Справа № 305/2469/13-к
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

21.03.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря - ОСОБА_4 ,
прокурора - ОСОБА_5 ,
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Великий Бичків Рахівського району Закарпатської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
виправданий за ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України за недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Вирішено питання про долю речових доказів: грошові кошти в сумі 5500 доларів США постановлено повернути громадянину ОСОБА_7 ; пакети, конверти, відеокасети, диски залишити у справі; полімерний пакет із піджаком, паперовий пакет із мобільним телефоном « Нокія» з двома сім картками повернути ОСОБА_6 ..
Арешт, накладений на майно ОСОБА_6 на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 11 вересня 2013 року, скасовано.
Запобіжний захід у виді грошової застави щодо ОСОБА_6 скасовано, суму грошової застави повернуто заставодавцю.
У вироку зазначено, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у підбурюванні до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь - якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища за таких обставин: в період з 4 по 9 вересня 2013 року адвокат ОСОБА_6 схиляв та зобов`язав ОСОБА_7 передати йому неправомірну вигоду в розмірі 5500 доларів США для передачі службовим особам СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області за не притягнення його сина до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 307 КК України.
9 вересня 2013 року, о 18 - й годині, в кафе - барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке знаходиться на вул. Карпатській в м. Рахові ОСОБА_6 при передаванні йому ОСОБА_7 грошей в розмірі 5500 доларів США для подальшої передачі службовим особам СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області був затриманий.
Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд у вироку вказав, що відповідно до вимог п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво» дії службової особи, яка, одержуючи гроші для передачі іншій службовій особі, мала намір їх не передавати, а привласнити, належить кваліфікувати за відповідними частинами ст. ст. 190 і 364 КК України, але обвинувачення пред`явлено за ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України, отже судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення. В обвинуваченні не зазначено особу, у співучасті з якою ОСОБА_6 вчинив передбачений ч. 4 ст. 369 КК України злочин; належних доказів, які б свідчили про підбурювання ОСОБА_7 на передачу неправомірної вигоди службовій особі не встановлено; з боку ОСОБА_7 мала місце провокація; обвинувачення ґрунтується на його здогадах - він не знав для кого дає гроші, але міркував, що це неправомірна вигода; протоколи за результатами прослуховування і відеоспостереження за ОСОБА_8 й ОСОБА_9 та компакт диски із записами розмов ОСОБА_6 й ОСОБА_7 визнає недопустимими доказами, оскільки вони отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме: обвинувачем не надані ухвали суду про надання дозволу на проведення цих дій, аудіозапис розмови ОСОБА_6 і ОСОБА_7 здійснено неналежним суб`єктом; передбачених законом підстав для кваліфікації дій за відповідними частинами ст. ст. 27, 15 та 369 КК України немає, винуватість ОСОБА_6 є недоведеною.
Прокурор в апеляції вказує, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки в його основу покладені виключно показання ОСОБА_6 і не прийняті до уваги показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ; відомості, що містяться в протоколах огляду місця події, на компакт дисках, аудіозапису розмов, у висновку судово хімічної експертизи, протоколі про результати проведення негласної слідчої дії аудіо -, відеоконтролю за ОСОБА_6 , протоколі про зняття інформації з телекомунікаційних мереж, протоколі про отримання грошей, ідентифікації грошових коштів, вручення ОСОБА_7 технічних засобів. ( т. 1 а. п. 54 59, т.2 а. п. 121 125, 154 157, т. 3 а. п. 2 9, 10 16, 1722, 37 43, 44 47 ). Вважає, що судом безпідставно визнано докази недопустимими, оскільки надання ухвал про дачу дозволу на проведення слідчих ( розшукових ) дій необов`язково, а достатньо вказівки про дату та особу, що давала дозвіл. Крім того, у вироку містяться судження, які ставлять під сумнів обґрунтованість виправдання. Просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України з призначенням покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна та на підставі ст. 55 КК України позбавити ОСОБА_6 права займатися адвокатською діяльністю строком на три роки. Вважає необхідним врахувати, що ОСОБА_6 не визнав вину, намагався ввести в оману органи досудового розслідування та суд, вчинив кваліфікований тяжкий злочин, який відноситься до категорії корупційних і передбачає покарання до 10 років позбавлення волі, а також те, що злочин вчинено особою, яка за своїм фахом повинна сприяти захисту прав та законних інтересів громадян у спосіб, визначений законом, а не шляхом вчинення злочинів.
Іншими учасниками судового провадження вирок не оскаржено.
Заслухавши доповідь судді про зміст оскарженого судового рішення та апеляційної скарги прокурора; доводи прокурора, який підтримав апеляційні вимоги в повному обсязі; пояснення ОСОБА_6 про залишення вироку без зміни; виступи сторін в судових дебатах; останнє слово ОСОБА_6 ; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог п. 29 ППВСУ «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 4 від 29 червня 1990 року із змінами від 4 червня 1993 року та 3 грудня 1997 року скасування виправдувального вироку у зв`язку з порушеннями кримінально процесуального закону може мати місце лише у тому випадку, якщо ці порушення перешкодили чи могли перешкодити суду об`єктивно, повно та всебічно розглянути справу і винести законний та обґрунтований вирок. Маючи на увазі, що скасування виправдувального вироку погіршує становище виправданого, судам касаційної і наглядної інстанції не допускати випадків скасування виправдувальних вироків із формальних підстав, що не є безумовними для прийняття такого рішення.
