібла з ладанкою. Потім, ОСОБА_7 перебіг через дорогу, сів в автомобіль, який відразу поїхав. Вона викликала міліцію, по приїзду, їх відвезли у відділок міліції, для дачі показань. Після цього, ОСОБА_16 отримав направлення до лікарні.

Крім того, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується письмовими доказами, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.06.2013 року, згідно якого ОСОБА_16 просить притягнути до відповідальності ОСОБА_7 , який завдав йому тілесні ушкодження та відкрито заволодів його майном.

(т.№ 4 м.к.п.73);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.09.2013 року, згідно результатам якого ОСОБА_17 на фото впізнала ОСОБА_7 , як особу, що в червні 2013 року відкрито викрала майно у ОСОБА_16

(т.№4 м.к.п.78);

- протоколами проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 15.09.2013 року, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_16 і свідок ОСОБА_17 на місці вчинення кримінального правопорушення показали та розповіли, за яких обставин ОСОБА_7 шляхом застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого відкрито викрав його майно.

(т.№ 4 м.к.п.83-86,87-90);

- висновком судово-медичної експертизи № 400 від 01.10.2013 року, яким встановлено локалізацію, механізм утворення тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_16 , а також те, що вони відносяться до категорії легких.

(т. № 4 м.к.п.96);

- висновком експерта з оцінки майна від 01.10.2013 року, яким встановлено вартість майна потерпілого ОСОБА_16 , яким відкрито заволодів обвинувачений ОСОБА_7

(т.№ 4 м.к.п.102).

Зазначені докази, сторона захисту в апеляціях ставить під сумнів, вказуючи на їх недопустимість, зокрема:

- в інформації слідчому, головний лікар Світловодської ЦРЛ зазначив, що оглядом ОСОБА_41 черговий лікар хірург встановив діагноз: ЗЧМТ, забій грудної клітки з права, садна спини та передньої поверхні грудної клітки, а у висновку експерта № 400 від 01.10.2013 року не вказано тілесне ушкодження у вигляді ЗЧМТ;

- висновок експерта з оцінки майна від 01.10.2013 року, проведено безпосереднього дослідження майна, якому дано оцінку;

- показання потерпілого ОСОБА_16 і свідка ОСОБА_17 щодо обставин кримінального провадження, є неправдивими, вони заінтересовані у справі особи.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляцій сторони захисту, а зібрані у кримінальному провадженні по даному епізоду вище наведені докази належними, достовірними і допустимими для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України з таких підстав.

Так, дійсно в інформації слідчому, надану головним лікарем Світловодської ЦРЛ, зазначено, що оглядом ОСОБА_41 черговий лікар хірург встановив діагноз: ЗЧМТ, забій грудної клітки з права, садна спини та передньої поверхні грудної клітки (т.№ 4 м.к.п.92).

Проте, у висновку експерта № 400 від 01.10.2013 року тілесне ушкодження у вигляді ЗЧМТ, не вказано (т.№ 4 м.к.п.96).

Однак, під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_35 , яка надавала висновок № 400 від 01.10.2013 року, роз`яснила, що судово-медичну експертизу проводила на підставі медичної документації - виписки із амбулаторного прийому потерпілих хірургічного стаціонару Світловодської ЦРЛ від 14.06.2013 року.

Згідно медичної документації, після огляду і обстеження ОСОБА_16 , лікарем встановлено діагноз: ЗЧМТ, забій грудної клітки з права, садна спини та передньої поверхні грудної клітки. Потерпілий був направлений на госпіталізацію до неврологічного відділення. Однак, ОСОБА_16 відмовився від госпіталізації, а тому діагноз - ЗЧМТ, об`єктивно медичними даними, не підтверджений. За таких обставин, відповідно до Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, вона, як експерт, цей діагноз не зазначила у висновку експертизи.

При цьому, експерт ОСОБА_35 підтвердила свій висновок № 400 від 01.10.2013 року (т.№ 4 м.к.п.96), вказавши на його об`єктивність.

До того ж, колегія суддів ураховує показання ОСОБА_16 і свідка ОСОБА_17 , дані суду першої інстанції, згідно яких у зв`язку з підозрою на струс головного мозку, лікар рекомендував потерпілому стаціонарне лікування, але він відмовився.

Таким чином, висновок експерта № 400 від 01.10.2013 року (т.№ 4 м.к.п.96) та інформація, надана головним лікарем Світловодської ЦРЛ (т.№ 4 м.к.п.92), стосовно тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_16 не суперечать один одному. Навпаки, висновок експерта відповідає медичній документації Світловодської ЦРЛ, за виключенням діагнозу - ЗЧМТ, який об`єктивно не підтверджений, а тому виключений експертом під час надання висновку, відповідно до положень Інструкції про проведення судово-медичної експертизи.
Судово-медична експертиза проведена з дотриманням вимог ст. 101, 242, 243 КПК України, тобто відповідно до порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом України.

Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 101 КПК України висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Під час судового розгляду, висновок судово-медичного експерта № 400 від 01.10.2013 року, в порушення вимог ч. 3 ст. 101 КПК України, роз`ясняв експерт ОСОБА_13 , який цей висновок не надавав.

