Справа № 157/108/16-к Провадження №11-кп/773/247/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:про застосування примусових заходів виховного характеру Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 квітня 2016 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника відділу ювенальної превенції Камінь Каширського ВП ГУНП ОСОБА_7 ,

потерпілої малолітньої ОСОБА_8 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

законного представника ОСОБА_11 ,

особи, щодо якої заявлено клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру малолітнього ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000021 за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді в суді першої інстанції клопотання про застосування примусових заходів, на ухвалу Камінь Каширського районного суду від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_12

В С Т А Н О В И В:
29 січня 2016 року старший слідчий СВ Камінь Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 звернувся до Камінь Каширського районного суду з клопотанням в порядку ст. 498 КПК України про застосування до малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, учня 8-Б класу загальноосвітньої школи 1-3 ступенів с. Пнівне, Камінь Каширського району, примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків, у зв`язку з вчиненням останнім суспільно небезпечного діяння, яке виразилось у нанесенні ним 07 червня 2015 року на ґрунті особистих неприязних стосунків потерпілій малолітній ОСОБА_8 одного умисного удару долонею руки по обличчю, внаслідок чого їй була заподіяна фізична біль, і яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Ухвалою Камінь Каширського районного суду від 16.02.2016 року у задоволенні вищезазначеного клопотання щодо ОСОБА_12 було відмовлено, а кримінальне провадження закрито.

Своє рішення суддя мотивув тим, що, хоча ОСОБА_12 і вчинив, за вказаних у клопотанні місці, часі та обставинах суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, будучи у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння однак, з урахуванням бездоганної поведінки та позитивної характеристики останнього після його вчинення, думки представників школи, служби у справах дітей та ювенальної превенції, які вважали, що нас розгляду клопотання фактично відпала необхідність у застосуванні до малолітнього примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків, оскільки він і так перебуває під їх наглядом.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор, який брав участь у розгляді клопотання в суді першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого суду, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого і застосувати до ОСОБА_12 примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків строком на 1 рік.

В обґрунтування зазначає, що суд в порушення ст. ст. 500, 501 КПК України, правильно встановивши факт вчинення ОСОБА_12 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, а також, що останній вчинив дане діяння у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння, безпідставно не застосував до останнього примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків. Окрім цього вказує, що позитивні характеристики малолітнього ОСОБА_12 та його бездоганна поведінка протягом тривалого часу, який пройшов з часу вчинення останнім зазначених у клопотанні дій, у відповідності до ч. 2 ст. 501 КПК України не можуть бути підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, прокурора та представника відділу ювенальної превенції, які підтримали апеляційну скаргу частково та просили ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою закрити кримінальне провадження у зв`язку із примиренням винного з потерпілою, потерпілу та її законного представника, ОСОБА_12 , його законного представника та захисника, які просили не застосовувати примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_12 та закрити кримінальне провадження, перевіривши матеріали останнього, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 97 КК України примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього ж Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

В той же час, відповідно до вимог ст. 500, п. п. 1, 2 ч. 1, ч. 2 ст. 501 КПК України судовий розгляд кримінального провадження про застосування до неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності, примусових заходів виховного характеру має бути завершено постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні і закриття кримінального провадження. Ухвала про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закриття кримінального провадження ухвалюється судом лише у разі не доведення наступних обставин: чи мало місце суспільно небезпечне діяння та чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння.

Висновки суду першої інстанції про винуватість малолітнього ОСОБА_12 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, які ні ким, в тому числі і апелянтом, не оспорюються.

В той же час, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що лише позитивні характеристики малолітнього ОСОБА_12 та його бездоганна поведінка протягом тривалого часу, який пройшов з часу вчинення останнім зазначених у клопотанні дій, думка представників школи, служби у справах дітей та ювенальної превенції, про недоцільність задоволення клопотання слідчого, згідно ч. 2 ст. 501 КПК України не можуть бути підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого, а фактично можуть лише впливати на визначення тривалості примусових заходів виховного характеру, які застосовуються судом.

Під час розгляду клопотання суд першої інстанції встановивши, що малолітній ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, у віці від одинадцяти років до настання віку (16 років згідно ст. 22 КК України) з якого наступає кримінальна відповідальність за це діяння, повинен був вирішити питання про застосування щодо останнього примусових заходів виховного характеру у порядку, передбаченому ст. ст. 500, 501 КПК України.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду відбулося примирення між ОСОБА_12 і потерпілою ОСОБА_8 , про що законним представником останньої було подано відповідну заяву, в якій вона просила закрити кримінальне провадження, оскільки будь-яких претензій потерпіла сторона до ОСОБА_12 не має.

За таких обставин, апеляційний суд частково погоджується з думкою прокурора, який приймав участь в апеляційній інстанції про необхідність закриття кримінального провадження щодо малолітнього ОСОБА_12 , однак вважає, що звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, тобто на підставі ст. 46 КК України, можливо лише у випадку, якщо ця особа вперше вчинила злочин невеликої тяжкості, примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Ч. 1 ст. 18 КК України передбачено, що суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Згідно ж ст. 22 КК України ОСОБА_12 , 2002 року народження, на час інкримінованого йому діяння не був суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, оскільки не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за даний злочин.

З огляду на вищенаведене та приймаючи до уваги бездоганну поведінку та позитивні характеристики останнього після вчинення інкримінованого йому діяння, думки представників школи, служби у справах дітей та ювенальної превенції, які вважали, що фактично відпала необхідність у застосуванні до малолітнього примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків, оскільки він і так фактично перебуває під їх наглядом, а також, у зв`язку з примирення в ході апеляційного розгляду малолітнього ОСОБА_12 з малолітньою потерпілою, та з урахуванням, в першу чергу інтересів останніх, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалу суду від 16 лютого 2016 року щодо малолітнього ОСОБА_12 залишити без зміни.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 500, 501 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді клопотання в суді першої інстанції, задовольнити частково.

Ухвалу Камінь Каширського районного суду від 16 лютого 2016 року щодо малолітнього ОСОБА_12 залишити без зміни.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: