Справа № 463/5544/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/492/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області
під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Львові матеріали кримінальної справи за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_10
потерпілої ОСОБА_11
В С Т А Н О В И Л А :
не погоджуючись з даним рішенням суду прокурор, який брав участь у суді першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді арешту терміном на 06 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 3 роки.
Обвинувачений ОСОБА_8 також не погоджуючись з даним вироком, в апеляційній скарзі в свою чергу просить дослідити докази у кримінальному провадженні, наведені у вироку суду та визнати їх не допустимими, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року скасувати та ухвалити рішення, яким кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у виді штрафу розміром 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (вісім тисяч п`ятсот гривень) в дохід держави, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання.
Питання з речовими доказами та судовими витратами вирішено відповідно до законодавства.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано те, що дорожньо-транспортна пригода наїзд на потерпілу відбувся в світлу пору доби та при швидкості руху транспортного засобу не більше 10 км/год, що істотно підвищує суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Крім цього, потерпіла є особою похилого віку, що відповідно до ст.67 КК України є обставиною, яка обтяжує покарання.
Також судом не враховано, що ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, надаючи покази, які були нелогічними та не послідовними, не узгоджувались з іншими доказами у провадженні.
Незважаючи на те, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15.09.2014 року ОСОБА_8 , було тимчасово обмежено у користуванні транспортними засобами терміном на два місяці, обвинувачений добровільно не виконав рішення слідчого судді. Працівниками міліції у ОСОБА_8 було примусово вилучено посвідчення водія.
Вказане, на думку прокурора, свідчить про негативну поведінку обвинуваченого та відображають його недбале ставлення до наслідків спричинених злочином.
Свої вимоги обвинувачений ОСОБА_8 мотивує тим, що висновок суду про неуважність ОСОБА_8 до дорожньої обстановки, суперечить обставинам події, які не підпадають під жодну наведену у вироку суду вимогу ПДР України. Стверджує, що потерпіла раптово вийшла на проїздну частину дороги, не переконавшись у безпеці руху і з власної необережності вдарилася в майже середину бокової частини автомобіля від чого впала на асфальт і отримала тілесні ушкодження. Вказане свідчить про те, що не він, а потерпіла не була уважна та не стежила за дорожньою обстановкою.
Що стосується доказів, на які покликається суд, то вони, на думку ОСОБА_8 , не підтверджують його вини у вчиненні кримінального правопорушення і суперечать фактичним обставинам справи, а деякі з них є не допустимими, оскільки здобуті внаслідок істного порушення прав та свобод людини.
Обвинувачений ОСОБА_8 та в його інтересах захисник ОСОБА_10 підтримали свою апеляцію та заперечили апеляцію прокурора.
Прокурор підтримав свою апеляцію та заперечив апеляцію обвинуваченого.Потерпіла вважає, що в цьому ДТП є вина і її і обвинуваченого.
Згідно вироку суду, ОСОБА_8 13 квітня 2014 року, близько 14 год.00 хв. у м. Львові, керуючи автомобілем марки «ГАЗ-2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Ш.Руставелі в напрямку площі Петрушевича, поблизу будинку №8, порушив вимоги ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме Розділ 1 п.1.5, п.1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Розділу 2 п.2.3 (підпункт «б») та Розділу 12 п.12.3, які виразились в тому, що він, керуючи вищевказаним транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміни, з моменту початку руху пішохода у бік смуги руху керованого ним автомобіля марки «ГАЗ-2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , своєчасно не застосував екстреного гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі), що призвело до ДТП, в результаті якої пішохід жінка похилого віку ОСОБА_11 , яка перетинала дорогу з права на ліво відносно напрямку руху вищевказаного автомобіля, отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції правої руки.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, думку обвинуваченого в його інтересах захисника, прокурора та потерпілої, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора не підлягає до задоволення, а апеляцію обвинуваченого слід задоволити із наступних підстав.
Відповідно до статті 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Проте, суд першої інстанції цих вимог Законів не виконав, внаслідок чого, ухвалив обвинувальний вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , який є незаконний, необґрунтований та невмотивований.

Висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 в його апеляційній скарзі про те, що звинувачення про вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, є хибними, суперечать матеріалам кримінального провадження і фактичним обставинам справи, не підтверджуються доказами у справі є підставні та аргументовані.
Так, згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.04.2014 за №0000252, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 , 13 квітня 2014 року приблизно о 14 год. 00 хв. у місті Львові, керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «ГАЗ-2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 порушив вимоги чинних розділів ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Розділу 1 п. 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»), п. 1.5, Розділу 2 п. 2.3 п/п «б») та Розділу 12 п. 12.3, які виразились в тому, що рухаючись вказаним технічно-справним транспортним засобом по вулиці Ш. Руставелі в напрямку площі Петрушевича, поблизу будинку №8, був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, при виникненні небезпеки для руху пішохода ОСОБА_11 , яка з права на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу розпочинала рух від місця де вона стояла, та яку водій ОСОБА_8 об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (екстрене гальмування), як спосіб зупинки у межах найкоротшої, з можливих, відстаней) що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода ОСОБА_11 , яка внаслідок цього отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Так, згідно з висновку судово-медичної експертизи №172/2014 від 29.04.2014, ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження: травму тіла у вигляді садна на чолі, струсу головного мозку, закритого перелому правої променевої кістки та забою 5-го пальця правої кисті, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції правої руки.
Таким чином, ОСОБА_8 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.
Виходячи зі змісту статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції у судовому засіданні, у відповідності до вимог статті 349 КПК України, за клопотанням прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , ухвалою визначив обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження.

Зокрема, згідно клопотання прокурора, визначено, що, окрім допиту обвинуваченого, потерпілу та свідків, дослідженню підлягають: Витяг з ЄРДР; Протокол огляду місця ДТП, схема, фото-таблиця; Заява ОСОБА_11 про залучення до провадження як потерпілого; Характеризуючі дані ОСОБА_8 ; Протокол огляду відеозапису; Відеозапис ДТП; Протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 та схема до нього; Висновок суд-мед експертизи № 172/147; Висновок № 1/461 транспортно-трасологічної експертизи; Висновок №1696/1697 комплексної відео звукозапису та авто технічної експертизи; Висновок № 1695 транспортно-трасологічної експертизи; Повідомлення про підозру; Ухвала суду про застосування запобіжного заходу та про тимчасове обмеження у користуванні правом керування транспортним засобом відносно ОСОБА_8 ; Протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 , схема до нього, диск з відеозаписом.
Суд першої інстанції у судовому засіданні допитав обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_13 , дослідив інші докази обвинувачення, на які покликається прокурор на підтвердження вини ОСОБА_8 та вказав їх у вироку. Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно дав оцінку доказам сторони обвинувачення та не взяв до уваги доводи сторони захисту на спростування цих доказів, про що вірно вказано в апеляції.

Зокрема, обвинувачений в суді підтвердив факт події, а саме ДТП з його участю, як водія автомобіля марки «ГАЗ-2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та потерпілої ОСОБА_11 , яка мала місце 13.04.2014 року близько 14 год у м.Львові на вул. Ш.Руставелі поблизу будинку №8. Проте, зазначив, що правил дорожнього руху не порушував, а їх порушила потерпіла, яка неуважно переходила дорогу поза пішохідним переходом. Вона вийшла на проїжджу частину дороги раптово і він її не побачив. Побачив її, коли вона вдарилась в праву передню дверку та впала на проїжджу частину.

Проте, що ДТП з участю обвинуваченого ОСОБА_8 , який керував автомобілем марки «ГАЗ-2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 та потерпілої ОСОБА_11 мало місце 13.04.2014 року близько 14 год у м.Львові на вул. Ш.Руставелі поблизу будинку №8 свідчить протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.04.2014 року.(Т-1, а.с.52-61)

Сторона обвинувачення та суд у вироку, на спростування пояснень обвинуваченого та в підтвердження його вини, окрім інших доказів, також покликається на висновок комплексної відео звукозапису та автотехнічної експертизи № 1696/1697 від 11.08.2014 року

Проте, колегія суддів не погоджується із висновком цієї експертизи та вважає, що він не може слугувати доказом вини ОСОБА_8 , оскільки проведений на неповно встановлених слідством обставин справи, суперечить іншим матеріалам справи і є недостовірний.

Суд першої інстанції не звернув на це увагу та дав неправильну оцінку цьому доказу обвинувачення.

Як вказав експерт у автотехнічному досліджені експертизи, він, роблячи висновок, виходив з того, що задано слідством, а саме, що водій ОСОБА_8 мав об`єктивну можливість побачити момент початку руху пішохода. Дана обставина на момент призначення експертизи не була предметом дослідження, а визначена слідчим на свій розсуд.

Те, що слідчий на свій розсуд визначив такі вихідні дані для експертизи, підтверджується показами свідка ОСОБА_13 , та судовою транспортно-трасологічною експертизою №1695 і слідчим експериментом з участю обвинуваченого ОСОБА_8 від 24.09.2014 року, які були проведені після експертизи № 1696/1697 від 11.08.2014 року, та деталізували подію.

Свідок ОСОБА_13 (тепер ОСОБА_14 ), яка була пасажиром в автомобілі та сиділа на передньому правому сидінні, в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді справи пояснила, що в момент руху автомобіля дивилася прямо і не бачила моменту руху пішохода, а побачила її в момент, коли та вдарилася у верхню стойку між передньою правою дверкою та дахом автомобіля.

