Ухвала іменем україни 31 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,
представника потерпілої
ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні 31 березня 2016 року в місті Києві кримінальну справу за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_8 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року щодо нього,
в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком місцевого суду засуджено
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, судимого 09.12.2010 Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 191; ч. 3 ст. 383 КК України на 2 роки обмеження волі без позбавлення права обіймати посади пов`язані з матеріальною відповідальністю, на підставі ст. 75 КК України із звільненням, від відбування покарання з випробуванням протягом однорічного іспитового строку,
- за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;

- на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі;
- на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, з врахуванням вироку Тульчинського райсуду Вінницької області від 09.12.2010 року, остаточно визначено покарання за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань у виді 7 років 7 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Судом вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів та цивільних позовів по справі.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 31 січня 2007 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, йдучи по особистим справам, побачив ОСОБА_9 на належній його родичам земельній ділянці, що по АДРЕСА_1 , який з вагончика господарського призначення намагається вчинити крадіжку, підійшов до останнього та виявивши, що ОСОБА_9 зірвав замка з дверей вагончика виніс з нього інструменти з метою їх крадіжки, умисно наніс йому кулаками рук два удари в голову та один удар в область тулуба потерпілого, який у цей же день був доставлений в реанімаційне відділення міської клінічної лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Згідно висновку експерта, у ОСОБА_9 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми. Ці тілесні ушкодження мають ознаки тяжких, як небезпечні для життя в момент спричинення та знаходяться в причинному зв`язку з його смертю.

Крім того, 20 травня 2011 року приблизно о 13 годині 00 хвилин ОСОБА_8 керуючи технічно справним автомобілем марки «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в правій смузі для руху вулиці Київської смт Стрижавки Вінницького району в напрямку м. Калинівка, під час зміни напрямку руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, чим порушив вимоги п. 10.1, абз. 2 п. 10.4 Правил дорожнього руху України, в наслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля з мотоциклом марки «Сузукі» під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався позаду нього в попутному напрямку. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , згідно висновку експерта, було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких потерпілий помер.

Порушення ОСОБА_8 вказаних вимог ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з наслідками ДТП та спричиненням смерті ОСОБА_10 .

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року вказаний вирок змінено в частині призначеного покарання, постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим:

- за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 286 КК України на 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;

- на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання менш суворим остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- на підставі ст.ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднане не відбуте покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 09.12.2010 року та остаточно визначено покарання за сукупністю вироків на 7 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
В решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на невинуватість у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати вказані судові рішення з направленням справи на новий судовий розгляд. Зазначає, що в матеріалах справі відсутні докази спричинення ним тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , оскільки, побачивши останнього, він лише двічі вдарив його з метою зупинити вчинення злочину (крадіжки), яку той намагався вчинити. На думку ОСОБА_8 такі його дії підлягали кваліфікації за ст. 125 КК України, або ж за ст.ст. 38, 118, 124 КК України, оскільки він заподіяв потерпілому тілесні ушкодження перевищивши заходи, необхідні для затримання злочинця, тому одночасно просить закрити кримінальну справу за ч. 2 ст. 121 КК України за відсутністю в його діях складу цього злочину на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року. Крім того вказує, що судом необґрунтовано, при наявності для того підстав, не було застосовано положення Закону України «Про амністію у 2014 році» із звільненням його від відбування покарання за ст. 286 КК України.

Представник потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 подала до касаційного суду заяву в якій погоджується з доводами касаційної скарги засудженого про застосування ст. 38 КК України та кваліфікацію його дій по епізоду спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за ст.124 КК України, а не за ст.121 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав доповнення засудженого та просив скасувати судові рішення щодо ОСОБА_8 з направленням справи на новий судовий розгляд, оскільки судом де досліджувалися доводи останнього про необхідність кваліфікації його дій за ст.ст. 38, 124 КК України, думку прокурора який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого та просив оскаржені судові рішення залишити без зміни, представника потерпілої ОСОБА_6 , який просив судові рішення в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та зазначена кваліфікація його дій в касаційній скарзі засудженим не оспорюється.

