Справа № 734/1253/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/644/2016
Категорія - ч.4 ст.407 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000029 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Верхній Куяльник Іванівського району Одеської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, освіта вища, курсант 2 навчальної механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , мешкає у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч.4 ст.407 КК України, із застосуванням ст.ст.69, 60 КК України, до покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з часу його фактичного затримання з 20 квітня 2016 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили обрано у вигляді тримання під вартою з утриманням його на гауптвахтах відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вироком місцевого суду встановлено, що за Указом Президента України №607 від 21 липня 2014 року «Про часткову мобілізацію», ОСОБА_7 16 липня 2015 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_3 . За наказом № 184 від 23 липня 2015 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 призначений на посаду курсанта 2 навчальної механізованої роти в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.ст.2, 4 і 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдат ОСОБА_7 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до ч.5 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. У такий спосіб, із моменту видання Указу Президента України №303 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, що триває і до теперішнього часу.

Відповідно до ст.ст.17 і 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Відповідно до ст.ст.1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення ЗСУ військовослужбовцями.

Під час проходження військової служби в умовах особливого періоду солдат ОСОБА_7 , відповідно до положень Військової присяги та ст.ст. 11 і 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 і 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів.

Однак, 22.08.2015 року, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи військову службу в умовах особливого періоду, в порушення вимог ст.ст.17 і 65 Конституції України, ст.ст.1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1 і 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, діючи з прямим умислом, із метою тимчасово ухилитися від військової служби, знаючи про те, що повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, враховуючи стан у державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . Під час незаконної відсутності у військовій частині обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби. Крім того, під час незаконної відсутності у військовій частині солдат ОСОБА_7 постійно перебував за місцем проживання в АДРЕСА_1 , нікуди не відлучався та займався домашніми справами.

У подальшому солдат ОСОБА_7 , усвідомивши протиправність своїх дій щодо самовільного залишення військової частини, прибув до місця постійної дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , лише 1 березня 2016 року, де продовжив виконання своїх службових обов`язків. У зв`язку з чим, за наказом № 54 від 01 березня 2016 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_7 відданий як такий, що повернувся у розташування військової частини, зарахований у розпорядження командира вказаної військової частини, на всі види матеріального забезпечення та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій, доведеність своєї вини, просив пом`якшити призначене йому покарання. Зазначає, що вчинив кримінальне правопорушення у зв`язку з тяжкими сімейними обставинами, у вчиненому щиро розкаявся.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі обвинуваченим не оскаржуються.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд з достатньою повнотою врахував його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, тобто, врахував ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений, а також те, що він раніше не судимий, задовільно характеризується за місцем проходження військової служби та позитивно - за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, можливо призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України - у виді арешту.

За таких підстав, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні йому покарання враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

У той же час, визначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, суд послався на призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст.407 КК України.

Проте, як убачається зі змісту санкції ч.4 ст.407 КК України, покарання у виді арешту в ній не передбачено.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

За таких підстав, при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.407 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, слід перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.4 ст.407 КК України, - у виді арешту.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання.

Як зазначалось вище, вироком місцевого суду ОСОБА_7 призначено покарання за ч.4 ст.407 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді трьох місяців арешту.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили обрано у вигляді тримання під вартою з утриманням його на гауптвахтах відділення Військової служби правопорядку.

Строк відбування покарання обвинуваченому рахується з часу його затримання 20 квітня 2016 року.

Таким чином, на момент розгляду провадження в апеляційному порядку, ОСОБА_7 утримується під вартою протягом 47 днів.

А тому, згідно положень частини 1 та частини 5 ст.72 КК України, обвинуваченому необхідно зарахувати вказаний строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, що становить 94 дні арешту, тобто більше трьох місяців арешту, які призначені йому за вироком суду першої інстанції.

Відтак, ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування покарання.

Керуючись ч.5 ст.72 КК України, ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

В порядку ч.2 ст.404 КПК України, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.407 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення, з 20 квітня 2016 року до 06 червня 2016 року, у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні арешту.

У зв`язку з відбуттям ОСОБА_7 покарання звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання, звільнивши його з-під варти з зали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4