АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Номер провадження 11-кп/774/199/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
7 квітня 2016р. м.Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі кримінальне провадження, №0001199, внесене, 29.04.2013р. до Единого реєстру досудових розслідувань відносно:
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області,

зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше

не судимого,

виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. ст.286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, потерпілої ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016р.
Вироком суду першої інстанції 25 січня 2016р., ОСОБА_8 визнано невинним в пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення в якому він обвинувачувався.
Вирішено питання по речовим доказам і судовим витратам.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 залишено без розгляду.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9 , ОСОБА_10
потерпіла ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_8
захисник обвинуваченого ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі, прокурор у кримінальному провадженні, просить скасувати вирок Жовтневогорайонного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016р. відносно ОСОБА_8 , у зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічністю та неповнотою судового слідства, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.
Потерпіла ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі, також просить скасувати рішення суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 , оскільки його ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
ОСОБА_8 було висунуте обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за наступних обставин.
29.04.2013р. в світлий час доби, приблизно о 18.15 год., водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Range Rover» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул.Каширська зі сторони вул.Сірка в напрямку вул.Краснознаменна в м.Кривому Розі.

Рухаючись зі швидкістю 110 км/год., водій ОСОБА_8 значно перевищував максимально дозволену у населених пунктах швидкість, порушуючи вимоги п.12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України, згідно яких:

-«12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»

-«12.9. Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "і" пункту 30.3 цих Правил;»

В цей же час, позаду автомобіля «Range Rover», у попутному напрямку, по проїжджій частині вул.Каширська зі швидкістю 120 км/год. рухався автомобіль «ВМW» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який, рухаючись із більшою швидкістю, почав здійснювати маневр обгону автомобіля «Range Rover».

Рухаючись зі швидкістю 120 км/год., водій ОСОБА_12 , також значно перевищував максимально дозволену у населених пунктах швидкість, порушуючи вимоги п. 12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України.

В ході виконання маневру обгону водієм ОСОБА_12 , водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість спостерігати за діями водія ОСОБА_12 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перешкоджаючи обгону, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля ліворуч, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 2,3 б), 10.1, 14.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

-«1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху...не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

-«2.3 б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: ... б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, ... і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

-«10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху»;

-«14.3. Водієві транспортного засобу, якого обганяють, забороняється перешкоджати обгону шляхом підвищення швидкості руху або іншими діями».

Внаслідок порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події, водій ОСОБА_8 в районі електричної опори №185 по вул.Каширська м.Кривого Рогу, допустив зіткнення із автомобілем «ВМW», під керуванням водія ОСОБА_12 , після чого останній почав рухатись у стані заносу, і виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення із автомобілем «Range Rover» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_13 , який рухався по вул.Каширська з боку вул.Краснознаменна, тобто у зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водія ОСОБА_12 , було травмовано, 29.04.2013р., ОСОБА_12 , знаходячись на стаціонарному лікуванні у КЗ «Міська клінічна лікарня №8» помер від травм отриманих внаслідок ДТП.

Згідно висновку експерта №901 від 28.05.2013р., смерть ОСОБА_12 , наступила від сполученої травми голови і тулубу яка супроводжувалась множинними переломами кісток скелету, ушкодженням внутрішніх органів і ускладнилась травматичним шоком, що підтверджується характером і тяжкістю виявлених тілесних ушкоджень.

Згідно висновку експерта №58/27/29-277 від 20.09.2013р., в діях водія ОСОБА_8 по керуванню автомобілем «Range Rover» р.н. НОМЕР_1 вбачаються невідповідності вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією, яка розглядається.

В діях водія ОСОБА_12 по керуванню автомобілем «ВМW» вбачаються невідповідності вимогам п.12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.

Між порушенням водієм ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п. 10.1Правил дорожнього руху України та наслідками які наступили - смертю потерпілого ОСОБА_12 , є прямий причинний зв`язок.