Суд першої інстанції не мотивував вирок роз`ясненнями експерта ОСОБА_13 висновку № 400 від 01.10.2013 року (т.№ 4 м.к.п.96), проте колегія суддів вважає, що посилання в апеляціях сторони захисту на роз`яснення експертом ОСОБА_13 вказаного висновку є безпідставними і такими, що суперечать вимогам ч. 3 ст. 101 КПК України.

Те, що експерт ОСОБА_21 під час надання висновку від 01.10.2013 року (т.№ 4 м.к.п.102), безпосередньо не досліджував майно, яке оцінював, на переконання колегії суддів не може бути підставою для визнання висновку недопустимим доказом з таких підстав.

Проведення експертиз, експертних досліджень з оцінки майна здійснюється на умовах і в порядку, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про судову експертизу», з урахуванням особливостей, визначених Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» щодо методичного регулювання оцінки майна, а також Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року (далі Інструкція).

Відповідно до положень вище зазначених нормативних документів, а також п. 3.5 Інструкції, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи (залучення експерта) або письмово повідомляється органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_21 , який проводив експертизу з оцінки майна роз`яснив, що вартість виробів із золота та срібла, надавалась виходячи із середніх ринкових цін на зазначений метал станом на день викрадення.

Таким чином, колегія суддів визнає належним доказом висновок експерта з оцінки майна від 01.10.2013 року (т.№ 4 м.к.п.102), так як експерт за певних умов, на які вказано вище, може оцінювати майно при відсутності об`єкта дослідження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що показання потерпілого ОСОБА_16 і свідка ОСОБА_17 про обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України є послідовними, як в суді, так і під час досудового слідства, об`єктивно підтверджуються дослідженими доказами, аналіз яким дано вище, а тому їх слід визнати належними і допустимими доказами.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відкинув як доказ, показання свідка ОСОБА_42 , згідно яких на початку літа 2013 року він, ОСОБА_7 і ОСОБА_40 на автомобілі «Daewoo Sens», під його керуванням, виїжджали з території автостанції м. Світловодськ. Повз автомобіль проходив ОСОБА_16 , який звернувся до ОСОБА_43 . Він зупинив автомобіль, ОСОБА_16 і ОСОБА_40 про щось розмовляли. Після чого, ОСОБА_16 вдарив ногою по автомобілю і побіг в напрямку будинку № 2 по вул. Леніна. Всі присутні вийшли з автомобіля, побачили механічне пошкодження, яке спричинив ОСОБА_16 ударом ноги. ОСОБА_7 запропонував викликати міліцію, але він відмовився.

Слід вказати, що підтверджуючи свій підпис в протоколі допиту, складеному під час досудового розслідування, свідок ОСОБА_31 не міг суду першої інстанції пояснити, чому на досудовому розслідувані він давав інші показання, а саме, що ОСОБА_7 ходив у напрямку будинку № 2 по вул. Леніна, і деякий час був відсутній, потім прибіг, сів в автомобіль і вони поїхали.

Отже, показання свідка ОСОБА_42 , дані суду першої інстанції не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а навпаки спростовані доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Колегія суддів визнає безпідставними, доводи апеляцій сторони захисту, що матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України сфальсифіковано працівниками міліції. Ці доводи не обґрунтовані, об`єктивно не підтверджені у передбаченому кримінальним процесуальним законом України порядку.

Так, потерпілий ОСОБА_16 суду першої інстанції показав, що знав ОСОБА_7 лише за прізвиськом, а прізвище « ОСОБА_7 », вказав працівник міліції, під час подання ним заяви про вчинений щодо нього злочин. Колегія суддів вважає, такі дії працівника міліції не суперечить вимогам кримінального процесуального закону України, а тому не можуть бути підставою для твердження про фальсифікацію матеріалів кримінального провадження.

Крім того, незважаючи на те, що в заяві ОСОБА_16 про вчинення злочину, вказано на ОСОБА_7 , як на особу, що його вчинила, а у витягу з ЄРДР зазначено, що кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_16 вчинила «невідома особа», це на переконання колегії суддів, не може бути підставою для визнання обґрунтованим твердження сторони захисту про фальсифікацію кримінального провадження.

З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по даному епізоду докази і доводи апеляцій сторони захисту, в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. Зазначений висновок ґрунтується на належних, достовірних, допустимих і достатніх доказах, правильно оцінених судом.

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Таким чином, кримінальним процесуальним законодавством, визначено чіткий перелік фактичних даних, які можуть бути доказами в кримінальному провадженні.

Висновок суду першої інстанції проте, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується: - витягом з кримінального провадження № 0001389, повідомлення ОСОБА_16 про відкрите викрадення його речей ( т.№ 4 м.к.п.72), є помилковим, оскільки відповідно до положення ч. 2 ст. 84 КПК України, зазначений процесуальний документ не є доказом у кримінальному провадженні.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини посилання як на доказ, яким підтверджується винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 на витяг з кримінального провадження № 0001389 повідомлення ОСОБА_16 про відкрите викрадення його речей ( т.№ 4 м.к.п.72).

За таких обставин, колегії суддів не знаходить підстав для задоволення апеляцій сторони захисту про скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

2. Епізод порушення правил безпеки дорожнього руху.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України за обставин, встановлених вироком є правильним, так як ґрунтується на належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах правильно оцінених судом, висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин доводи апеляцій сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону України є безпідставними.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до показань обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно яких він, 27.10.2013 року, разом зі своїми знайомими ОСОБА_44 , ОСОБА_45 та іншими особами, відпочивав в різних барах м. Світловодська. При цьому, він не вживав алкогольні напої так, як керував автомобілем «Vоlkswagen Раssat», який належить на праві власності його колишній дружині. Приблизно о 23 год. він, разом з ОСОБА_44 , ОСОБА_45 і двома знайомими ОСОБА_46 , на керованому ним автомобілі рухався вниз по вул. Леніна від парку ім. Т.Г.Шевченка. На передньому пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_47 , а на задньому ОСОБА_48 зі своїми знайомими. Автомобіль рухався з ввімкненим дальнім світлом фар, зі швидкістю не більше 60 км/год. Пішоходів на проїзній частині дороги, він не бачив, але раптово відчув удар в лобове скло автомобіля, проїхав декілька метрів, потім розвернувся і поїхав на місце пригоди, де разом з іншими виявив тіло потерпілого ОСОБА_26 Хтось з присутніх викликав карету «Швидка медична допомога». Тіло другого потерпілого ОСОБА_27 було виявлено пізніше, коли приїхали працівників міліції.

Вважає, що збив одного чоловіка, а саме потерпілого ОСОБА_26 , який раптово вийшов на проїзну частину дороги, у зв`язку з цим, він не мав технічної можливості уникнути ДТП. Потерпілого ОСОБА_27 збив хтось до нього, так як слід від гальмівного шляху на місці ДТП, не відповідає ширині колії коліс керованого ним автомобіля.

Наявності у нього в організмі алкоголю, обвинувачений пояснює тим, що працівники міліції в приміщенні Світловодського МВ налили алкоголь в чай, яким його пригостили.

Дослідженими судом першої інстанції доказами спростовано показання ОСОБА_7 , а також доводи апеляцій сторони захисту про недоведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Так, обставини кримінального провадження, викладені у вироку, об`єктивно підтверджуються доказами :

- показаннями матері ОСОБА_26 потерпілої ОСОБА_29 , згідно яких 27.10.2013 року її сину зателефонував знайомий і він вийшов з дому, куди саме, не повідомив. Приблизно о 03 год. після дзвінка чоловіку, вона дізналася про загибель сина;

- показаннями дружини ОСОБА_27 потерпілої ОСОБА_30 , згідно яких 27.10.2013 року приблизно о 22 год. після телефонного дзвінка ОСОБА_26 , чоловік вийшов на вулицю поговорити з ним. Десь о 23-23.30 год., вона зателефонувала чоловіку, але він не відповів, тоді вона зателефонувала ОСОБА_26 , слухавку взяв невідомий чоловік, але ні чого не сказав. Приблизно о 06 год. працівники міліції їй повідомили про ДТП;

- показаннями свідка ОСОБА_22 , який суду показав, що у вечірній час, 27.10.2013 року відпочивав в барі «Бомонд» і не бачив, щоб ОСОБА_7 вживав алкоголь. Потім, разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_44 та іншими знайомими, прізвища яких не знає, поїхав до лазні.

Приблизно о 23.30- 24 год. він, знаходився на пасажирському сидінні, що біля водія, в салоні автомобіля «Vоlkswagen Раssat», яким керував ОСОБА_7 . Автомобіль рухався від парку ім. Т.Г. Шевченка в напрямку автостанції по вул. Леніна м. Світловодська, з ввімкненим дальнім світлом фар. Під час руху автомобіля, в районі «101 аптеки», він побачив силует людини, водій ОСОБА_7 здійснив екстрене гальмування, але уникнути ДТП, не зміг. Проїхавши до площі, ОСОБА_7 розвернув автомобіль і повернувся на місце ДТП, де було виявлено труп одного чоловіка. Через деякий час, було виявлено труп іншого чоловіка, тіла потерпілих знаходились в різних місцях. Хтось викликав міліцію і карету «Швидка медична допомога»;

- показаннями свідка ОСОБА_23 , згідно яких 27.10.2013 року приблизно о 22 год. він і ОСОБА_7 відпочивали в барі «Бомонд», але алкоголь не вживали. Потім вирішили продовжити відпочинок і разом з ОСОБА_22 та ще двома знайомими, в автомобілі «Vоlkswagen Раssat», під керуванням ОСОБА_7 поїхали в район автостанції. В салоні автомобіля, він знаходився на задньому пасажирському сидінні, гучно грала музика, він за дорожньою обстановкою, не слідкував. Автомобіль рухався з ввімкненим дальнім світлом фар. В якийсь момент, раптово тріснуло лобове скло автомобіля, водій ОСОБА_7 проїхав декілька метрів, потім розвернув автомобіль та повернувся на місце ДТП, де було виявлено труп чоловіка. Через деякий час, коли приїхали працівники міліції, було виявлено труп другого чоловіка;

- показаннями колишньої дружини ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_49 , згідно яких 27.10.2013 року приблизно о 23-23.30 год. їй зателефонував ОСОБА_7 і попросив приїхати на місце ДТП, яке сталося з його участю. На таксі вона приїхала на місце ДТП, де побачила ОСОБА_7 та його друзів ОСОБА_46 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 і ОСОБА_52 . ОСОБА_7 перебував у шоковому стані, чи вживав він алкоголь, їй не відомо, але запаху алкоголю, від ОСОБА_7 , не чула. Потім на місце ДТП прибули працівники міліції і карета «Швидка медична допомога»;

- показаннями працівника міліції, який 28.10.2013 року проводив огляд місця ДТП свідка ОСОБА_53 , згідно яких на місці ДПТ було виявлено та зафіксовано частини скла, уламки деталей транспортного засобу, які вочевидь свідчили про те, що залишені саме автомобілем «Vоlkswagen Раssat», а тому були відсутні підстави для їх дослідження. Деталей, уламків інших транспортних засобів на місці події, не виявлено.

З урахуванням розташування слідів ДТП, уламків транспортного засобу і частин скла, напрямку руху транспортного засобу та його пошкоджень, напрямку руху пішоходів, місць розташування їх трупів, а також тілесних ушкоджень, у ОСОБА_53 не було підстав сумніватися, що в ДТП приймав участь автомобіль «Vоlkswagen Раssat», виявлений на місці ДТП.

На схемі ДТП зафіксовано одинарний слід гальмування, так як подвійний слід гальмування залишають переважно вантажні транспортні засоби, на задній осі яких є по два спарених колеса.

Після огляду фототаблиці № 5 до протоколу огляду місця ДТП від 28.10.2013 року (т.№1м.к.п.19) та фото автомобіля «Vоlkswagen Раssat» (т.№4 м.к.п.174), свідок пояснив, що на фото автомобіля «Vоlkswagen Раssat», зафіксовано пошкодження правого дзеркала бокового вигляду, на електропроводах тримається регулюючий механізм електроприводу дзеркала та відсутній пластмасовий корпус дзеркала. На фототаблиці № 5 зафіксовано пластмасовий корпус правого дзеркала бокового вигляду. З цих фото свідок зробив висновок, що пластмасовий корпус правого дзеркала бокового вигляду, зафіксований на фототаблиці № 5, належить автомобілю «Vоlkswagen Раssat»;

- показаннями свідка ОСОБА_24 , даними апеляційному суду під час судового слідства, згідно яких 27.10.2013 року приблизно о 23.25 год., він перебуваючи в якості пасажира в автомобілі рухався по вул. Леніна. Під час повороту автомобіля з вул. Леніна на вул. Бойка, він звернув увагу, що в автомобілі «Vоlkswagen Раssat», який рухався в зустрічному напрямку вниз по вул. Леніна раптово потухла права фара. Проїхавши 100 м автомобіль «Vоlkswagen Раssat», зупинився, з автомобіля вийшло чоловік 4-5, які стали оглядати автомобіль. Автомобіль в якому він їхав, також зупинився, свідок зрозумів, що сталося ДТП. Так як під час розвороту автомобіля в якому перебував, він побачив тіло людини, викликав міліцію і карету «Швидка медична допомога», і уїхав з місця ДТП по своїм справам. Через 15 хв. повернувся на місце ДТП, вже були працівники міліції, автомобіль «Vоlkswagen Раssat», знаходився на місці ДТП. Він вдруге викликав карету «Швидка медична допомога» і уїхав з місця ДТП.

Свідок ОСОБА_24 вважає ДТП сталося також з причини перевищення водієм швидкості руху автомобіля;

- протоколом огляду місця ДТП від 28.10.2013 року, що відбулося на вул. Леніна м. Світловодська Кіровоградської області, навпроти будинку № 15. Даним протоколом зафіксовано: - механічні пошкодження автомобіля «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 ; - з правого боку по напрямку руху автомобіля, від місця ДТП на клумбі на відстані більше 27 м і 45 м виявлено трупи ОСОБА_26 і ОСОБА_27 ; - слід падіння тіла на ґрунт у вигляді плями бурого кольору, уламки скла, сліди юзу коліс автомобіля.

(т.№1 м.к.п.8-28);

- протоколами огляду трупів від 28.10.2013 року, згідно яких на трупах ОСОБА_26 і ОСОБА_27 , виявлено численні тілесні ушкодження.

(т.№ 1 м.к.п.31, 32);

- протоколом примусового відібрання зразків для експертизи від 28.10.2013 року, згідно якого у ОСОБА_7 відібрано біологічні зразки для проведення експертизи на предмет встановлення перебування його в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Вказана дія проведена в присутності декількох понятих, при цьому будь-яких зауважень з боку ОСОБА_7 не надходило.

(т.№ 1 м.к.п.52-53);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 23.11.2013 року, згідно якого ОСОБА_7 показав і розказав за яких обставин сталося ДТП під час керування ним автомобілем «Vоlkswagen Раssat», з відтворенням можливих варіантів події ДТП, з урахуванням швидкості руху автомобіля і пішоходів, видимості пішоходів на різній відстані від транспортного засобу.

(т.№1 м.к.п.86-99);

- висновками експерта №183, 182 від 28.10.2013 року, якими встановлено локалізацію, механізм утворення, виявлених на трупі ОСОБА_26 і ОСОБА_27 тілесних ушкоджень, а також те, що вони відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя в момент спричинення. Утворилися незадовго до смерті, під час зіткнення пішоходів з автомобілем та знаходяться в прямому причинному зв`язку з їх смертю.

