УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №283/630/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.190 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2016 року м. Житомир
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
виправданої: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
потерпілої: ОСОБА_9 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1
виправдано за відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення. передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.
Речові докази: довідку Малинського ВК ЖРЕП № 2022 від 15 травня 2012 року ухвалено залишити в матеріалах кримінального провадження, будинкову книгу на будинок АДРЕСА_1 повернути ОСОБА_7 , після вступу вироку в законну силу.
Арешт, накладений ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2014 року на 0,38 % частин будинку АДРЕСА_1 , скасовано.
Згідно вироку суду, органами досудового розслідування, ОСОБА_7 обвинувачувалася в тому, що вирішила шляхом обману та зловживання довірою оформити на себе право власності на частку майна, яке належало її брату ОСОБА_11 за наступних обставин.
Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 7 вересня 2005 року власник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_12 подарував своїй доньці ОСОБА_7 62/100 частки домоволодіння за вказаною адресою. 21 вересня 2005 року ОСОБА_7 зареєструвала в Малинському районному державному комунальному підприємстві технічної інвентаризації право власності на дану частину будинку. Після смерті ОСОБА_12 , 01 травня 2006 року, його дружина ОСОБА_13 та діти спадкодавця, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , успадкували за законом по 19/150 частки домоволодіння кожен за адресою: будинок АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що спадкоємець ОСОБА_11 постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, то відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, він прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не відмовився від неї. Після смерті ОСОБА_11 , 28 січня 2010 року, жоден із спадкоємців не звернувся до нотаріуса з письмовою заявою про прийняття спадщини. В 2012 році у ОСОБА_7 , яка на той час вже була власником 62/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , виник намір оформити на своє ім`я решту часток зазначеного домоволодіння, що залишилися після смерті матері та брата. З цією метою звернулася до паспортиста Малинського виробничого комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства ОСОБА_14 з проханням надати довідку про склад сім`ї та осіб, які проживали в домоволодінні АДРЕСА_1 разом з її батьком ОСОБА_12 на час смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 . Неналежно виконуючи свої службові обов`язки ОСОБА_14 не перевірила відомості, що містилися у наданій обвинуваченою домовій книзі, не переконалася у фактичному складі сім`ї на момент смерті спадкодавця ОСОБА_12 та у своєму службовому кабінеті виготовила довідку №2022 від 15.05.2012 року, до якої внесла відомості про те, що на час смерті ОСОБА_12 за місцем його проживання ( АДРЕСА_1 ) ніхто більше не проживав, що фактично не відповідає дійсності та вказану довідку видала ОСОБА_7 . Остання, отримавши довідку та достовірно знаючи про те, що зазначені в ній відомості не відповідають дійсності, вирішила використати її шляхом подачі нотаріусу на початку червня 2012 року для оформлення спадщини, а саме: решти часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які залишились після смерті матері та брата. За наслідками цього, ОСОБА_7 використовуючи офіційний документ, який містив неправдиві відомості шляхом обману отримала право на чуже майно, а саме: отримала свідоцтво на право власності за законом на 38/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , у тому числі на 19/150 часток житла, яке належало її покійному брату ОСОБА_11 та яке мало перейти у власність територіальної громади м. Малина.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок скасувати. Справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Посилається на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. ст. 370, 374 КПК України та передчасно прийшов до висновку про виправдання ОСОБА_7 за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Не звернув увагу та належно не проаналізував у вироку докази, якими орган досудового слідства обґрунтував доведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, не навів мотивів із яких він відкидає їх. Суд не взяв до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_7 отримавши довідку та достовірно знаючи про те, що зазначені в ній відомості не відповідають дійсності, вирішила використати її шляхом подачі нотаріусу на початку червня 2012 року для оформлення спадщини, а саме, решти часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які залишились після смерті матері та брата. Обвинувачена ОСОБА_7 умисно, з метою заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою, приховуючи певні обставини щодо прийняття потерпілою спадщини, викликала у неї впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі майна або права на нього. Крім того, суд, не врахував її покази та не було з`ясовано причин суперечностей показань обвинуваченої та потерпілої під час досудового слідства й судового розгляду справи.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати. Справу направити на повторний судовий розгляд до суду першої інстанції. Посилається на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які були дослідженні безпосередньо судом. Не погоджується з висновком суду, що в судовому засіданні не здобуто доказів того, що ОСОБА_7 мала отримати довідку з недостовірними даними та злочинним шляхом оформила 19/150 частин будинку, чи сприяла її видачі паспортисткою, оскільки свідок ОСОБА_14 під час досудового слідства давала покази, що при зверненні виправдана просила видати їй довідку, що на день смерті батька в будинку по АДРЕСА_1 ніхто більше не проживав та пояснила, що така довідка їй потрібна для прийняття спадщини. При цьому ОСОБА_14 , оскільки давно знала ОСОБА_7 формально оглянула будинкову книгу та видала довідку. Користуючись довірою паспортиста ОСОБА_14 , ОСОБА_7 отримала довідку про склад сім`ї свого покійного батька, який помер у 2006 році до якої були внесені відомості, що не відповідають дійсності в тій частині, що ніхто з її покійним батьком за місцем реєстрації на час смерті не проживав. Вона достовірно знала про те, що на час смерті батька, у його помешканні фактично проживали та були зареєстровані її мати та брат. Виходячи з показань свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_7 вчинила активні дії на здобуття довідки, а не отримала її в результаті помилки паспортиста.
