Дата документу Справа № 336/7334/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/7334/15-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/455/16 ОСОБА_1
Категорія ст. 407 ч. 4 Доповідач в 2 інстанції
КК України ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі прокурора: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

при секретарі: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8

захисника адвоката: ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), раніше не судимий,

визнаний винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 місяців арешту з відбуванням покарання на гауптвахті.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується з вироком суду, зазначаючи, що строк дії укладеного 12.10.2011 року на 3 роки контракту закінчився 12.10.2014 року, а отже він не є військовослужбовцем, тобто суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України. При цьому, на думку апелянта, суд не врахував, що зміни до п. 18 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» № 1153/2008 від 10.12.2008р., згідно яких щодо військовослужбовців, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану, контракт діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, внесені Указом Президента № 417/2015 від 14.07.2015р., тобто після закінчення контракту. На підставі зазначеного, ОСОБА_8 просить скасувати обвинувальний вирок та закрити кримінальне провадження або призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_8 , проходячи військову службу на посаді командира відділення артилерійської розвідки 1 гаубичної артилерійської батареї 1 гаубичного артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою АДРЕСА_2 , всупереч інтересам служби, в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи з прямим умислом, 12 серпня 2015 року, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину та тимчасово ухилявся від проходження військової служби до 19 вересня 2015 року за наступних обставин.

ОСОБА_10 з 12.10.2011 року проходить військову службу за контрактом. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2011 № 264 ОСОБА_10 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) та поставлений на всі види забезпечення.

Молодший сержант ОСОБА_10 , будучи військовослужбовцем, відповідно ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини.

Проте, 12.08.2015 року молодший сержант ОСОБА_10 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_2 , що дислокується за адресою АДРЕСА_2 .

19.09.2015 р. молодший сержант ОСОБА_10 самостійно прибув до Запорізького відділення військової служби правопорядку та повідомив про себе.

За період з 12.08.2015 р. до 19.09.2015 р. ОСОБА_10 свої службові обов`язки не виконував, на території військової частини був відсутній, жодних повідомлень про місце знаходження ОСОБА_11 до військової частини польова пошта НОМЕР_3 не надходило, на телефонні дзвінки ОСОБА_10 не відповідав.

За період з 12.08.2015 р. по 19.09.2015 р. ОСОБА_10 не хворів, до лікувальних закладів не звертався, члени його сім`ї тяжкою хворобою не хворіли, лиха або пожежі за місцем його проживання не було, ОСОБА_10 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилився від проходження служби, об`єктивних причин що заважали йому прибути до військової частини та продовжити службу не було.

Самовільно залишивши військову частину, та тимчасово ухиляючись від проходження військової служби, ОСОБА_10 порушив ст. 65 Конституції України, що покладає на кожного громадянина України обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора про відсутність підстав для її задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження та доводів апеляційної скарги встановлено, що судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та кваліфікація його дій, відповідають фактичним обставинам і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені та детально викладені у вироку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних джерелах доказів.

Згідно військового квитка серія НОМЕР_4 ОСОБА_8 з 12 жовтня 2011 року зарахований на військову службу за контрактом, з 23 листопада 2011 року проходить службу у в/ч НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).

У відповідності до рапорту ТВО начальника штаба першого заступника командира військової частини пп НОМЕР_2 ОСОБА_12 сержант ОСОБА_8 був відсутній на службі без поважних причин з 12 серпня 2015 року по 19 вересня 2015 року.

З рапорту ТВО командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_13 від 17.09.2015 року вбачається, що військовослужбовець ОСОБА_8 був відсутнім на службі з 12 серпня 2015 року, за даним фактом призначено проведення службового розслідування.

Актом службового розслідування від 15.09.2015 р. встановлено, що військовослужбовець військової частині НОМЕР_5 сержант ОСОБА_10 не прибув на службу у визначений час для заступання на варту, не з`являється на службі з 12.08.2015 р. без поважних причин, про свою відсутність на службі командування частини не попередив.

Із показань допитаного судом свідка ОСОБА_12 вбачається, що у військовій частині НОМЕР_6 проходить службу за контрактом сержант ОСОБА_8 . Після закінчення контракту останній не звільнений з військової служби через введення у країні особливого періоду. ОСОБА_8 має право залишати військову частину у неробочий та вільний від несення військової служби час. 12 серпня 2015 року ОСОБА_8 не прибув у військову частину та не заступив у наряд, наступні дні не з`являвся на службу, тобто самовільно залишив військову частину НОМЕР_7 ухилявся від проходження військової служби з невідомих командуванню причин.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що 12 серпня 2015 року ОСОБА_8 не з`явився на службу та не заступив у наряд. Лише наприкінці вересня обвинувачений з`явився на службу та був поновлений у грошовому забезпеченні.

Доводи ОСОБА_8 , що він не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, у зв`язку з тим, що контракт закінчився 12 жовтня 2014 року, а зміни про те, що контракт діє до закінчення особливого періоду, внесені в Положення про порядок проходження військової служби Указом Президента № 417/2015 від 14.07.2015р., тобто після закінчення контракту, спростовується наступним.

Законом України № 589-VII від 19.09.2013 статтю 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» доповнено частиною 8 згідно, якої, з урахуванням змін, внесених Законом № 1275-VII від 20.05.2014, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 12.10.2011 року підписав контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України строком на 3 роки. Відповідно до контракту, останнім днем військової служби ОСОБА_8 повинен бути 12.10.2014 року, проте після 12.10.214 року ОСОБА_8 продовжував нести військову службу.

Згідно Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошена часткова мобілізація, та з 17 березня 2014 року настав особливий період, який діє по теперішній час.

Відповідно до п. 252 Положення в редакції від 01.04.2014 року, яке діяло на момент закінчення контракту ОСОБА_8 , усі військовослужбовці, які перебувають, на час оголошення мобілізації на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням).

Також, пунктом 8 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції від 04.09.2014, яка встановлює підстави для звільнення різних категорій військовослужбовців, під час особливого періоду не передбачено можливість звільнення з військової служби на підставі закінчення дії контракту.

Із чого випливає, що ОСОБА_8 не підлягав звільненню з військової служби після закінчення контракту, у зв`язку з оголошення в Україні часткової мобілізації, і відповідно на момент самовільного залишення ним військової частини в період з 12 серпня по 19 вересня 2015 року, він був військовослужбовцем, а отже, і суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Таким чином, станом на день закінчення контракту 12.10.2014 року законодавством була встановлена норма про те, що дія контракту продовжується до закінчення особливого періоду і оголошення демобілізації, а відтак доводи апеляційної скарги обвинуваченого є спростованими.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого, особу винного, наявність обставин, що

пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та призначив покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, та є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: 1 2 3