Суд першої інстанції ухвалив вирок, яким визнав невинуватим ОСОБА_8 в пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України.
Розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинувачення висунуте ОСОБА_8 ґрунтується на припущеннях і суб`єктивній позиції досудового розслідування та сторони обвинувачення.
Суд першої інстанції зазначив, що докази, на які посилається сторона обвинувачення, як на обґрунтування та доведеність вини обвинуваченого, об`єктивно не підтверджують наявність в діях водія ОСОБА_8 порушень п.12.4 та 12.9 Правил дорожнього руху України, які виразилися у перевищенні швидкості руху та п.10.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися у зміні напрямку руху керованого ним транспортного засобу «Range Rover» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що спричинило зіткнення з рухомим в попутному напрямку руху транспортним засобом «ВМW» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , та відповідно пошкодження транспортного засобу автомобіля «ВМW», що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , та складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

На переконання суду першої інстанції, прокурором, в рамках дотримання принципу змагальності судового розгляду, з урахуванням доказів, які були досліджені в ході судового розгляду та оцінені судом з точки зору їх достатності, не доведено, вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Прокурор у кримінальному провадженні, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, просить скасувати вирок суду Жовтневого району м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016р. відносно ОСОБА_8 , і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказуючи на неповноту судового розгляду, прокурор зазначає, що 22.01.2016р., під час судового засідання прокурором заявлялося клопотання про залучення доказів кримінального провадження, а саме: протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 , постанови про пред`явлення підозри ОСОБА_8 , які мають суттєве значення для розгляду кримінального провадження, однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання, чим фактично допустив неумотивоване невжиття відповідних процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Прокурор вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст.363 КПК України, зазначаючи при цьому, що 22.01.2016р., суд, не закінчивши з`ясування обставин та перевірки їх доказами, відразу перейшов до судових дебатів.
Прокурор вважає, що, суд, порушив вимоги ч.1 ст.358 КПК України, заливши без дослідження безпосередньо у судовому засіданні документи які мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.
Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, прокурор зазначає, що під час судового розгляду були допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були очевидцями події, і які під час розгляду кримінального провадження суддею ОСОБА_15 , так і під час розгляду справи суддею ОСОБА_1 , давали чіткі, послідовні покази, які не змінювалися.
Прокурор зазначає, що вказані свідки давали пояснення щодо зміни напрямку руху автомобілю під керуванням ОСОБА_8 , при цьому, прокурор звертає увагу, що обидва свідки давали майже однакові пояснення, наполягаючи на тому, що саме водій «Range Rover» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 здійснив різкий відворот руля вліво, чим перешкодив водію автомобіля «БМВ» ОСОБА_12 здійснити обгін його транспортного засобу, в результаті чого, автомобіль ОСОБА_8 зацепив лівою задньою частиною, автомобіль ОСОБА_12 , тобто ці свідки пояснили, що ОСОБА_8 підрізав автомобіль «БМВ», в результаті чого і сталося зіткнення транспортних засобів яке привело до дорожньо-транспортної пригоди.

Прокурор наполягає, що пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ґрунтувалися на обставинах події, за якою вони спостерігали під час керування належними їм транспортними засобами, однак суд не навів у вироку жодного спростування показань вказаних свідків.
Прокурор звертає увагу, що виправдовуючи ОСОБА_8 , суд першої інстанції в основу недоведеності його вини поклав показання самого обвинуваченого, які він надав в судовому засіданні та показання свідка ОСОБА_16 , який являється близьким другом обвинуваченого, при цьому, визнав недопустимими докази сторони обвинувачення, згідно, яким, вина ОСОБА_8 доведена в повному обсязі.

Прокурор вказує на те, що суд не з`ясував істотних протиріч у доказах та не вжив заходів щодо перевірки показань заінтересованих учасників кримінального провадження, поклавши їх в основу вироку.