Вказує, що допитана у ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_9 зазначала, що обвинувачена користуючись довірливими родинними стосунками запевнила її, що частка майна батька відійде їй, що призвело до того, що потерпіла у визначені ЦК України строки не звернулась до нотаріуса із відповідною заявою. При цьому, ОСОБА_7 достовірно знала на той час, що право на спадщину слід оформляти у нотаріуса упродовж шести місяців після відкриття спадщини, оскільки перед цим зверталась до нотаріуса з приводу оформлення спадщини. Зазначені вимоги закону ОСОБА_7 приховала від своєї племінниці. Крім того, під час розгляду даного кримінального провадження так і під час розгляду цивільної справи було встановлено той факт, що ОСОБА_7 також пропустила встановленні строки прийняття спадщини після смерті брата, ОСОБА_11 та з заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини вона не зверталася. За таких обставин спадщина, яка залишилася після смерті ОСОБА_11 , відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади м. Малина. Подаючи нотаріусу, на якого згідно ст. 1283 ЦК України покладають повноваження щодо охорони спадкового майна, документи з приводу оформлення спадщини, ОСОБА_7 приховала зазначений факт і тим самим ввела в оману нотаріуса з метою оформити на себе частку спадщини, яка залишилась після смерті брата. При ухваленні вироку судом не дотримано вимог п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку не зазначено усі обов`язкові дані, а саме: не зазначено рішення суду про визнання ОСОБА_7 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні. Вважає, що в діях ОСОБА_7 вбачаються усі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.
Від захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 надійшли заперечння на апеляційну скаргу прокурора Коростишівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 . Просить залишити її без задоволення, а вирок Малинського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2015 року без зміни. Посилається на те, що під час досудового слідства та неодноразових судових розглядів не здобуто доказів на підтвердження показань ОСОБА_9 . Остання, під час розгляду цивільної справи у вересні 2012 року давала одні показання, а під час досудового розслідування в 2013 року інші. Якби допустити, що ОСОБА_7 нібито використала довірливі стосунки з ОСОБА_9 то вона повинна була б звернутися з заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_11 , але таких дій вона не вчиняла. Прокурор незаконно в апеляційній скарзі наводить дані з одночасного допиту ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , оскільки стороною захисту на даний протокол було подано письмові зауваження щодо перекручувань слідчим показань допитаних осіб. Крім того, на підставі наданих суду показань паспортистом ОСОБА_14 , прокурором 08 серпня 2014 року було змінено обвинувачення. У 2015 році обвинувачення знову було змінено, дії ОСОБА_7 перекваліфіковані. Вважає, що дане обвинувачення суперечить кримінальному закону. Ні нотаріус, ні ОСОБА_9 не є потерпілою стороною. Міська рада відмовилася від набуття статусу потерпілої по даній справі, оскільки під час розгляду кримінального провадження не встановлено, що діями ОСОБА_7 порушено інтереси територіальної громади. Спірні 12,6/100 частини будинку, що знаходяться в АДРЕСА_1 не є чужим майном для ОСОБА_7 , як це зазначено в обвинувальному акті, так як даний будинок належав її батькам та після їх смерті вона зверталася до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Прокурором не звернуто увагу на роз`яснення викладені в п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», що шахрайством визнається заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому обман чи зловживання довірою при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненості у вигідності чи обв?язковості передачі майна чи права на нього. Обов?язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, та за відсутності змови з особою, яка ввела потерпілого в оману, вчинене не може розглядатися як шахрайство.
Заслухавши доповідь судді, потерпілу, прокурора, які підтримали подані апеляційні скарги, виправдану та її захисника, про залишення вироку суду без зміни, переглянувши матеріали кримінального провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України в межах апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України відповідає фактичним обставинам справи.
При шахрайстві, об?єктивна сторона злочину полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства. Шахрайство вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , органом досудового розслідування обвинувачувалася в тому, що вирішила шляхом обману та зловживання довірою оформити на себе право власності на частку майна, яке належало її брату, ОСОБА_15 і яке мало перейти у власність територіальної громади м.Малина. Визнавши ОСОБА_9 потерпілою у даному кримінальному провадженні не вказано, якої шкоди їй завдано. Міська рада м.Малина відмовилася від набуття статусу потерпілої сторони. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08 червня 2012 року державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області, ОСОБА_7 належить 38/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , куди увійшли і 19/150 часток житла яке належало її покійному брату, ОСОБА_12 . Згідно рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2015 року, ОСОБА_7 мала право на спадкування будинку після смерті батька, ОСОБА_12 та матері ОСОБА_13 і прийняла спадщину, а також мала право на спадкування після смерті брата, ОСОБА_11 . Таким чином, стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 , шляхом обману чи зловживання довірою потерпілої ОСОБА_9 чи міської ради м.Малина, заволоділа їх майном чи правом на майно, а вони добровільно таке майно або право на майно їй передали. За наведених обставин у діях ОСОБА_7 відсутня об?єктивна сторона злочину.
Постановлений судом першої інстанції вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Його зміст відповідає вимогам ст.374 КПК України. У вироку міститься формулювання обвинувачення, яке пред?являлося ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним, наведені підстави для виправдання обвинуваченої з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За наведених обставин, доводи прокурора, що що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які були дослідженні безпосередньо судом та потерпілої ОСОБА_9 , що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. ст. 370, 374 КПК України та передчасно прийшов до висновку про виправдання ОСОБА_7 за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, не звернув увагу та належно не проаналізував у вироку докази, якими орган досудового слідства обґрунтував доведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, не навів мотивів з яких він відкидає їх, є безпідставними. Безпідставними є і доводи прокурора, що при ухваленні вироку судом не дотримано вимог п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку не зазначено усі обов`язкові дані про визнання ОСОБА_7 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні. Резолютивна частина вироку суду першої інстанції відповідає вимогам п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України. В ній зазначено усі необхідні дані виправданої у пред`явленому обвинуваченні. Зміст резолютивної частини вироку є зрозумілим і не допускає будь-якого іншого трактування.
Доводи прокурора і потерпілої з приводу того, що суд не взяв до уваги, що обвинувачена ОСОБА_7 отримавши довідку та достовірно знаючи про те, що зазначені в ній відомості не відповідають дійсності, вирішила використати її шляхом подачі нотаріусу на початку червня 2012 року для оформлення спадщини, а саме, решти часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які залишились після смерті матері та брата, що вона умисно, з метою заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою, приховуючи певні обставини щодо прийняття потерпілою спадщини, викликала у неї впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі майна або права на нього не в повній мірі відповідають обставинам провадження. Прокурором не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_7 умисно, зловживаючи довірою вчинила дії спрямовані на незаконне заволодіння часткою домоволодіння, яке належало її покійному брату. Згідно рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року ОСОБА_7 мала право на спадкування частки будинку після смерті брата, ОСОБА_11 . Надуманими є доводи прокурора, що ОСОБА_7 приховала від своєї племінниці вимоги закону щодо прийняття спадщини. Законодавчі акти України є загальнодоступними. ОСОБА_7 немає обов?язку перед потерпілою ОСОБА_9 інформувати її з приводу знання законів, наявності у неї прав і обов?язків.
Доводи потерпілої, що суд, не врахував її покази та не було з`ясовано причин суперечностей показань обвинуваченої та потерпілої під час досудового слідства й судового розгляду справи та доводи прокурора з приводу не врахування судом першої інстанції показів свідка ОСОБА_14 , які вона давала під час досудового слідства, є безпідставними. В судовому засіданні судом було перевірено покази потерпілої ОСОБА_9 і у вироку суду їм надана належна юридична оцінка. Щодо пояснень ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_14 , які вони давали під час досудового слідства то вони не можуть бути враховані, оскільки відповідно ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Не заслуговують на увагу доводи прокурора, що ОСОБА_7 пропустила встановленні строки прийняття спадщини після смерті брата, ОСОБА_11 , і з заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини вона не зверталася, а тому спадщина відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади м. Малина. З приводу прийняття спадщини постановлено судове рішення яке набрало чинності. ОСОБА_7 відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08 червня 2012 року державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області, належить 38/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , куди увійшли і 19/150 часток житла яке належало її покійному брату, ОСОБА_12 .
Підстав для зміни чи скасування вироку суду колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , залишити без задоволення, вирок Малинського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2015 року без зміни.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді: