Справа № 645/3612/15-к
Провадження № 1-кп/645/96/16
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року судова колегія Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України,
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України,
в с т а н о в и л а:
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 ..
В обґрунтування обставин, які доводять необхідність тримання обвинувачених під вартою, прокурором наведено відомості про те, що на час розгляду справи по суті не зменшились попередні ризики, а саме: обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть ухилитися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів у даному кримінальному провадженні, продовжити свою злочинну діяльність. Також зазначив, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 176 КПК України більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані до обвинувачених.
Представник потерпілих, а також потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 підтримали доводи прокурора.
Адвокат ОСОБА_11 заперечувала проти клопотання прокурора, просила змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_14 на домашній арешт, дане клопотання підтримано останнім, в обґрунтування зазначалося про міцність соціальних зв`язків.

Адвокат ОСОБА_10 заперечував проти клопотання прокурора та звернувся до суду із клопотанням, яким просив змінити відносно ОСОБА_13 запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, в обґрунтування посилався на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. Дане клопотання підтримано підзахисним.

ОСОБА_12 просив скасувати обрані міри запобіжних заходів відносно нього, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 посилаючись на відсутність обґрунтованої підозри, доказів вини в інкримінованих кримінальних правопорушеннях на та відсутності ризиків, передбачених КПК України.
Прокурор, представник потерпілих, потерпілі категорично заперечували проти змінити або скасування запобіжних заходів у вигляд тримання під вартою відносно обвинувачених.
Суд, вислухавши сторін кримінального провадження, приходить до наступних висновків.
Згідно ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Частина 1 ст. 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а, згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини встановлюється, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Суддя своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно практики Європейського суду з прав людини, обґрунтованість періоду тримання під вартою не можна розглядати абстрактно. Оцінювати, наскільки виправданим є подальше тримання обвинуваченого під вартою, в кожній справі потрібно з огляду на конкретні обставини. Безперервне тримання під вартою можна виправдати лише в разі, якщо існують конкретні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, попри презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, викладений у статті 5 Конвенції. Конвенція гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення волі, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме: гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключено у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Пунктами 1 і 5 ч. 1 ст. 177 КПК України встановлюється, що "метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; … 5) вчинити інше кримінальне правопорушення».
Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою судова колегія виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, наслідком якого є загибель людей, у тому числі неповнолітнього, а також з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинувачених переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Необхідно зауважити, що, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинувачених, однак застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують ризики того, що вони, перебуваючи на волі, можуть переховуватися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Судова колегія вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, що виправдовує подальше тримання ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 під вартою.
Ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли.
Судова колегія вказує на те, що, відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України, судом ухвалюється рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду, а тому приходить до висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків та для запобігання спробам останніх переховуватися від суду, вчинити інші злочини, доцільно на даній стадії судового провадження продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - продовженню на термін, який не може перевищувати 60 (шістдесяти) днів.
Продовження строку тримання ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 під вартою до шістдесяти днів відповідає вимогам ч. 1 ст. 197 КПК України.

Керуючись статтями 132, 177, 178, 183, 184, 196, 197, 199, 315 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_11 щодо зміни запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.

У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_12 про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Клопотання прокурора задовольнити.
Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
до 13 січня 2017 року.
Ухвала оскарженню не підлягає, проте заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3