Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
31 серпня 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000046 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, раніше судимого 25 червня 2014 року Здолбунівським районним судом за ч. 1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_5 , будучи засудженим вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2014 року за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт та ознайомленим з порядком і умовами відбування покарання з попередженням про кримінальну відповідальність за ухилення від його відбування, без поважних причин у період з 16 серпня 2014 року по 27 листопада 2014 року не відпрацював 44 години громадських робіт в КП Здолбунівське Здолбунівської міської ради Рівненської області, ухилившись таким чином від відбування покарання.

Згідно із вироком Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2014 року ОСОБА_5 засуджений за те, що він, будучи засудженим вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2014 року за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт та ознайомленим з порядком і умовами відбування покарання з попередженням про кримінальну відповідальність за ухилення від його відбування, відпрацювавши лише 8 год. громадських робіт, без поважних причин у період з 16 серпня 2014 року по 27 листопада 2014 року не відпрацював 72 год. громадських робіт в КП Здолбунівське Здолбунівської міської ради Рівненської області, ухилившись таким чином від відбування покарання.

ОСОБА_5 визнано винним за ч. 2 ст. 389 КК України та призначено покарання - один рік обмеження волі.

Згідно положень ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за попереднім вироком Здолбунівського районного суду від 25 червня 2014 року і призначено остаточне покарання один рік і п`ять днів обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік та покладенням обовязків, передбачених п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання і роботи та періодично з`являтися для реєстрації.
Вирішено питання щодо речових доказів у справі.
У поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, покликається на безпідставність застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, оскільки це суперечить меті призначення покарання, у звязку з чим просить скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі строком на один рік. На підставі ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за попереднім вироком Здолбунівського районного суду від 25 червня 2014 року остаточно призначити ОСОБА_5 покарання один рік і п`ять днів обмеження волі.

В письмових запереченнях ОСОБА_5 вказує, що доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними, невмотивованими та суперечать нормам кримінального закону. Доводить, що судом дотримано вимоги положень ст. ст. 71, 75 КК України, оскільки ухвалою Здолбунівського районного суду від 24 грудня 2015 року його звільнено від призначеного покарання за вироком Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2014 року. Просить вирок суду від 16 грудня 2014 року щодо нього залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які просять залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному ухиленні від відбування покарання за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується ніким з учасників судового розгляду.

Вирішуючи питання про обрання ОСОБА_5 покарання за вчинення умисного ухилення від відбування громадських робіт суд, як видно з вироку, дотримався вимог закону щодо загальних засад призначення покарання, і врахував тяжкість скоєного злочину, особу винного та обставини, що помякшують покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_5 вчинив інкримінований злочин в період відбування покарання, встановленого вироком суду від 25 червня 2014 року, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 остаточного покарання із застосуванням положень ст.71 КК України.

Однак, при цьому, допустився помилки і прийняв рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, залишивши поза увагою вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України та розяснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання ( з послідуючими змінами), згідно яких висновки з усіх питань, повязаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Застосувавши стосовно обвинуваченого звільнення від відбування покарання, суд покликався лише на наявність обставин, що його пом`якшують, і цілком проігнорував ту обставину, що ОСОБА_5 умисно ухилявся від призначеного судом покарання за вчинення крадіжки чужого майна, що і стало підставою для порушення даного кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25.06.2014 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді громадських робіт, тобто, до покарання, яке належить відбувати реально.

Призначивши ОСОБА_5 за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання і одночасно звільнивши його від відбуття призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд, фактично, звільнив ОСОБА_5 і від відбуття реального заходу примусу громадських робіт, втрутившись у вирок Здолбунівського районного суду від 25 червня 2014 року, котрий набрав законної сили, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК України, що є недопустимим.

За таких обставин вирок суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням не може вважатися законним та обґрунтованим і, відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України, підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло м`якість призначеного покарання, про що правомірно наголошується апелянтом, з ухваленням нового вироку апеляційним судом.

При призначенні ОСОБА_5 покарання колегія суддів виходить із встановленої ст.50 КК України його мети - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує тяжкість вчиненого злочину, особу ОСОБА_5 , який раніше притягався, як до адміністративної, так і до кримінальної відповідальності ( а.с.63, 64), обставини, що пом`якшують покарання щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, і рахує за необхідне обрати ОСОБА_5 за скоєне мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України у вигляді арешту та остаточне покарання - за сукупністю вироків, у відповідності з положеннями ст.ст. 71, 72 КК України, перевівши громадські роботи на арешт.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_5 засудити за ч. 2 ст. 389 КК України і призначити покарання у вигляді арешту на 1 (один) місяць.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання не відбутої частини покарання за попереднім вироком Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2014 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання 1 (один) місяць 4 (чотири) дні арешту.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту затримання.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ засудженим протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І :

_____________ _______________ _______________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3