Що ж стосується вирішення питання про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України, то, як вбачається з оскаржуваного вироку суду першої інстанції, він ухвалений з дотриманням вимог статей 323, 334 КПК України 1960 року, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки у ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_8 і визнаного судом доведеним, висновки суду про доведеність такого обвинувачення обґрунтовано об`єктивно з`ясованими обставинами, які підтверджені належними, допустимими, достатніми доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 67 КПК України 1960 року в їх сукупності.

Так, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується: показаннями самого засудженого який не заперечував, що 31.01.2007, побачивши на належній його родині земельній ділянці незнайомого чоловіка, який намагався викрасти інструменти з вагончика, декілька разів вдарив його, в тому числі в голову; показаннями потерпілої ОСОБА_11 про те, як 31.01.2007 її сина ОСОБА_9 госпіталізували до реанімації лікарні із сильним побоями, а через декілька днів в присутності слідчого він повідомив, що його побив «дяді Гріши « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( ОСОБА_8 ), написав власноручно літеру «О», з якої починається ім`я засудженого, після чого дід останнього приїжджав домовлятися про відшкодування шкоди; аналогічними показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; показаннями свідка ОСОБА_15 про те, як 31.01.2007 її чоловік ОСОБА_9 прийшов додому сильно побитим близько 20 години, у зв`язку із чим йому викликали швидку та госпіталізували в лікарню, де він в подальшому помер; показаннями свідка ОСОБА_16 , в присутності якого в лікарні ОСОБА_9 намалював на листку першу літеру імені особи, яка його побила «О», і на запитання, чи це був ОСОБА_17 , підтвердив кивком голови; показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 про те, як 31.01.2007 в їх присутності ОСОБА_8 побив ОСОБА_11 ; показаннями свідка ОСОБА_23 , яка 31.01.2007 бачила сутичку групи людей, хто бився не бачила, однак через деякий час повз неї пройшов потерпілий з розбитим носом та в крові; показаннями свідка ОСОБА_24 який в зіиню пору 2007 року бачив потерпілого між сьомою та восьмою годинами ночі, який самостійно йшов в напрямку свого дому; показаннями свідка ОСОБА_25 про ці ж обставини; довідки-бесіди з потерпілим в лікарні від 09.02.2007 про те, як останній підтвердив, що його побив «син ОСОБА_26 « ОСОБА_27 »; даними протоколу огляду місця події від 13.03.2007 земельної ділянки та сараю, біля якого було вчинено злочин; даними медичних довідок б/н від 05.02.2007, № 914 від 07.03.2007, № 914 від 23.02.2007 про перебування ОСОБА_11 на стаціонарному лікуванні, встановлені йому діагнози та проведені операції; актом судово-медичного дослідження № 191 від 02.03.2007, висновками експерта № 15 (191)-07 від 03.05.2007, № 22 (191)-07 від 31.07.2007, № 3 (191)-07 від 18.01.2010 про характер, локалізацію й тяжкість заподіяних ОСОБА_11 тілесних ушкоджень; лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_11 24.02.2007; даними протоколу очної ставки між ОСОБА_8 та ОСОБА_20 від 25.07.2007, під час котрої останній пояснив, як ОСОБА_8 побачив чоловіка в коричневій дублянці, підійшов до нього та вдарив в обличчя й у живіт; даними протоколу очної ставки між ОСОБА_8 та ОСОБА_18 від 25.07.2007, під час котрої останній надав аналогічні пояснення; даними протоколів очної ставки між ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 від 25.12.2007, під час котрої вони пояснили, як засуджений побив ОСОБА_9 ; даними протоколів відтворення обстановки та обставин події від 03.10.2007 з свідками ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_22 , під час яких останні розказали та показали про механізм та локалізацію нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ; даними протоколу від 17.01.2008 про виїмку у засудженого ліхтарика, викрутки та ножиць, які він забрав у потерпілого.
Визнавши ці докази достовірними та оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, а зазначені дії засудженого, за встановлених судом фактичних обставин, вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.
Безпідставними є доводи засудженого про те, що висновок

№ 22 (191)-07 від 31.07.2007 суперечить послідуючим висновкам експертів в кримінальному провадженні, які ґрунтуються на змінених показаннях свідка ОСОБА_19 .
Зокрема, висновок експерта № 3 (191)-07 від 18.01.2010, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_9 , які стали причиною його смерті, могли утворитися як від одного, так і від кількох ударів у праву бокову частину голови, ґрунтується на попередніх висновках експертів № 15 (191)-07 від 03.05.2007, № 22 (191)-07 від 31.07.2007, протоколах додаткового допиту свідків ОСОБА_21 від 28.11.2007, ОСОБА_20 від 28.11.2007, ОСОБА_19 від 03.12.2007, протоколі очної ставки між ОСОБА_8 та ОСОБА_19 від 05.12.2007, протоколі судового засідання від 16.11.2009.