(т.№1 м.к.п.203-206, 208-211);

- висновками судово-хімічної експертизи № 3792 від 29.10.2013 року та судово-медичної експертизи № 1508 від 18.11.2013 року, згідно яких в крові та сечі ОСОБА_7 виявлено етиловий спирт, концентрація якого вказує на факт вживання алкоголю та стадію його виведення з організму. На момент ДТП, ступінь алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 орієнтовно складала 2,09 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

(т.№1 м.к.п.214-215,218);

- висновками експерта № 408 від 01.11.2013 року та № 1591 від 14.11.2013 року, згідно яких автомобіль «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 перебуває в технічно справному стані, контактував з пішоходом (пішоходами) правою передньою частиною з закиданням тіла людини на капот, з подальшим контактуванням тіла людини з правою частиною вітрового скла та правою передньою частиною даху автомобіля.

(т.№ 1 м.к.п.224-228,233-234);

- висновком судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи №1618 від 21.11.2013 року, згідно якого слідам гальмування автомобіля відповідає швидкість приблизно 78,8 км/год., при цьому автомобіль не зупинився в кінці сліду, а тому фактична швидкість його руху становила величину більшу за ту, що отримана шляхом розрахунків.

В розглянутій дорожній обстановці, при виконанні вимог п. 12.3 ПДР України (своєчасне застосування гальмування) у варіантах № 1,2,3 водій автомобіля «Vоlkswagen Раssat» ОСОБА_7 не мав технічної можливості зупинити автомобіль до місця наїзду і тим самим не мав можливості уникнути наїзду на пішоходів. У всіх інших варіантах, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість зупинити автомобіль до місця ДТП і тим самим мав можливість уникнути наїзду на пішоходів.

(т.№2 м.к.п.6-11).

Проаналізувавши досліджені докази і доводи апеляцій сторони захисту в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_7 факту керування автомобілем «Vоlkswagen Раssat» у стані алкогольного сп`яніння, а також, що показаннями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_9 цей факт не підтверджено, але й не спростовано, суд першої інстанції правильно встановив, що на момент ДТП, водій ОСОБА_7 керував автомобілем «Vоlkswagen Раssat» в стані алкогольного сп`яніння.

Зазначене об`єктивно підтверджується висновками судово-хімічної експертизи № 3792 від 29.10.2013 року та судово-медичної експертизи № 1508 від 18.11.2013 року (т.№1 м.к.п.214-215,218), які підтвердили експерти ОСОБА_14 і ОСОБА_54 , що їх надавали.

Так, допитаний апеляційним судом експерт ОСОБА_14 роз`яснив, що біологічні зразки обвинуваченого ОСОБА_7 , надійшли йому на дослідження в опечатаному вигляді в поліетиленовому пакеті, тобто в такому вигляді, як зазвичай надходять на дослідження біологічні зразки. Незважаючи на те, що в пакеті, кожен окремий біологічний зразок не був опечатаний, але був підписаний, тому у нього, немає сумніву, що надані на дослідження біологічні зразки належать саме ОСОБА_7 .

Те, що за час, що минув з моменту відібрання і до отримання експертом біологічних зразків, зразок слини обвинуваченого ОСОБА_7 висох, як пояснив експерт ОСОБА_14 , він зазначив про це у висновку.

Експертом отримані біологічні зразки ОСОБА_7 для дослідження через добу після їх відбору та упаковані, відповідно до вимог наказу Мінздрава.

Отже, у колегія суддів, немає підстав для сумніву, що біологічні зразки, відібрані у ОСОБА_7 , були заміні, а тому доводи апеляції сторони захисту про заміну біологічних зразків є безпідставними.

Також, колегія суддів відкидає доводи апеляцій сторони захисту, що висновки судово-хімічної експертизи № 3792 від 29.10.2013 року та судово-медичної експертизи № 1508 від 18.11.2013 року (т.№1 м.к.п.214-215,218), не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки огляд ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння проведено більше ніж через 2 години. Тобто, як в апеляціях указую сторона захисту в порушення вимог «Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затверджену наказом МВС України, МОЗ України від 09.09.09 №400/600 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06.10.09 за № 931/16947 (далі «Інструкція»).
Дослідженням матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що після ДТП, огляд водія ОСОБА_7 відповідно до вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції, не проводився. Як правило, огляд водія на предмет виявлення ознак сп`яніння відповідно до Інструкції та ст. 266 КУпАП здійснюється працівником ДАІ (на теперішній час працівником поліції), під час провадження у справах про адміністративне правопорушення.
У даному випадку, встановлення факту керування ОСОБА_7 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, відбувалося в межах кримінального провадження, шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, передбачених кримінальним процесуальним законом України, а саме : шляхом примусового відібрання зразків для експертизи (т.№1м.к.п.51,52), призначення і проведення експертиз № 3792 від 29.10.2013 року, № 1508 від 18.11.2013 року (т.№1м.к.п.214-215,218).
При цьому, відповідно до положень ст. 87 КПК України для визнання зазначених висновків експерта недопустимими доказами, немає значення час відбору у ОСОБА_7 біологічних зразків і час їх направлення для експертного дослідження.
Отже, колегія суддів визнає допустимими доказами висновки судово-хімічної експертизи № 3792 від 29.10.2013 року та судово-медичної експертизи № 1508 від 18.11.2013 року (т.№1 м.к.п.214-215,218).
Крім вище наведених доказів, доводи апеляцій сторони захисту про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, спростовуються також роз`ясненнями експертів ОСОБА_25 і ОСОБА_55 .
Так, експерт ОСОБА_35 апеляційному суду показала, що підтверджує надані нею висновки № 183, 182 від 28.10.2013 року (т.№1 м.к.п.203-206, 208-211), якими встановлено локалізацію, механізм утворення, виявлених на тілі ОСОБА_26 і ОСОБА_27 тілесних ушкоджень, їх ступінь тяжкості та причину смерті. Експерт вказала, що тілесні ушкодження, потерпілі отримали від наїзду легкового транспортного засобу, так як характерні саме для ДТП. На момент ДТП потерпілі були в русі, переходили проїзну частину зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, тіла розташовані на одній лінії, на відстані один від одного.

