ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни

04 лютого 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2015 року щодо неї,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Києва, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимої,
яку визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в:
до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулась засуджена ОСОБА_5 із касаційною скаргою на судові рішення щодо неї.
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 порушує питання про їх зміну судом касаційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочинів та даним про її особу внаслідок суворості. Не оспорюючи висновки суду про доведеність її винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, засуджена ОСОБА_5 вважає, що її дії, які полягали у заподіянні смерті потерпілому підлягали кваліфікації за ст. 118 КК України. Зазначає, що вона захищалась від дій потерпілого, який мав фізичну перевагу та погрожував їй ножем, а тому висновок суду про те, що вона не знаходилась в стані необхідної оборони є хибним. Також указує, що при призначенні їй покарання не враховано наявність у неї малолітньої дитини, стан здоров`я те, що вона є інвалідом ІІ групи, страждає на туберкульоз та ВІЛ-інфекцію. Зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив її доводів про неправильну кваліфікацію її дій із посиланням на докази та не навів переконливих відповідей на доводи поданих апеляційних скарг.

За вироком Подільського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні та засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 1 ст. 185 КК України на строк 1 рік;
- за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК України на строк 2 роки і 6 місяців;
- за ч.1 ст. 115 КК України на строк 7 років.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
20 січня 2013 року близько 18:15 год. ОСОБА_5 , знаходячись у магазині «Мегамаркет» на першому поверсі ТЦ «Більшовик», розташованого за адресою: м. Київ вул. Гетьмана, 6, з метою незаконного заволодіння чужим обрала момент, коли за її діями ніхто не спостерігає, і таємно заволоділа сумкою потерпілої ОСОБА_9 із майном, що знаходилось усередині, заподіявши їй матеріальну шкоду на загальну суму 9 401,22 грн.
Крім того, 03 березня 2013 року в період часу із 18:20 год. до 18:30 год. ОСОБА_5 , знаходячись у тому ж місці, діючи повторно та обравши момент, коли за її діями ніхто не спостерігав, намагалась таємно заволодіти майном потерпілої ОСОБА_10 на загальну суму 2040 грн., однак не довела злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки з належним потерпілій майном була затримана працівниками охорони магазину.
Крім того, в ніч з 03 на 04 травня 2013 року між ОСОБА_5 , яка перебувала в стані наркотичного сп`яніння, і ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, за їх спільним місцем проживання - у квартирі АДРЕСА_2 виник конфлікт на ґрунті особистої неприязні, під час якого ОСОБА_11 завдавав ОСОБА_5 удари руками та ногами в різні частини тіла, спричинивши їй легкі тілесні ушкодження у вигляді синців та саден. 04 травня 2013 року близько 0:25 год. ОСОБА_5 , яка знаходилась в окремій кімнаті квартири і була ображена поведінкою ОСОБА_11 , маючи можливість самостійно припинити конфлікт, не скористалася цим, і з метою позбавлення останнього життя умисно завдала йому два удари ножем, який був у кімнаті, в область лівої бокової поверхні грудей та один - в область правого передпліччя. Приблизно через 10 хв. ОСОБА_5 з метою доведення свого наміру до кінця завдала ОСОБА_11 ще два удари ножем у життєво важливі органи - в область грудей та спини, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани на передній поверхні грудей зліва з ушкодженням м`яких тканин грудей, хрящової частини 4-го ребра зліва, передньої стінки перикарду і серця та колото-різаної рани на спині в правій підлопатковій області з пошкодженням м`яких тканин спини, 7-го міжреберного проміжку справа та нижньої долі правої легені, від яких настала смерть потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судами.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та кваліфікацію її дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.
Так, в основу вироку за фактом вчинення ОСОБА_5 умисного вбивства обґрунтовано покладено показання самої засудженої, яка не заперечувала того факту, що вона нанесла потерпілому ОСОБА_11 п`ять ударів ножем, внаслідок чого той помер на місці події, потерпілої ОСОБА_8 , яка повідомила про наявність постійних сварок між ОСОБА_5 та потерпілим, який є її сином, зокрема, з приводу її наркотичної залежності, підтвердила наявність у день вчинення злочину конфлікту між ними та зазначала, що коли зайшла до кімнати де вони перебували удвох, побачила як засуджена намагається прикрити рани потерпілого, який лежав на підлозі, свідка ОСОБА_12 , яка також підтвердила наявність частих конфліктів між засудженою та потерпілим, під час яких останній міг завдавати ОСОБА_5 тілесні ушкодження.
Свої висновки судом обґрунтовано у тому числі на підставі даних, встановлених із аналізу сукупності письмових доказів: протоколу огляду місця події та фототаблиць до нього від 04 травня 2013 року, висновком судово-медичної експертизи № 1395 від 07 червня 2013 року, акту амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи №463 від 04 червня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_5 у момент вчинення діяння могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Проаналізувавши висновок судово-медичної експертизи, суд установив що потерпілому ОСОБА_11 було завдано три колото-різані непроникаючі поранення, які відносяться до легких тілесних ушкоджень та дві глибокі колото-різані рани грудей та спини із глибиною раневого каналу відповідно близько 12,5 см та 14 см, що спричинили тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала смерть потерпілого. При цьому, останні два удари ножем були завдані потерпілому приблизно через 10 хвилин після непроникаючих поранень.
Посилання ОСОБА_5 у касаційній скарзі на неправильну кваліфікацію злочину є безпідставними, оскільки її доводи про те, що вона нанесла потерпілому удари ножем, перебуваючи у стані необхідної оборони, є непереконливими та спростовуються встановленими судом обставинами провадження.
Висновки суду про наявність у ОСОБА_5 умислу на вчинення вбивства ОСОБА_11 та відсутність підстав розцінювати її дії як такі, що вчинені при перевищенні меж необхідної оборони, є обґрунтованими. З цими висновками погоджується і колегія суддів.
Так, відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Суд правильного установив, що положення ст. 36 КК України не підлягають застосуванню, оскільки на момент нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , від яких настала його смерть, щодо неї не існувало реального суспільно небезпечного посягання на її життя та здоров`я, що є необхідною підставою для визнання дій особи такими, що вчинені у стані необхідної оборони.
Обґрунтовуючи висновок про спрямованість умислу ОСОБА_5 на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_11 суд детально проаналізував їх стосунки, обставини конфлікту, який передував події злочину, встановивши, зокрема, із показань потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 той факт, що між засудженою та потерпілим, які жили однією сім`єю, систематично виникали сварки, у тому числі, через вживання нею наркотичних речовин, під час яких останній періодично застосовував до неї фізичне насильство. При цьому, даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 зверталась до правоохоронних органів з цього приводу, чи намагалась якось вплинути на потерпілого, судом установлено не було.

Незадовго до вчинення злочину між ОСОБА_5 , яка перебувала у стані наркотичного сп`яніння та будучи наркозалежною особою, виявляла ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів та ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння (відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи № 1395 від 07 червня 2013 року кількість алкоголю у крові ОСОБА_11 становила 1,84 проміле, що є середнім ступенем алкогольного сп`яніння) виник черговий конфлікт, під час якого останній завдавав ОСОБА_5 удари руками та ногами, заподіявши синці та садна, що відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Після завершення конфлікту ОСОБА_5 пішла до своєї кімнати, при цьому потерпілий, зі слів ОСОБА_8 , з кухні неодноразово заходив до її кімнати з ножем, однак що відбувалося між ними, вона не чула. При цьому, у суді першої інстанції ОСОБА_5 не зазначала, що потерпілий ножем їй погрожував, тілесних ушкоджень, які могли б утворитися від застосування ножа, у неї виявлено не було.
Водночас, на думку колегії суддів, про наявність у ОСОБА_5 умислу на вчинення вбивства свідчить те, що засуджена після припинення конфлікту, під час якого ОСОБА_11 завдав їй тілесні ушкодження, мала можливість уникнути нової сварки, звернувшись до правоохоронних органів чи попросивши бути присутньою матір потерпілого, яка у свою чергу, навіть побачивши потерпілого із ножем, не припускала можливість його застосування ним в процесі сварки, оскільки пішла до своєї кімнати, вважаючи, що конфлікт вичерпано. Водночас, після нанесення ОСОБА_11 трьох непроникаючих поранень ножем, ОСОБА_5 мала можливість припинити свої дії та уникнути негативних наслідків для потерпілого, однак у період часу до 10 хвилин після цього, продовжила реалізацію свого умислу, завдавши ОСОБА_11 зі значною силою ще два удари ножем, від яких настала його смерть. Крім цього, як установлено судами, ОСОБА_5 стала кричати про допомогу та викликала швидку тільки після того, як до кімнати зайшла матір потерпілого та побачила наслідки її дій.
На думку колегії суддів, з огляду на наведене, ОСОБА_5 використала попередній конфлікт та ситуацію, що склалась, з метою помститися потерпілому за його протиправну поведінку щодо неї, а визначальним у її діях було бажання спричинити шкоду потерпілому внаслідок образи, що засвоїми ознаками не становить необхідної оборони.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що за встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України.
Розглядаючи кримінальне провадження у тому числі за апеляційними скаргами засудженої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 в інтересах засудженої, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційних скарг, дійшов висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин провадження, доведеність вини засудженої у вчиненні злочину та правильність кваліфікації її дій. Свої висновки про залишення апеляційної скарги без задоволення судом належним чином мотивовано, а ухвала суду апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженої є необгрунтованими.
Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів провадження, при призначенні покарання ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України вищевказані вимоги кримінального закону дотримано. Так, судом ураховано тяжкість злочину, що належить до категорії особливо тяжких, дані про особу засудженої, яка в силу ст. 89 КК України не судима, має малолітню дитину, є інвалідом ІІ групи, страждає на ВІЛ-інфекцію, туберкульоз та ряд інших захворювань, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, відсутність обставин, що пом`якшують покарання. Врахувавши ці обставини у сукупності, суд обґрунтовано призначив засудженій ОСОБА_5 покарання у мінімальних межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

На думку колегії суддів, обставини, на які посилається засуджена ОСОБА_5 були повною мірою враховані при призначенні їй покарання, а призначене покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як нею, так і іншими особами.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні, не встановлено.
Враховуючи наведене, підстав для задоволення касаційної скарги засудженої ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити без змін вирок Подільського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2015 року щодо ОСОБА_5 , а касаційну скаргу засудженої без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3