Всі зазначені свідки, а не тільки ОСОБА_19 , як стверджує засуджений, вказували про те, що останній неодноразово наносив сильні удари по голові ОСОБА_9 . Ці ж показання свідки підтримали в судовому засіданні суду першої інстанції та надали аналогічні, хоча і з незначними неточностями, оскільки з події злочину минуло багато часу.

Що ж до доводів засудженого про нанесення потерпілому ударів з метою припинення останнім злочину та про необхідну оборону, то вони ретельно перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Так, з наданих свідками ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 показань не вбачається, що ОСОБА_9 , при зустрічі з останніми та засудженим, намагався чинити опір, нападати або втекти з місця злочину. Навпаки останній просився щоб його відпустили і щоб не викликали міліцію. Реальна загроза життю або здоров`ю засудженого була відсутня, потерпілий працівникам міліції не передавався.
Тож підстав для визнання дій засудженого необхідною обороною або ж перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця у суду першої інстанції не було, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.

Доводи засудженого про те, що після 19 години та до 23 години 30 хвилин потерпілий міг отримати тілесні при інших обставинах та від інших осіб спростовані вищенаведеними показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , котрі бачили потерпілого, який йшов додому близько 20 години, та з`явився там в саме в цей час, де одразу втратив свідомість, що підтвердила свідок ОСОБА_29 .

Судом апеляційної інстанції перевірялись доводи апеляції засудженого про необхідність кваліфікації його дій за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Ці доводи спростовані вищезазначеними доказами та обґрунтовано відкинуті, а ознак вчинення засудженим дій, передбачених ст. 38 КК України не встановлено, тим більше що працівники міліції на місце злочину не викликалися, потерпілий їм не передавався.

Ураховуючи те, що, як зазначено вище, дії потерпілого після його виявлення не були активними (супротиву не чинив, на засудженого не нападав, був виявлений групою людей), відсутні підстави вважати, що у ОСОБА_8 була необхідність оборонятися, а відповідно і для перекваліфікації дій засудженого на ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, з урахуванням вищезазначених доказів.

Отже, підстав для перекваліфікації дій засудженого з ч. 2 ст. 121 КК України на ст.ст. 118, 124, 125 КК України, як про це зазначає засуджений, колегія суддів не вбачає.

Висновки судів про відсутність підстав для застосування до засудженого положень Закону України «Про амністію у 2014 році» є обґрунтованими.

Так, ОСОБА_8 засуджений за вчинення двох тяжких злочинів, один з яких умисний та поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, відбув менше половини призначеного покарання, а тому підстави для застосування до нього положень ст.ст. 1-5 Закону України «Про амністію у 2014 році» відсутні.

Всупереч доводам засудженого, вищезазначеним Законом та Законом України «Про застосування амністії в Україні» не передбачена можливість «окремого» застосування акту амністії до деяких злочинів, які входять до сукупності. Таке звільнення від покарання, призначеного вироком суду за сукупністю злочинів можливо у випадку, коли кожен злочин, який входить до сукупності, підпадає під дію амністії. Тим більше, що акт амністії застосовується до особи, а не до складу окремих злочинів.

З огляду на викладене, прохання ОСОБА_8 і про скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд із зазначених у касаційній скарзі з доповненнями підстав задоволенню не підлягає.

Покарання ОСОБА_8 призначено у відповідності до положень ст.ст.50, 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При перевірці кримінальної справи в касаційному порядку істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу, дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_8 та були б підставою для скасування чи зміни судових рішень, колегія суддів не встановила. А тому касаційна скарга з доповненнями задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року стосовно засудженого за ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_8 залишити без зміни.
С у д д і :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3