Дослідженням трупів потерпілих, експерт дійшов висновку, що автомобіль, передньою правою частиною контактував з потерпілими, з подальшим закиданням тіл на капот, контактуванням з частинами автомобіля і відкиданням тіл вперед по ходу руху автомобіля. При цьому, тілесні ушкодження потерпілі отримали як від контактування з транспортним засобом, так і від падіння на тверду поверхню, були несумісні з життям. Після отримання тілесних ушкодження, потерпілі не могли вчиняти активні дії, наприклад, ходити.

Експерт вказала, що від удару внаслідок контактування з автомобілем, тіла потерпілих ОСОБА_26 і ОСОБА_27 могло відкинути на відстань одне від одного, яку зафіксовано на схемі ДТП.

Разом з цим, експерт ОСОБА_35 категорично відкинула роз`яснення її висновків № 183, 182 від 28.10.2013 року (т.№1 м.к.п.203-206, 208-211), які суду першої інстанції дав експерт ОСОБА_13 .

Допитаний під час апеляційного розгляду і судом першої інстанції експерт ОСОБА_25 підтвердив наданий ним висновок № 1618 від 21.11.2013 року ( т.№ 2 м.к.п.6-11), яким встановлено за яких умов водій ОСОБА_7 мав технічну можливість зупинити автомобіль «Vоikswagen Раssat» до місця наїзду, а за яких умов не мав можливості уникнути наїзду на пішоходів.

При цьому, експерт ОСОБА_25 стосовно розташування потерпілих ОСОБА_26 і ОСОБА_27 на проїжджій частині дороги на момент ДТП, напрямок їх руху, контактування тіл потерпілих з транспортним засобом, з урахуванням зафіксованих механічних пошкоджень автомобіля, погодився з роз`ясненнями, наданими експертом ОСОБА_55 .

Не заперечував експерт ОСОБА_25 роз`яснення експерта ОСОБА_35 , що внаслідок контактування з автомобілем, тіла потерпілих ОСОБА_26 і ОСОБА_27 могли бути відкинутими на відстань одне від одного, зафіксовану на схемі ДТП.

Крім того, експерт ОСОБА_25 роз`яснюючи надані ним висновок, вказав, що колісна база гальмівного шляху, зафіксована на схемі ДТП, визначена 1400 мм. Відповідно до технічних умов, колісна база автомобіля «Vоlkswagen Раssat», становить 1500 мм.

Проте, дана обставина, на переконання експерта ОСОБА_25 , не може бути підставою для твердження, що сліди гальмування, зафіксовані на схемі ДТП залишені іншим транспортним засобом, а не автомобілем «Vоlkswagen Раssat», яким керував ОСОБА_7 виходячи з таких міркувань.

Із схеми ДТП, не можливо зробити висновок, яким чином відбувався замір гальмівного шляху колісної бази. Однак, експерт зазначив, що слід ураховувати, що після ДТП, водій ОСОБА_7 не зупинив транспортний засіб, а продовжив рух та змінив місце розташування автомобіля на момент ДТП. До того ж при механічному зношенні протектору шин автомобіля «Vоlkswagen Раssat», колісна база гальмівного шляху могла складати 1400 мм, як вказано на схемі ДТП.

На фототаблиці № 5 до протоколу огляду місця ДТП від 28.10.2013 року (т.№1м.к.п.19) зафіксовано корпус дзеркала бокового вигляду, але згідно роз`яснення експерта ОСОБА_25 , слідчий не вилучав цей корпус, тобто корпус дзеркала не був предметом експертного дослідження.

Однак, оглянувши фототаблицю № 5 (т.№1м.к.п.19) та фото автомобіля «Vоlkswagen Раssat», зроблене після ДТП (т.№4 м.к.п.174), експерт ОСОБА_25 пояснив, що:

на фото автомобіля «Vоlkswagen Раssat», зафіксовано пошкодження правого дзеркала бокового вигляду, на електропроводах тримається регулюючий механізм електроприводу дзеркала та відсутній пластмасовий корпус дзеркала. На фототаблиці № 5 зафіксовано пластмасовий корпус правого дзеркала бокового вигляду. З цих фото на думку експерта можливо зробити висновок, що пластмасовий корпус правого дзеркала бокового вигляду, зафіксований на фототаблиці № 5, належить автомобілю «Vоlkswagen Раssat», з урахуванням його кольору. Проте, це є припущенням експерта ОСОБА_25 , так як експертне дослідження цілого по частинам, він, не проводив.