Як зазначає прокурор, суд не звернув уваги на істотні протиріччя показань обвинуваченого, які повністю спростовуються доказами кримінального провадження які подавалися прокурором під час судового розгляду.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч.1, ч.3, ч.4 ст.374, ч.1 ст.411 КПК України, виправдовуючи ОСОБА_8 , поклав в основу вироку висновки, що не ґрунтуються на достовірних доказах, досліджених безпосередньо під час судового розгляду, його висновки про невинуватість обвинуваченого не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, оскільки суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , які могли істотно вплинути на його висновки, і при наявності суперечливих доказів, суд не зазначив та не навів мотивів, чому саме взяв до уваги одні докази і відкинув інші, та не обґрунтував, чому саме він дійшов до таких висновків, не звернув увагу, що висновки викладені у судовому рішенні містять істотні суперечності.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.87 КПК України, оскільки належним чином не вмотивував свого рішення щодо визнання деяких доказів недопустимими.

Прокурор звертає увагу на те, що суд першої інстанції, визнавши недопустимим доказ, а саме: висновок експертизи №58/29-140 від 29.05.2013р. та висновок експертизи №58/27/29-277 від 20.09.2013р., не обґрунтував їх визнання недопустимими, у зв`язку з чим, прокурор вважає, визнання цих доказів судом недопустимими, необґрунтованим, таким, що суперечить вимогам ст.ст.84, 86, 87 КПК України, при цьому прокурор зауважує, що в порушення вимог ст.86 КПК України, суд першої інстанції неодноразово посилався у виправдувальному вироку на ці експертизи.
Крім того, прокурор вважає, що суд першої інстанції, визнаючи наведені докази недопустимими, оскільки вони отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, не навів, і не зазначив конкретні докази, які на думку суду вказують на те, що всі фактично отриманні і подані стороною обвинувачення доводи були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Потерпіла ОСОБА_7 , обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, при цьому зазначає, що суддя ОСОБА_1 , який ухвалив оскаржуваний вирок, вже брав участь в даному кримінальному провадженні, оскільки він ухвалив рішення по відводу судді ОСОБА_15 , який першим розглядав дане кримінальне провадження.
При цьому потерпіла вказує на те, що однією з підстав задоволення відводу судді ОСОБА_15 , було те, що матеріали справи містять декілька експертиз, які суперечать одна одній і суддя ОСОБА_15 не вжив заходів для усунення цих протиріч, однак суддя ОСОБА_1 , теж не усунув вказаних недоліків.
Вказуючи на неповноту судового розгляду, потерпіла звертає увагу на те, що суд першої інстанції не оголошуючи про закінчення з`ясування обставин по справі та перевірку їх доказами, та перехід до судових дебатів, безпідставно відмовив прокурору в клопотанні, надати нові докази, а саме протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 , мотивуючи відмову тим, що в стадії судових дебатів, докази не додаються і відповідно не перевіряються.
Потерпіла звертає увагу на те, що у вироку суд лише зазначив обвинувачення яке було висунуто ОСОБА_8 під час досудового розслідування, не зазначивши обставини, які встановив суд під час судового розгляду, у зв`язку з чим не зрозуміло за яких же обставин мала місце подія дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, потерпіла вважає, що суд, порушуючи вимоги ст.87 КПК України незаконно визнав недопустимими доказами два висновки експерта: №58/29-140 від 29.05.2013р. та №58/27/29-277 від 20.09.2013р., оскільки ці докази не були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При цьому потерпіла зауважує, що висновок того ж експерта Пилипенка №58/27/29/355;356 від 19.11.2013р., зроблений на підставі показань ОСОБА_8 у якому зроблено висновок щодо відсутності в діях обвинуваченого порушень Правил дорожнього руху України, суд визнав допустимим доказом, незважаючи на те, що при проведенні обох експертиз одним і тим же експертом використовувалася однакова література та методики.
Потерпіла вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.411 КПК України, оскільки на її думку, у рішенні конкретно не зазначено, чому суд, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Потерпіла зазначає, що суд повинен був оцінити усі три висновки експерта, а також оцінити їх у сукупності з іншими доказами по справі, зокрема з показаннями свідків та даних слідчих експериментів і прийняти міри для усунення протиріч.