Як вбачається із транспортно-трасологічної експертизи №1695, на яку сторона обвинувачення покликається в підтвердження вини обвинуваченого, в дослідженні зазначено, що із відеозапису цього ДТП був виготовлений фотознімок кадру на ділянці 0:06:03,5 від початку відеозапису. Впритул до бічної поверхні правого переднього крила та правих передніх дверцят цього автомобіля на фотознімку проглядається силует пішохода, тобто на фотознімку відтворено (зображено) момент первинного контакту цього транспортного засобу з пішоходом.

Крім цього, на фотознімку видно, що з лівої сторони потерпілої в момент її руху і ДТП знаходиться припаркований автомобіль, про що вказував обвинувачений у своїх поясненнях впродовж усього слідства та в суді першої інстанції. Проте, ця обставина не була взята до уваги ні стороною обвинувачення ні судом.

Колегія суддів вважає, що ця експертиза спростовує, а не підтверджує докази сторони обвинувачення, оскільки ставить під сумнів той факт, що обвинувачений бачив момент початку руху пішохода, а також підтверджує правдивість пояснень свідка ОСОБА_13 щодо місця удару потерпілої в автомобіль обвинуваченого.

Пояснення потерпілої ОСОБА_11 не спростовують покази обвинуваченого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_13 про раптовість виходу потерпілої на проїжджу частину дороги, які повністю узгоджуються між собою.

Крім цього, слід зазначити, що потерпіла намагалася перейти проїжджу частину дорого не на пішохідному переході, внаслідок чого сама порушила ПДР, про що також вірно зазначено в апеляції.

Все це залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Покликання сторони обвинувачення на інші докази, окрім вказаних вище, підтверджують лише сам факт ДТП, про що обвинувачений не заперечує, та характеризують особу обвинувачення.

Отже, колегія суддів вважає, що сторона обвинувачення не надала суду першої інстанції докази, які би ствердили, що ОСОБА_8 був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, при виникненні небезпеки для руху пішохода ОСОБА_11 , та яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (екстрене гальмування), як спосіб зупинки у межах найкоротшої, з можливих, відстаней) що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода ОСОБА_11 , яка внаслідок цього отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, а суд, в порушення вимог ст. 94 КПК України, не оцінив кожен із доказів сторони обвинувачення з точки зору достовірності, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Доводи, які навів обвинувачений ОСОБА_8 в апеляції та наводив у своїх поясненнях в суді першої інстанції, про те що він не бачив моменту початку руху потерпілої, оскільки вона вийшла на проїжджу частину дороги раптово із за припар кованого автомобіля, а відтак, він не міг уникнути ДТП, належним чином аргументовані і заслуговують уваги. Сторона обвинувачення не спростувала такі доводи ОСОБА_8 ні на досудовому слідстві ні в суді першої інстанції а також при апеляційному розгляді цієї справи.

Згідно ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на припущеннях, а не на доказах, які б ствердили його вину.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги та доповнення до неї обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що слід погодитися із ними з підстав, які вказані вище. Такі доводи апеляції спростовують докази сторони обвинувачення про наявність вини у вчиненні ДТП у обвинуваченого ОСОБА_8 .

В суді першої інстанції сторона захисту заявляла клопотання про призначення додаткової комплексної експертизи з метою усунення суперечностей в експертизах №1696/1697 від 11.08.2014 року та №1695 від 29.08.2014 року. Проте, таке клопотання залишилось поза увагою суду.

При апеляційному розгляді даної справи ні сторона захисту ні сторона обвинувачення не скористались своїм правом у відповідності до ч.3 ст.404 КПК України на подачу клопотання про призначення додаткової експертизи. Сторона захисту відмовилася від підтримки клопотання про призначення додаткової експертизи, яке було заявлено в суді першої інстанції.

Згідно ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Отже, за відсутності такого клопотання від учасників судового провадження суд апеляційної інстанції позбавлений можливості призначити повторну експертизу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що сторона обвинувачення не надала суду докази винуватості ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України, а тому в його діяннях відсутній склад кримінального правопорушення.

Згідно п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 409 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у випадку невідповідністі висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В силу п.5 ч.1 ст. 407 КПК України апеляційний суд має право скасувати вирок і закрити кримінальне провадження.

Відтак, колегія суддів вважає, що вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року відносно ОСОБА_8 про визнання його винуватим у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України слід скасувати і кримінальне провадження відносно нього закрити за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 284, ст.ст. 376. 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляцію обвинуваченого ОСОБА_8 задоволити.

Апеляцію прокурора ОСОБА_7 відхилити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року відносно ОСОБА_8 скасувати і кримінальне провадження відносно нього закрити за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги упродовж трьох місяців з моменту його проголошення.
СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4