УХВАЛА

15 вересня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_6, перевіривши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд судового рішення щодо нього,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 засуджено вироком Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2010 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27 та ч. 1 ст. 369, ч. 4 ст. 190 КК. Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 26 листопада 2012 року залишив вирок без зміни. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 серпня 2013 року відхилила касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 і його захисника та залишила судові рішення без зміни.

У поданій 7 вересня 2016 року заяві ОСОБА_1 просить переглянути зазначену ухвалу суду касаційної інстанції на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК, скасувати судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції. У заяві та доповненні до неї засуджений стверджує про неоднакове застосування касаційним судом норм права, передбачених ст.ст. 190, 369, 364 та 15 КК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, на підтвердження чого додає копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня та від 9 серпня 2016 року. До заяви додано також належним чином завірені копії судових рішень щодо ОСОБА_1, три копії заяви та 2 копії доповнення до заяви.

Згідно з ч. 2 ст. 450 КПК, суддя-доповідач перевіряє відповідність отриманої ним заяви вимогам КПК і в разі, якщо заяву подано без додержання вимог ст.ст. 448 і 449 КПК, - письмово повідомляє заявника про недоліки заяви та строк, протягом якого той зобов'язаний їх усунути.

Положення п. 3 ч. 2 ст. 448 КПК вимагають зазначати в заяві обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, а положення п. 3 ч. 1 ст. 449 КПК (у разі подання заяви з підстав, передбачених п. 1 чи п. 2 ч. 1 ст. 445 КПК) - додавати до неї копії різних за змістом судових рішень, які б демонстрували неоднаковість застосування відповідної норми права. Однак ОСОБА_1 при поданні заяви не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

1. Заявник стверджує про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 190 КК, оскільки показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 указують на те, що він та його співучасник ОСОБА_5 вимагали зі свідків гроші шляхом залякування і погроз, не витримавши яких, а також здогадавшись, що її намагаються ошукати, ОСОБА_4 звернулася до Служби безпеки України, під контролем працівників якої і віддала гроші, що свідчить про вимагання коштів, а не заволодіння ними шахрайським способом, обов'язковою ознакою якого є добровільна передача майна. Водночас заявник заперечує установлений судом факт застосування обману з його боку, а отже і спільного умислу на заволодіння чужим майном.

Однак перевірка доводів щодо заперечення обставин справи, які встановлено вироком суду, що набрав законної сили, перебуває за межами провадження з перегляду судових рішень Верховним Судом України.

До того ж, на підтвердження зазначених вище аргументів заявник посилається на висновки касаційного суду з іншого приводу - 7 червня 2016 року касаційний суд залишив без зміни рішення суду апеляційної інстанції про закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 15 та ч. 1 ст. 190 КК України у зв'язку з відсутністю складу злочину з огляду на те, що потерпіла особа в момент передачі грошей уже знала і про незаконність вимог обвинуваченого, і про невигідність та необов'язковість для неї передачі цих грошей, а передала їх (під контролем правоохоронців) не завдяки обману, а з метою викриття шахрая.

2. Заявник вважає неправильною кваліфікацію його дій, передбачених ч. 4 ст. 27 та ч. 1 ст. 369 КК, як закінченого злочину, на підтвердження чого посилається на ухвалу касаційного суду від 7 червня 2016 року, якою залишено без зміни кваліфікацію дій особи за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України (в редакції 2013 року).

Однак заява в цій частині не містить мотивування, яке повинно включати обґрунтування подібності правовідносин у порівнюваних прикладах та співставлення висновків суду касаційної інстанції щодо відповідної норми права у різних за змістом судових рішеннях.

Крім того, заявник зазначає про законодавчі зміни, які зазнала норма права, передбачена ст. 369 КК, але також не мотивує таку вказівку.

3. Заявник указує про неправильну кваліфікацію його дій, передбачених ст. 190 КК, як закінченого злочину з огляду на те, що ні він сам, ні його співучасник не мали можливості розпорядитися здобутим майном, оскільки ОСОБА_5 було одразу затримано.

Однак на підтвердження своїх доводів заявник посилається на висновки касаційного суду, зроблені за інших фактичних обставин: згідно з наданою для порівняння ухвалою від 9 серпня 2016 року, касаційний суд підтвердив правильність кваліфікації як замаху на шахрайство дій осіб, які не довели до кінця свій злочинний умисел - не заволоділи чужою квартирою - оскільки були викриті іншою особою.

Водночас заявник посилається на правову позицію Верховного Суду України стосовно моменту закінчення злочину, сформульовану щодо іншої норми права, передбаченої Законом України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 185 КК.

Подання заяви без додержання вимог ст.ст. 448 і 449 КПК перешкоджає вирішенню питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України.

Крім того, заявник висловлює незгоду із незастосуванням щодо нього норми права, передбаченої ст. 364 КК, тоді як він скоїв злочин, будучи працівником правоохоронного органу, з використанням свого службового становища та всупереч інтересам служби. На підтвердження неоднакового застосування даної норми заявник посилається на зазначену вище ухвалу касаційного суду від 9 серпня 2016 року у справі, де дії винної особи отримали кваліфікацію за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 та ч. 3 ст. 364 КК.

Однак, виходячи з приписів ст. 425 КПК, до якої відсилають положення ст. 446 КПК, що регламентують право на звернення про перегляд судових рішень Верховним Судом України, засуджена особа не має права оскаржувати судові рішення усупереч своїм інтересам. Установлення законодавцем меж оскарження судового рішення через використання формулювання «у частині, що стосується інтересів» пов'язане з наявністю обмежень права учасників судового провадження на оскарження судового рішення в тій частині, яка, зокрема, може слугувати погіршенню його правового становища, та вказує на необхідність контролю (перевірки) судом дотримання цих меж із метою уникнення невиправданої тяганини судового провадження, безпідставного перегляду судових рішень та погіршення становища його учасників.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. 450 КПК України,

у х в а л и в:

повідомити ОСОБА_1 про недоліки заяви і надати строк для їх усунення до 15 жовтня 2016 року.

Якщо недоліки заяви буде усунуто в установлений строк, вона буде вважатися поданою в день її первинного подання до Верховного Суду України. У разі, якщо заявник не усуне недоліки заяви протягом установленого строку, заяву буде повернуто заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_6