У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

доповідачаОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурораОСОБА_4 ,
представника потерпілогоОСОБА_5 ,
виправданоїОСОБА_6 ,
захисниківОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
при секретаріОСОБА_9 ,
розглянула в судовому засіданні 7 квітня 2016 року у м. Києві кримінальне провадження № 0000096 за касаційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_5 та прокурора на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 2 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 .
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року
Синякову ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку
м. Нураталді Республіки Казахстан, мешканку

АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 4 ст. 190 КК України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 2 405 961 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою в особливо великих розмірах, вчиненому за таких обставин.
Восени 2007 року ОСОБА_6 , вирішивши придбати земельну ділянку площею 0,0802 га із житловим будинком на АДРЕСА_1 , але не маючи для цього коштів чи можливості оформити банківський кредит, умовила ОСОБА_12 , з якою знаходилась у дружніх стосунках, отримати такий кредит та купити для неї зазначене нерухоме майно з тим, щоб в подальшому вона, як фактичний покупець, погасила банківську заборгованість.
Діючи в інтересах ОСОБА_6 , 25 грудня 2007 року в м. Києві ОСОБА_12 уклала з АБ «Банк регіонального розвитку» кредитний договір на 2 525 000 грн та іпотечний договір, а з власником нерухомого майна - договори купівлі-продажу житлового будинку (1 958 884 грн) та земельної ділянки (566 116 грн), які були заставлені банку із забороною відчуження до повного погашення кредиту. До вересня 2009 року ОСОБА_6 погашала через ОСОБА_12 кредитну заборгованість та користувалась придбаним майном за призначенням.
У вересні 2009 року у зв`язку із введенням в АБ «Банк регіонального розвитку» тимчасової адміністрації всім боржникам були висунуті вимоги щодо дострокового погашення кредитів, а ОСОБА_12 запропоновано погасити заборгованість за рахунок депозитних коштів ОСОБА_10 - одного з вкладників, якому банк не мав можливості здійснювати відповідні виплати. Погодившись з цією пропозицією, ОСОБА_6 домовилась з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про таке погашення заборгованості, про укладення з останньою після зняття банком заборони відчуження будинку та земельної ділянки договорів їх купівлі-продажу, а з ОСОБА_10 - договорів іпотеки і позики на визначену сторонами суму. При цьому у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на заволодіння шляхом обману коштами ОСОБА_10 в особливо великих розмірах.
19 жовтня 2009 року кредитний комітет АБ «Банк регіонального розвитку» дозволив провести зазначені банківські операції, наступного дня ОСОБА_10 погасив заборгованість ОСОБА_12 в сумі 2 555 961 грн 54 коп., вона 26 листопада 2009 року уклала з ОСОБА_6 в м. Києві договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, а ОСОБА_6 1 грудня 2009 року зареєструвала своє право приватної власності на це майно в КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» та Управлінні земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі.
17 грудня 2009 року ОСОБА_6 , реалізуючи свій шахрайський умисел, в офісі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 уклала з ОСОБА_10 лише договір іпотеки вищезазначених будинку й земельної ділянки та частково погасила заборгованість перед ним в розмірі 150 000 грн, відмовившись підписати договір позики та погасити решту заборгованості в розмірі 2 405 961 грн 54 коп., чим завдала ОСОБА_10 матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на зазначену суму.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 2 листопада 2015 року вирок щодо ОСОБА_6 скасовано, провадження закрито за відсутністю в її діях складу злочину.
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_5 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що матеріалами провадження винуватість ОСОБА_6 доведена у повному обсязі. Просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі із доповненнями прокурор також посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає винуватість ОСОБА_6 доведеною. Просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У запереченні на касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_5 захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вважають доводи скарги безпідставними і просять залишити ухвалу без зміни.
Заслухавши доповідача, міркування представника потерпілого ОСОБА_5 та прокурора на підтримання касаційної скарги, пояснення виправданої та її захисників, які вважали ухвалу законною та обґрунтованою і просили залишити її без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог статей 370, 418 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими шд час судового розгляду та оціненені судом відповідно довимог закону.
Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів.
Вказані вимоги порушено судом апеляційної інстанції, який, мотивуючи своє рішення, не зазначив мотиви не врахування окремих доказів та надачи переваги іншим доказам.
З матеріалів провадження убачається, що висновок апеляційного суду про те, що у засудженої були відсутні будь-які боргові зобов`язання як перед ОСОБА_12 , так і перед потерпілим ОСОБА_10 , оскільки відповідно до укладених між засудженою ОСОБА_6 (покупець) і свідком ОСОБА_12 (продавець) договорів купівлі-продажу від 26 листопада 2009 року земельної ділянки та будинку, перша повністю розрахувалася із останньою за зазначені об' єкти, є необгрунтованим і таким, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Зокрема, такий висновок суперечить показанням потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 та обвинуваченої ОСОБА_6 щодо способу розрахунку перед погашенням кредиту депозитними коштами.
Скасовуючи виправдувальний вироку щодо ОСОБА_6 з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 листопада 2014 року вказала на відсутність підтвердження наявності у ОСОБА_6 значних коштів, а саме 2 000 000 грн. на купівлю будинку та 252 100,68 грн. на купівлю земельної ділянки, та на відмову ОСОБА_6 повідомити суд про спосіб здійснення розрахунку. Надані стороною захисту документи, на які в своїй ухвалі посилається суд апеляційної інстанції, не можуть бути доказами наявності у ОСОБА_6 значних коштів, оскільки вказану в них продаж її майна було проведено задовго до укладання угод кушвлі-продажу, а суми отриманого доходу є значно меншими вартості придбання будинку і земельної ділянки.
Посилання апеляційного суду на договір позики від 20 жовтня 2009 року, укладений між потерпілим ОСОБА_10 і свідком ОСОБА_12 в частині того, що саме остання (а не ОСОБА_6 ) є боржником потерпілого, що ОСОБА_12 не виконала умови п. 7 цього договору щодо передачі в іпотеку потерпілому будинку і земельної ділянки в с. Чайки, а продала його ОСОБА_6 , що потерпілий не зміг в судовому засіданні пояснити, чому він не звертався з майновими вимогами до ОСОБА_12 , як і не зміг пояснити, чому строк цього договору (як і зафіксований в договорі іпотеки строк повернення боргу обвинуваченою) закінчувався 20 жовтня 2014 року, а заява про злочин була подана в лютому 2013 року, тобто за півтора року до закінчення строку, чому однакові за строком позикові умови із ОСОБА_12 (за договором позики) містять суму 2 600 000 грн., а такі ж за строком умови із ОСОБА_6 (за договором іпотеки) складають суму в розмірі 3 750 000 грн., також є не мотивованими і помилковими.
Так, допитані у суді потерпілий ОСОБА_10 і свідок ОСОБА_12 показали, що зазначений договір мав характер гарантії потерпілого ОСОБА_10 і був дійсно укладений тому, що саме цієї дати, 20 жовтня 2009 року депозитними коштами ОСОБА_10 був погашений кредит, формально оформлений на ОСОБА_12 , отримувачем якого фактично була
ОСОБА_6 . Станом на 20 жовтня 2009 року будинок ще знаходився в заставі у банку, не був переоформлений на ОСОБА_6 і була відсутня можливість оформлення боргових зобов`язань, в тому числі з їх забезпеченням за безпосередньої участі ОСОБА_6 . Пізніше, 17 грудня 2009 року, після оформлення власності на ОСОБА_6 , була здіиснена спроба оформлення боргових документів на неї, договір іпотеки вона підписала, а від підписання договору позики ухилилася. Саме ці події і є поясненням існування договору позики, укладеного між 3еленською Г .М. та ОСОБА_10 , а його оцінка як письмового доказу і як факту, начебто існування боргових зобов`язань у 3еленської Г.В. і відсутності таких зобов`язань у ОСОБА_6 є помилковою.
Свідок 3 ОСОБА_14 в суді показала, що вона здійснила формальне (безгрошове) відчуження майна на обвинувачену не в порушення п. 7 укладеного з потерпілим договору позики, а на виконання трьохсторонніх домовленостей щодо погашення боргу саме обвинуваченою, яка після оформлення будинку у свою власність повинна була оформити свої боргові зобов`язання перед потерпілим (від чого вона ухилилася) із забезпеченням їх іпотекою.
Потерпілий ОСОБА_10 у суді апеляційної інстанції ствердив, що причиною звернення до правоохоронних органів в лютому 2013 року (тобто до закінчення договору позики) стало те, що обвинувачена не тільки не повертала розстрочений на п`ять років борг, а і взагалі не визнавала його наявності, що зокрема виразилось у ініціюванні судового процесу щодо визнання недійсним договору іпотеки. Різницю між сумою боргу ОСОБА_6 (3 750 000 грн.) та сумою погашення кредиту депозитними коштами (2 559 000 грн.) він аргументував домовленістю з обвинуваченою з урахуванням п`ятирічної розстрочки боргу, при цьому розмір боргу у сумі 3 750 000 грн. підтверджений власним підписом обвинуваченої.
Визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між обвинуваченою і потерпілим, на що посилається в ухвалі суд апеляційної інстанції, не є доказомм відсутності вини ОСОБА_6 , оскільки єдиною підставою визнання цього договору недійсним стала відсутність основного договору позики, від підписання якого обвинувачена ухилилась, ввівши в оману як потерпілого, так і приватного нотаріуса ОСОБА_13 . При цьому сама ОСОБА_15 показала, що вона знала про те, що при відсутності основного зобов`язання (договору позики, від підписання якого вона ухилилась) є не чинним і похідне (іпотечне) зобов`язання, свідчать про наявність у останньої прямого умислу, направленого на обман потерпілого, юридичну фіксацію відсутності заборгованості і заволодіння коштами потерпілого.
Апеляційним судом не взято до уваги показання свідка - приватного нотаріуса ОСОБА_13 , який суду повідомив, що ОСОБА_10 і ОСОБА_6 за його спостереженнями були в хороших стосунках, в розмові між ними він чув, що укладені договори стосуються фіксації заборгованості саме ОСОБА_6 перед потерпілим за викуплений ним з іпотеки банку будинок обвинуваченої. Про те, що це є борг 3 ОСОБА_16 , який начебто забезпечувала ОСОБА_6 договором іпотеки, не було жодного слова, сторонами боргових зобов`язань були саме ОСОБА_10 і ОСОБА_6 , яка пообіцяла привести не підписаний нею в приміщенні нотаріальної контори договір позики в найближчий час, однак цього так і не зробила, а після численних його звернень повідомила, що частину суми вона ОСОБА_10 повернула. Отже, показання свідка ОСОБА_13 повністю спростовують доводи ОСОБА_6 про відсутність жодних заборгованостей перед потерпілим, як і про відсутність обіцянок щодо повернення такої заборгованості.
Зі змісту заяви ОСОБА_6 приватному нотаріусу дійсно не вбачається факту безпосереднього отримання коштів від ОСОБА_10 або ОСОБА_12 , оскільки такого факту не існувало, а борг виник через погашення потерпілим кредиту за будинок, що є власністю ОСОБА_6 . Однак, у цій заяві зазначений саме її борг (не ОСОБА_12 , ні будь-якої третьої особи) і саме перед ОСОБА_10 , у розмірі 3 750 000 грн. Саме ця сума зазначена і в п. 1.1. договору, який власноручно підписала ОСОБА_15 в якості забезпечення основного боргового зобов' язання.
Крім того, однією з підстав скасування колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 стало посилання на необхідність встановлення часу її фактичного вселення в будинок в с. Чайки. Як показала ОСОБА_6 , в неї виник намір щодо купівлі будинку і земельної ділянки в с. Чайки в листопаді 2009 року. Вказані свідчення повністю спростовуються доказами, які безпідставно не взято до уваги апеляційним судом.
Так, свідок ОСОБА_17 показав суду, що побудував будинок в с. Чайки, який був оформлений на його дружину, після неможливості викупу будинку ОСОБА_12 інтерес до його придбання за рахунок кредитних коштів останньої висловила ОСОБА_6 і було це саме в 2007 році. Також показав, що ОСОБА_6 почала проживати в будинку з літа 2008 року, а він як будівельник неодноразово здійснював за її вимогою ремонтні та інші роботи.
Також апеляційним судом фактично проігноровано показання свідка ОСОБА_18 , який зазначив, що також безпосередньо від ОСОБА_6 неодноразово при зустрічах чув, як вона розмовляла із ОСОБА_12 з приводу придбання будинку в 2007 році, та обговорювала різні варіанти його купівлі, ОСОБА_6 запросила його та ОСОБА_12 до придбаного будинку для святкування його купівлі. Під час цієї зустрічі ОСОБА_6 неодноразово дякувала ОСОБА_12 за те, що вона в її інтересах уклала з банком кредитний договір.
При цьому апеляційний суд в ухвалі фактично визнав факт проживання ОСОБА_6 у будинку не з кінця 2009 року, а з літа 2008 року, однак не дав оцінки тому факту.
Таким чином, на думку колегії суддів, висновок апеляційного суду про про те, що обвинувачення ОСОБА_6 у шахрайстві в особливо великих розмірах не доведено, є не мотивованим і передчасним, зробленим без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому цей висновок не може вважатися законним та обґрунтованим.
З огляду на викладене ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно врахувати наведене у даній ухвалі, перевірити доводи, викладені у касаційних скаргах, та прийняти рішення, яке б відповідало вимогам кримінального та кримінального процесуального закону.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника потерпілого ОСОБА_5 та прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 2 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати.
Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3