У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001770, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 71 КК до вказаного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 10 березня 2015 року і призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням в іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Вироком Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 скасовано в частині призначеного покарання. Постановлено свій вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн.
Цей вирок та вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 10 березня 2015 року відповідно до вимог ст. 72 КК постановлено виконувати самостійно.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, будучи засудженим за вироком Білоцерківського міськрайонного суду за ч. 3 ст. 185 КК, вчинив крадіжку за таких обставин.
Протягом дня 27 квітня 2015 року ОСОБА_6 знаходився вдома у ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 , де вони разом вживали алкогольні напої.
Вночі 28 квітня 2015 року ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, користуючись тим, що ОСОБА_7 спить, повторно таємно шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон потерпілого із сім-картою, після чого з місця події зник, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на суму 290 грн.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Прокурор указує на те, що апеляційний суд усупереч статей 370, 374 КПК не вмотивував належним чином підстав для застосування до призначеного ОСОБА_6 покарання положень ст. 69 КК, не врахував усіх даних про особу винного та обставини, що обтяжує покарання, і призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та зазначеній особі внаслідок м`якості. Крім того, апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, постановив виконувати вироки самостійно, що не відповідає положенням ч. 3 ст. 78, ч. 4 ст. 71, ст. 72 КК

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав скаргу частково, просив скасувати вирок місцевого суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Твердження, наведені у касаційній скарзі прокурора, про неправильне застосування ст. 69 КК при призначенні засудженому покарання, колегія суддів вважає слушними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і постановляючи в цій частині свій вирок, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення засудженого місцевим судом від відбування покарання на підставі ст. 75 КК є неправильним, оскільки він вчинив новий злочин під час іспитового строку, встановленого за попереднім вироком. Із таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.

Разом із тим, при призначенні засудженому покарання за ч. 2 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК апеляційний суд не врахував усіх даних про особу винного та обставин вчиненого ним кримінального правопорушення. Так, цей суд у вироку послався на вартість викраденого, відсутність претензій з боку потерпілого, щире каяття ОСОБА_6 , а також на наявність малолітньої доньки на його утриманні. Наведене суд вважав достатнім для того, щоб перейти до більш м`якого покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 185 КК.

Водночас цей суд не врахував того, що ОСОБА_6 раніше був засуджений за вчинення крадіжки, новий умисний корисливий злочин вчинив у період іспитового строку через півтора місяці після засудження за попереднім вироком, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення та підвищену суспільну небезпеку особи винного, який посередньо характеризується за місцем проживання. Недостатньо враховано судом і той факт, що злочин вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання. Крім того, суд залишив поза увагою вимоги ч. 3 ст. 78 КК, згідно з якою в разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

За наведених обставин та даних про особу винного колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.

Крім того, суд апеляційної інстанції не застосував положення ч. 1 ст. 71 КК при призначенні покарання за сукупністю вироків, враховуючи те, що засуджений ОСОБА_6 вчинив новий злочин після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття ним покарання.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування вироку апеляційного суду на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК та призначення нового розгляду в цьому суді.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнити.
Вирок Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3