Потерпіла ОСОБА_7 зауважує, що суд першої інстанції безпідставно не дав оцінку показанням свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 з приводу зміни водієм ОСОБА_8 напрямку руху його автомобілю, в результаті якого він підрізав автомобіль БМВ під керуванням ОСОБА_12 , створивши останньому перешкоду.
Потерпіла вважає, що швидкість руху транспортних засобів у даному кримінальному провадженні не є обставиною яка підлягає доказуванню і жодним чином не доводить та не спростовує винуватість ОСОБА_8 , оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок зміну напрямку руху саме його автомобіля.
Потерпіла ОСОБА_7 вважає, що суд першої інстанції, взявши до уваги тільки показання обвинуваченого і його друга, свідка ОСОБА_16 , які є зацікавленими особами, і повністю проігнорувавши показання незацікавлених осіб, свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які були очевидцями події, допустив неповноту судового розгляду і свою упередженість в розгляді справи.
Потерпіла вказує на те, що суд першої інстанції не додержався роз`яснень Пленуму Верховного Суду України 14 від 23 грудня 2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», викладених у п.7 цієї постанови, оскільки не з`ясував ступінь участі кожного з водіїв у спричиненні злочинного наслідку, що також свідчить про неповноту судового розгляду.
Прокурор у кримінальному провадженні, в судовому засіданні апеляційної інстанції, повністю підтримав свою і потерпілої ОСОБА_7 апеляційні скарги, просив їх задовольнити, скасувати вирок суду Жовтневого району м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016р. відносно ОСОБА_8 , у зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічністю та неповнотою судового слідства, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор ОСОБА_10 , яка також брала участь в апеляційному розгляді справи, повністю підтримала апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 і прокурора у кримінальному провадженні, просила скасувати рішення суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 , призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.
Виправданий ОСОБА_8 , в судовому засіданні апеляційної інстанції, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги, без задоволення.
Захисник ОСОБА_11 , в судовому засіданні при апеляційному розгляді, заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора і потерпілої ОСОБА_7 , просив залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції, без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, порівнявши їх з матеріалами, наявними у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Суд першої інстанції розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав його виправданим, на підставі ст.373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що доводи прокурора та потерпілої, щодо передчасного висновку суду першої інстанції про визнання ОСОБА_8 невинуватим у скоєнні злочину, є обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, ігноруючи вимоги Закону щодо перевірки усіх доказів сторони обвинувачення, не перевірив кожен доказ окремо, і всі докази в їх сукупності.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», зі змінами, скасування виправдувального вироку у зв`язку з порушенням кримінально-процесуального закону може мати місце лише в тому випадку, коли ці порушення перешкоджали чи могли перешкодити суду об`єктивно, повно та всебічно розглянути справу і постановити законний та обгрунтований вирок.
Ухвалюючи рішення про визнання невинуватим ОСОБА_8 , суд першої інстанції, у вироку зазначивщо судовий розгляд даної кримінальної справи було проведено у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст.62 Конституції України та норми КПК України, які зобов`язують сторону обвинувачення доводити винуватість особи, дійшов висновку, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_8 , ґрунтується на припущеннях і суб`єктивній позиції досудового розслідування та сторони обвинувачення, і що, зазначена позиція сторони обвинувачення абсолютно суперечить встановленим під час судового провадження обставинам справи.

Крім того, суд вказав, що використав усі можливості збирання доказів, вжив усі передбачені законом заходи забезпечення судового провадження, і тому ухвалив виправдувальний вирок.

Однак, колегія судів, перевіривши та проаналізувавши матеріали кримінального провадження, вислухавши пояснення сторони обвинувачення та сторони захисту, встановила, що вказівка суду 1-ої інстанції про перевірку всіх доказів у кримінальному провадженні, не відповідає дійсності.
Згідно з ч.2 ст.84КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
З матеріалів кримінального провадження видно, що прокурор визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми, склав обвинувальний акт і зазначив їх у реєстру матеріалів досудового розслідування(ар.пр.1-3т.1), у тому числі слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_14 , очевидця подій дорожньої транспортної пригоди.
У судовому засіданні прокурор для всебічного з`ясування усіх обставин пригоди заявляв клопотання про дослідження зазначеного доказу, однак суд не задовольнив його клопотання, вказавши, що після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і переходу до дебатів, сторони кримінального провадження не мають право просити про дослідження доказів, що це не передбачено законом.
З зазначеним висновком суду першої інстанції, колегія суддів не може погодитися, оскільки це суперечить ч.5 ст.364 КПК України, про що слушно вказали прокурор і потерпіла в апеляційних скаргах.
Відповідно до ст.94 КПК України суд неупереджено досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
З виправдувального вироку видно, що суд першої інстанції вказані вимоги закону не виконав, не дослідивши докази у їх сукупності.
Виправдовуючи ОСОБА_8 , за обвинуваченням за ч.2 ст.286КК України, суд першої інстанції ставить під сумнів покази свідків - очевидців дорожньої транспортної пригоди - ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , вважає їх не послідовними, тоді як, колегія суддів прослухавши технічний запис судового засідання, встановила, що свідки не сумніваючись в подіях, впевнено, маючи тривалий досвід в керуванні технічними засобами, давали чіткі свідчення, щодо дорожньої транспортної події, про що теж вказують прокурор і потерпіла в апеляційних скаргах.
При ухвалені виправдувального вироку суд першої інстанції порушив вимоги ст.411 КПК України, оскільки, у рішенні конкретно не зазначив, чому як на його думку, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, взяв до уваги одні докази і відкинув інші, судом першої інстанції докази оцінювалися не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а відокремлене один від одного, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, який не відповідає фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції визнав недопустимими докази, а саме: висновок експертизи №58/29-140 від 29.05.2013р. та висновок експертизи №58/27/29-277 від 20.09.2013р., однак, в супереч ст.87 КПК України, не обґрунтував чому, він вважає зазначені докази недопустимими, в той же час, як правильно зауважили прокурор і потерпіла, в апеляційних скаргах, суд першої інстанції неодноразово посилався у виправдувальному вироку на висновки цих експертиз.
Слід зауважити, що при проведенні експертиз, виходячи з положень ст.101 КПК України, висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.
З описової частини зазначених експертиз не видно які саме матеріали кримінального провадження були надані експерту для дослідження, і виходячи з яких доказів він дійшов певних висновків, вказавши причинно-наслідковий зв`язок в події, що відбулася. В матеріалах експертиз зазначені тільки загальна кількість сторінок і те, що вони не пронумеровані і опис документів відсутній (ар.пр.100,105т.1), з допиту експерта ОСОБА_17 теж не видно які саме докази йому були надані для експертного дослідження.
Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції даючи перевагу одним доказам і не аналізуючи інші у їх сукупності порушив вимоги закону щодо необхідності всебічного, повного, і неупередженого розгляду всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.
Згідно постанови Пленуму Верхового Суду України від 23 грудня 2005 р. « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»(Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), а також постановою Верховного Суду України у справі про перегляд судового рішення з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої статтею 286 КК України, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень від 5 листопада 2015 року при розгляді справи №5-218кс 15 висловився про те, що у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали; дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв; хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію); тобто з`ясувати ступінь участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку, чого не було зроблено судом першої інстанції.
У п.1 ч.3 ст.374 КПК України, передбачено що у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначається окрім, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, також і підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, у виправдувальному вироку неповинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.
Також у мотивувальній частині виправдувального вироку має бути чітко викладено, за якою з підстав суд вважає за необхідне виправдати обвинуваченого.
Однак, суд першої інстанції обмежився викладенням тексту трьох частин статті 373 КПК України.
З огляду на зазначене, керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407, 409, 411, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні і потерпілої ОСОБА_7 - задовольнити повністю.

Скасувати вирок Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2016р., яким ОСОБА_8 визнано невинним в пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення в якому він обвинувачувався і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4