Дата документу Справа № 322/3/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/790/16
Єдиний унікальний № 322/3/16-к
Категорія ч. 1 ст. 289 КК України Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000540 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вовчанське Якимівського району Запорізької області, з середньою освітою, не одруженого, працюючого машиністом крана металургійного виробництва мартенівського цеху комбінату «Запоріжсталь», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України;
за участю: прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі перший заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_9 посилаючись на незаконність судового рішення через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого зазначає, що суд безпідставно визнав в якості обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 щире каяття, відшкодування шкоди потерпілому, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки дій, які б свідчили про висловлення останнім жалю з приводу скоєного та бажання виправити ситуацію встановлено не було. Крім того, автомобіль належний ОСОБА_10 був повернутий не обвинуваченим, а співробітниками поліції, а враховуючи, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення в умовах очевидності, за наявності вилученого у останнього транспортного засобу, що належить потерпілому та інших доказів, які прямо вказували на нього як на особу, що вчинила злочин, до правоохоронних органів із зізнанням той не з`явився, з огляду на це, прокурор вважає призначене обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України, необґрунтованим та невмотивованим.

Тому просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, і на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000, 00 грн. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання у виді штрафу. Запобіжний захід у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін. Після набрання вироком законної сили внесену заставу в розмірі 10 000, 00 грн. ухвалено повернути заставодавцю ОСОБА_11 .

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, 20 жовтня 2015 року приблизно о 9 год. 30 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на відкритій ділянці місцевості, розташованої на північній околиці с. Сторчове Новомиколаївського району Запорізької області, побачивши припаркований біля складського приміщення автомобіль «Ніссан Блюберд», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в замку запалювання якого знаходилися ключі, підкоряючись раптово виниклому умислу, спрямованому на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом вільного доступу проник до салону автомобіля, завів двигун та зник з місця скоєння злочину, внаслідок чого незаконно заволодів вищевказаним транспортним засобом.

В результаті скоєного злочину, ОСОБА_6 незаконно заволодів автомобілем «Ніссан Блюберд», 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_12 , але фактично перебуває з 2007 року у володінні ОСОБА_10 .

За наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора колегією суддів встановлено наступне.
Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 289 КК України.

Доводи прокурора про те, що районний суд неправильно застосував до обвинуваченого мінімальний строк покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 289 КК України, безпідставно визнавши в якості обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 щире каяття, відшкодування шкоди потерпілому, активне сприяння розкриттю злочину, у зв`язку з чим просить призначити обвинуваченому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно до ч. 3 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КК України, незаконне заволодіння транспортним засобом -

карається штрафом від однієї тисячі до однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років, або позбавленням волі на той самий строк.

Згідно до ч.ч. 1-2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що прокурор в порушення вищевказаних вимог законів, мотивуючи тільки неправильне застосування судом до обвинуваченого мінімального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 289 КК України, не привів жодного доводу в апеляційній скарзі про те, чому менш суворі види покарань (штраф або обмеження волі) будуть недостатніми для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції не вправі вийти за межі апеляційних вимог, а також те, що покарання у виді штрафу є безстроковим (одноактним) видом покарання, а тому не може бути призначене як мінімальний строк.

Враховуючи вищевказане, а також те, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, працює машиністом крана металургійного виробництва мартенівського цеху комбінату «Запоріжсталь» де характеризується з позитивної сторони, має постійне місце проживання, щиро покаявся та активно сприяв розкриттю злочину, що було встановлено ще під час досудового розслідування слідчим та прокурором та вказано про це в обвинувальному акті (а.п. 3), думку потерпілого, який не наполягав на суворому виді покарання, колегія суддів вважає, що покарання у виді штрафу для ОСОБА_6 є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому відсутність добровільного відшкодування завданого збитку обвинуваченим не є підставою для призначення останньому більш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 289 КК України.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає також, що відсутні і підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, воно не може бути застосоване до покарання у виді штрафу.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року відносно ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4