Свідок ОСОБА_56 апеляційному суду показав, що на місці ДТП скла і уламків інших транспортних засобів не виявлено, окрім скла і уламків автомобіля «Vоlkswagen Раssat», яким керував ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що є безпідставними доводи апеляцій сторони захисту про те, що потерпілого ОСОБА_27 збив інший автомобіль, а не автомобіль, яким керував ОСОБА_7 .

Навпаки, аналіз зібраних у даному кримінальному провадженні доказів, дає всі підстави для обґрунтованого висновку колегії суддів, що під час керування автомобілем «Vоlkswagen Раssat», водій ОСОБА_7 допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_27 і ОСОБА_26 , які переходили проїзну частину зліва на право, щодо напрямку руху. Виявлені на місці ДТП уламки пластмаси, скла і таке інше, є частинами деталей автомобіля «Vоlkswagen Раssat», а не будь-якого іншого транспортного засобу.

Як довід захисту обвинувачений ОСОБА_7 показав суду першої інстанції, а також зазначив це в апеляції, що під час ДТП гальмування, не застосовував, оскільки не бачив пішохода, подія ДТП для нього відбулося несподівано, а тому він не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода.

Показання обвинуваченого ОСОБА_7 спростовуються показаннями свідка ОСОБА_22 , який показав, що під час руху автомобіля, яким керував ОСОБА_7 він побачив силует людини, ОСОБА_7 застосував екстрене гальмування, але йому не вдалося запобігти наїзду.

Показання свідка ОСОБА_22 об`єктивно підтверджується протоколом огляду місця ДТП від 28.10.2013 року( т.№1 м.к.п.8-28), згідно якого зафіксовано слід юзу (гальмування), як встановлено автомобіля «Vоlkswagen Раssat», яким керував ОСОБА_7 . Слід гальмування загальною довжиною 32 м, і починається на відстані 12 м до місця наїзду, як встановлено на пішохода ОСОБА_26 .

Із наведеного слідує висновок, що перед наїздом ОСОБА_7 бачив пішоходів, оскільки вони переходили проїжджу частину дороги зліва направо по ходу його руху, наїзд стався на правій смузі, і це змусило його застосувати гальмування.

Отже, аналізуючи зібрані у даному кримінальному провадженні докази, а також доводи апеляцій сторони захисту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 в тому, що він, під час керування автомобілем «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 1.5,2.3 (б,д), 2.9 (а), 12.1,12.3 ПДР України та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_27 і ОСОБА_26 , які переходили проїзну частину зліва на право, щодо напрямку руху, внаслідок чого пішоходи отримали тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя та здоров`я, та призвели до їх смерті. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції за ч. 3 ст. 286 КК України кваліфіковано правильно, так як він вчинив, порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель двох осіб.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляцій сторони захисту про скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатньо доказів для доведення його винуватості та вичерпання можливості їх отримати.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляцій сторони захисту і прокурора проте, що суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, послався на недопустимі докази, які підлягають виключенню, а вирок суду зміні.

Так, відповідно до положень ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Ураховуючи вище викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляцій сторони захисту, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не мав права мотивувати свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , показаннями свідка ОСОБА_24 , так як даного свідка безпосередньо не допитував.

При цьому, враховуючи принцип безпосередності, сам по собі факт допиту свідка іншим складом суду, вирок якого скасовано судом апеляційної інстанції, не може бути підставою для оголошення показань свідка, оскільки таке право не передбачено кримінальним процесуальним законом України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив засади кримінального провадження стосовно безпосередності дослідження показань і не мав права мотивувати свої висновки технічним записом допиту свідка ОСОБА_24 , який з таких підстав, є недопустимим доказом.

Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 101 КПК України висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Свідомо порушуючи вимоги зазначеної норми, для роз`яснення висновків судово-медичного експерта № 182,183 від 28.10.2013 року, які надавала експерт ОСОБА_35 , суд запросив експерта ОСОБА_13 , який ці висновки не надавав.

Більше того, незважаючи на застереження, зазначені в ч. 3 ст.101 КПК України, суд першої інстанції мотивував свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 роз`ясненнями експерта ОСОБА_13 , які за вище вказаних обставин, є недопустимими доказами.

При цьому, допитаний апеляційним судом експерт ОСОБА_35 , яка надавала висновки №182,183 від 28.10.2013 року була категорично не згідна з роз`ясненнями експерта ОСОБА_13 , наданими суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляцій сторони захисту і прокурора, вважає за необхідне вирок суду першої інстанції змінити, виключити з мотивувальної частини посилання як на доказ доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України посилання на роз`яснення експертом ОСОБА_13 висновків судово-медичних експертиз № 182, 183 від 28.10.2013 року.

Проте, виявленні колегією суддів порушення вимог кримінального процесуального закону України, допущенні судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження і ухвалення вироку, не вплинули і не можуть вплинути на доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено з дотриманням вимог ст. 50, 65 КК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції прокурора та визнання обґрунтованим його твердження, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого через м`якість.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_7 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тобто враховано всі обставини, на які в апеляції посилається прокурор.