Згідно з вимогами ст. 412 КПК України судове рішення може бути скасовано за наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Безумовними підставами для скасування є передбачені у частині другій цієї статті підстави, які є вичерпними.
В апеляції прокурора жодної із передбачених цією нормою підстав не зазначено.
Щодо посилань на те, що судом неправильно визнано докази недопустимими, то вони суперечать вимогам ст. ст. 86, 87 КПК України, згідно з якими одним із критеріїв визнання доказів недопустимими є здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Твердження про необов`язковість дослідження ухвал про надання дозволу з підстав, що в протоколах цих дій містяться відомості про дату і особу є такими, що не узгоджуються з вимогами ст. 23 КПК України про безпосередність дослідження судом показань, речей і документів, згідно з якими не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Даний випадок до переліку цих виключень не входить.
Що стосується доводів апелянта про неналежне мотивування висновків суду, то з вироку вбачається, що судом при постановленні виправдувального вироку повністю дотримано вимоги ст. ст. 370, 373, 374 КПК України. В мотивувальній частині судового рішення зазначено формулювання підозри, яка оголошена особі й визнана судом недоведеною, підстави для виправдання, зазначено мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення. У вироку наведені належні і достатні мотиви й підстави для ухвалення виправдувального вироку, в тому числі що стосуються меж судового розгляду з урахуванням вимог п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво» щодо кваліфікації дій службової особи, яка, одержуючи гроші для передачі іншій службовій особі, мала намір їх не передавати, а привласнити.
Щодо посилань прокурора про зазначення у вироку суджень, які ставлять під сумнів обгрунтованість виправдання ОСОБА_6 , то у зв`язку з тим, що прокурором такі конкретно не наведені, колегія суддів позбавлена можливості навести доводи на їх підтвердження чи спростування.
Твердження апелянта про неналежну оцінку протоколів огляду місця події, отримання грошей, ідентифікації грошових коштів, вручення ОСОБА_7 технічних засобів не спростовують висновків суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України. Так, зазначені в цих документах відомості доводять наявність лише тих обставин - час, місце, учасники події, сума переданих грошей -, що можуть характеризувати об`єктивну сторону інших складів злочину, зокрема передбаченого ст. 190 КК України. В обвинувальному акті не наведено відомості про осіб, у співучасті з якими, ОСОБА_6 вчиняв злочин. Стороною обвинувачення не надано доказів про спільну участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину, як того вимагає ст. 27 КК України. Даних про внесення щодо цих осіб відомостей до ЄРДР та прийняття відповідних процесуальних рішень в матеріалах справи також немає і під час судового провадження прокурор їх не надав, вважаючи фактичні обставини встановленими, а надані докази достатніми і відмовився від подання нових доказів, які спростовують чи доповнюють обставини, установлені під час кримінального провадження.
Отже, враховуючи , що беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у повідомленні про підозру злочину, слідством не надано, а відповідно до вимог ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 є обгрунтованими. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що судовий розгляд згідно зі ст. 337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
ОСОБА_6 жодне обвинувачення в межах даного кримінального провадження органом досудового розслідування висунуто не було. З обвинувального акта вбачається, що його було повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України, але обвинувачення, як того вимагає ч. 4 ст. 110 КПК України, йому пред`явлено не було. ( т. 4 а. с. 1 - 3).
Дана обставина є свідченням порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якими обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. ( Рішення ЄСПЛ у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, у справі «Абрамян проти Росії» від 9.10.2008 року, у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року ).
Отже, враховуючи, що сторона обвинувачення відмовилась виконувати вимоги ст. ст. 17, ч. 1 ст. 25, 92 КПК України щодо вжиття всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення, особи, яка його вчинила, доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України та доведення винуватості особи поза розумним сумнівом, суд не мав права перекласти на себе тягар обвинувачення і вийти за межі судового розгляду.
Пред`явлення обвинувачення є виключно компетенцією органу досудового розслідування і у його відсутності суд не міг прийняти жодного іншого законного рішення, крім виправдувального вироку.
За таких обставин, колегія суддів вважає вимоги прокурора про скасування вироку і постановлення нового такими, що не ґрунтуються на вимогах Конституції України, Кримінального Процесуального Кодексу, Європейської Конвенції та правових позицій ВСУ і ВССУ. Рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляція такою, що не підлягає задоволенню.
Що стосується змін до апеляційної скарги, вони не підлягають розгляду, оскільки в порушення вимог ч. 3 ст. 403 КПК України надійшли до апеляційного суду у не підписаному вигляді й після початку апеляційного розгляду.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, Апеляційний суд Закарпатської області
П О С Т А Н О В И В :.
Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, апеляційну скаргу прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: