Справа № 750/8332/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/289/2016
Категорія - : ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0004245 від 12 червня 2015 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Грузії, громадянина Грузії, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

з участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

До апеляційного суду Чернігівської області надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , який просить вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме, звільнити від призначеного покарання з випробуванням строком у 1 рік, виключити з вироку додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та зменшити розмір моральної шкоди до 20000 грн., врахувавши вже сплачені 4000 грн. і остаточно призначити до стягнення 16000 грн.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку у 2 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.

Згідно ст.76 КК України покладено на обвинуваченого такі обовязки:

- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання;

- періодично зявлятись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Відповідно до ст. ст.72, 77 КК України додаткове покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік постановлено виконувати самостійно.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 315 грн. 13 коп. у відшкодування заподіяної майнової шкоди, та 80000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1350 грн. 36 коп. процесуальних витрат.

Питання про речові докази вирішено судом у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 , 12 червня 2015 року, о 17 год, керуючи автомобілем марки «AUDI» A6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в місті Чернігові по вулиці 77 Гвардійської Дивізії з боку вулиці 1-го Травня в напрямку вулиці Київської.

Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по вулиці 77 Гвардійської Дивізії, Махатадзе Т проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, не зменшив швидкості руху та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, в результаті чого скоїв на неї наїзд.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми із забиттям головного мозку, травматичним субарахноїдальним крововиливом, забійно-рваною раною тімяної ділянки волосистої частини голови, закритий відривний перелом голівки лівої малогомілкової кістки без зміщення з частковим ушкодженням колатеральної латеральної звязки, пошкодженням латерального меніску та хряща виростків лівої стегнової та великогомілкової кісток, забійно-рвана рана середньої третини лівого стегна, садна лівої нижньої кінцівки, які в сукупності згідно висновку судово-медичної експертизи № 555 від 30.07.2015 року, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоровя на строк більше, ніж 21 добу.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 порушив вимоги п. п. 2.3 б), 18.1, Правил дорожнього руху, що стало причиною настання події даної дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 виражає незгоду з рішенням суду, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Також просить змінити вирок суду в частині зменшення суми моральної шкоди. Зазначає, що він в повному обсязі відшкодував матеріальну шкоду потерпілій, оплативши її лікування, зокрема, надавав допомогу у купівлі ліків та продуктів харчування, надавав грошову допомогу. Також суд не надав правової оцінки долученим до матеріалів справи оригіналів чеків та квитанцій на загальну суму близько 4000 грн., оскільки він витратив саме таку суму, окрім ще сплачених 17000 грн. потерпілій на лікування. Зазначає, що на його утриманні перебуває двоє дітей дружини, одна з яких є неповнолітньою дитиною, а також непрацююча дружина ОСОБА_13 , а тому позбавляючи його права на керування транспортними засобами, суд позбавив його засобів до існування, адже його автомобіль є єдиним засобом його існування. Вказує, що задовольняючи цивільний позов потерпілої, суд не прийняв до уваги те, що встановлення 2 гр. інвалідності потерпілій є наслідком загального захворювання, і будь-яких експертних досліджень щодо отримання потерпілою інвалідності внаслідок ДТП та втрати здоров`я не проводилося, а тому, на думку апелянта, відсутні докази цього факту і свідчить про безпідставність задоволення судом вимог потерпілої про стягнення моральної шкоди у розмірі 80000 грн. Наголошує на невідповідності заявленого цивільного позову вимогам ч. 4 ст. 128 КПК України. Вказує, що суд неправомірно не визнав та не прийняв до уваги інші пом`якшуючі обставини, а саме, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, добросовісну поведінку обвинуваченого безпосередньо після скоєння злочину і надання допомоги потерпілій, виклик швидкої допомоги.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 , в інтересах потерпілої ОСОБА_10 , просить вирок суду залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, прокурора, потерпілу та її представника які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами.

Сам обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції свою вину визнав повністю та докладно розповідав про обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції ніким, в тому числі обвинуваченим не оспорювались і згідно ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувались.

У відповідності з встановленими судом фактичними обставинами подій кримінального правопорушення правильно застосований і матеріальний закон, що не оспорюється в апеляційній скарзі. Тобто дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у предявленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України визнав повністю та підтвердив обставини, що викладені у обвинуваченні. Цивільний позов потерпілої не визнав та показав, що надавав їй допомогу під час лікування грошима, ліками та продуктами харчування. Із матірю потерпілої була домовленість про сплату 35000 грн., але після передачі ним 15000 грн. потерпіла відмовилася від решти і забажала вирішувати дане питання в судовому порядку. Перед потерпілою він вибачався і вибачається тепер. Вважає, що майнова шкода відшкодована, а моральна шкода стягненню не підлягає, оскільки він не має чим платити. Також просив не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки вони необхідні йому для отримання доходу, хоча докладно не пояснив, якою саме діяльністю займається.

Із свідчень потерпілої ОСОБА_10 у судовому засіданні вбачається, що вона підтримала цивільний позов про стягнення 17315 грн. 13 коп. майнової шкоди та 100000 грн. моральної шкоди та показала, що внаслідок травм зазнала значних фізичних та моральних страждань, вже сім місяців є непрацездатною, їй протипоказано працювати на компютері, вона знаходиться під загрозою втрати роботи, отримала 2 групу інвалідності, не може повноцінно рухатися і невідомо, чи зможе повернутися до нормального життя. Обвинувачений перед нею не вибачався і взагалі поводився так, ніби це вона йому щось винна. Підтвердила, що від обвинуваченого безпосередньо та через членів сімї було отримано загалом 17000 грн. на лікування, а також частину ліків та продукти харчування, які вона все одно не могла вживати за станом здоровя.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд, у відповідності з вимогами ст. 65, 66, 67 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, його наслідки, а саме ступінь та характер тілесних ушкоджень потерпілої, наявність цивільного позову, що шкода, заподіяна потерпілій, частково відшкодована, що відшкодовані витрати на лікування, понесені Чернігівською міською лікарнею № 2, думку потерпілої щодо призначення покарання, особу обвинуваченого, а саме, його вік, освіту, стан здоровя, сімейний стан, те, що він не працює, майновий стан обвинуваченого, раніше обвинувачений не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання та обставини, що помякшують покарання, а саме, щире каяття у вчиненому правопорушенні, і обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з покладенням на нього обовязків, передбачених ст.76 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити із кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Доводи обвинуваченого про те, що суд не надав правової оцінки долученим до матеріалів справи оригіналів чеків та квитанцій на загальну суму близько 4000 грн., оскільки він витратив саме таку суму, окрім ще сплачених 17000 грн. потерпілій на лікування не заслуговують на увагу, оскільки зазначені суми відшкодування в повній мірі були враховані судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову.

Також, не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що суд першої інстнції позбавивши його права керування транспортними засобами фактично позбавив його засобів існування та утримання сім`ї. Такі доводи автора апеляційної скарги крім його слів жодними доказами не підтверджуються і в ході судового розгляду не встановлені.

Твердження автора апеляційної скарги про невідповідність заявленого цивільного позову вимогам ч. 4 ст. 128 КПК України безпідставні, оскільки форма і зміст позовної заяви потерпілої відповідають вимогам передбаченим ст.119 ЦПК України.

Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину, вчиненого ним, безпідставні, оскільки вчинене діяння ОСОБА_8 є завершеним злочином, в результаті чого пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалості розладу здоровя на строк більше, ніж 21 добу.

Всі пом`якшуючі покарання обставини, на які в своїй апеляційній скарзі посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання були враховані, а тому призначене ОСОБА_8 покарання є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для пом`якшення останньому покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі вказує на неправомірне задоволення судом вимог потерпілої про стягнення моральної шкоди у розмірі 80000 грн., який є занадто великим, проте, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку в цій частині, оскільки вирішення цього питання судом першої інстанції проведено повно, всебічно, з урахуванням наданих доказів, а розмір відшкодування моральної шкоди визначено відповідно до завданих цивільному позивачеві моральних страждань внаслідок тривалого розладу здоровя..

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВСУ за № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,

душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру

немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з

урахуванням інших обставин.

Так, при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг страждань потерпілої, визнавши їх значними, які полягали у фізичному болю та стражданнях, яких потерпіла зазнала у звязку з ушкодженням здоровя та душевних стражданнях у звязку з протиправною поведінкою щодо неї. Адже внаслідок винних дій обвинуваченого цілковито порушено її спосіб життя, їй встановлено другу групу інвалідності з необхідністю продовження тривалого курсу лікування і реабілітації, при цьому, в її молодому віці потерпіла без сторонньої допомоги не може пересуватись та здійснювати догляд за собою, в зв`язку з чим втратила роботу та перебуває на утриманні своїх батьків, врахувавши поведінку обвинуваченого після вчиненого, в тому числі, часткове відшкодування шкоди, виходячи з обставин справи, глибини фізичних і душевних страждань, погіршенням фізичних здібностей організму потерпілої, вимог розумності і справедливості обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення моральної шкоди у розмірі 80000 грн., яка, на думку колегії суддів, є справедливою.

Також, не заслуговують на увагу і доводи апелянта, що суд першої інстанції при ухваленні рішення та задоволенні цивільного позову не звернув уваги на той факт, що потерпіла просила стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди і упущену вигоду в зв`язку з втратою частини зарплати.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав внаслідок завдання фізичного болю та страждань, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї…

Обгрунтовуючи задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції у відповідності до вказаної вище норми матеріального права жодним чином не зазначив і не прийняв рішення щодо стягнення на користь потерпілої збитків у виді упущеної вигоди, а тому довди апелянта не заслуговують на увагу.

Крім того, апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що встановлена потерпілій 2-га група інвалідності є наслідком загального захворювання не відповідає матеріалам кримінального провадження. Так, відповідно до досліджених в судовому засіданні медичних документів, медико-соціальна експертна комісія 25.02.2016 року в графу причина інвалідності додала загальне захворювання в ДТП, а тому, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого в цій частині є необгрунтованими.

Покарання, яке призначено обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним, що характеризують його особу та всім обставинам кримінального провадження, і є справедливим.

З огляду на це, підстав для пом`якшення покарання обвинуваченого, про що ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

За таких обставин, порушень законодавства, які б потягли за собою скасування чи зміну вироку, по справі не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, 426 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2016 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4