Так, судом ураховано, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 286 КК України є тяжкими.

Характеризуючи особу обвинуваченого, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 відповідно до положень ст. 89 КК України, вважається таким, що немає судимості, не працює, розлучений, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, де характеризується задовільно(т.№ 2м.к.п.12-47).

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції, не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції визнано вчиненні злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Урахувавши обставини кримінального провадження, дані, що характеризують особу обвинуваченого, дотримуючись загальних засад призначення покарання, його відповідності вчиненому, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням. Крім того, за ч. 3 ст. 286 КК України, суд призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Отже, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 286 КК України за своїм видом і розміром відповідає меті покарання, засадам його призначення, є не тільки обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, але й є справедливим.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції прокурора, так як до того ж вважає, що сам по собі факт не визнання обвинуваченим своєї винуватості, а також запропоноване в апеляції прокурором покарання, яке на один рік більше ніж призначив суд першої інстанції, не може бути підставою для твердження, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання явно несправедливе через м`якість.

Оскільки під час судового розгляду доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, суд першої інстанції керуючись ст. 22, 23, ч. 1 ст. 1201 ЦК України, розглянув цивільні позови потерпілих ОСОБА_29 і ОСОБА_30 про відшкодування їм матеріальної і моральної шкоди. За наслідками розгляду, суд ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_29 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., матеріальної шкоди 16505 грн. 08 коп., а на користь потерпілої ОСОБА_30 в рахунок відшкодування моральної шкоди 75 000 грн.

Розмір стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальної і моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_29 і ОСОБА_30 учасниками процесу в апеляціях не заперечується, а тому у колегії суддів немає апеляційних підстав для дослідження повноти, обґрунтованості розгляду судом першої інстанції позовних вимог потерпілих ОСОБА_29 і ОСОБА_57 .

Долю речових доказів суд першої інстанції вирішив відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Згідно вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадках виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Однак, врахувавши, що на час ухвалення вироку у суду не було жодної з підстав, передбаченої ч. 4 ст. 174 КПК України, для скасування ухвали слідчого судді від 27.11.2013 року про накладення арешту на автомобіль «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_9 (т.№1 м.к.п.142).

Дослідженням матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що на час розгляду клопотання про накладенні арешту на майно ОСОБА_7 , було достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_2 від 02.02.2013 року автомобіль «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_9 з правом ОСОБА_7 користування даним транспортним засобом. Зазначену обставину не заперечує в апеляції ОСОБА_9 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 17.06.2011 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_58 зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів, зроблено запис № 105 (т.№ 2 м.к.п.46).

З вище викладено можливо зробити висновок, що автомобіль «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний і зареєстрований в період шлюбу з ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікову на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, відповідно до положень ст. 60 СК України автомобіль «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , може вважатися сумісною власністю подружжя.

Незважаючи на те,що рішенням Світловодського міськрайнного суду Кіровоградської області від 20.09.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_59 і ОСОБА_7 , відповідно до ст. 63 СК України, ОСОБА_60 і ОСОБА_7 мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, до тих пір, поки не буде визначено спосіб та порядок його поділу, передбачений ст.71 СК України.

Заінтересована особа ОСОБА_9 в апеляції доводить, що автомобіль «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбано її матір`ю і подарований подружжю для виховання їх дитини.

Отже, за змістом апеляції існує спір про належність автомобіля «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до вимог ч. 12 ст. 100 КПК України, ст. 71 СК України повинен вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

Апелянт ОСОБА_9 не звернулася до суду в порядку цивільного судочинства стосовно повернення їй автомобіля «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано, дотримуючись вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, не скасував ухвалу про накладення арешту на майно.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги заінтересованої особи ОСОБА_9 .

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_9 , що для вирішення питання про належність автомобіля «Vоlkswagen Раssat», реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернення його, вона має право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

26.11.2015 року Законом України № 838-VII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», частину 5 ст. 72 КК України викладено в такій редакції: Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також ураховуючи, що згідно п. 2,3 розділу ІІ Прикінцеві положення, до зазначеного Закону, цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання цим чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю. Цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду.

За таких обставин, керуючись ч. 5 ст.72 КК України ( в редакції Закону України від 26.11.2015 року № 838-VII) колегія суддів вважає в строк відбування покарання зарахувати строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 від вартою за період з 28.10.2013 року по 22.02.2016 року, включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів.

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції задовольнити частково. Апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 , змінити.

За епізодом порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель двох осіб - виключити з мотивувальної частини вироку, посилання як на доказ винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, на роз`яснення експертом ОСОБА_13 висновків судово-медичних експертиз № 182, 183 від 28.10.2013 року.

На підставі ч. 2 ст. 404 КПК України виключити з мотивувальної частини вироку посилання, як на доказ винуватості ОСОБА_7 за епізодом грабіж на витяг з кримінального провадження № 0001389 повідомлення ОСОБА_16 про відкрите викрадення його речей ( т.№ 4 м.к.п.72).

У решті вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 375 КПК України суддею ОСОБА_2 викладена окрема думка.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4