Справа № 583/3372/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2016 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, що зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 29 жовтня 2016 року за № 0000082 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вентспілс, Латвія, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на момент вчинення злочину проходив службу на посаді водія 2 інженерно будівельного відділення 3 інженерно будівельного взводу 3 інженерно будівельної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в даний час перебуває в розпорядженні командира в/ч НОМЕР_2 , солдата, раніше не судимого,

за ч. 3 ст. 407 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем, вчинив самовільне залишення місця служби розташування військової частини за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» 04.04.2014 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та цього ж дня направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ). В подальшому переведений для проходження військової служби до військової частини польова пошта В НОМЕР_4 , яка дислокувалася за адресою: АДРЕСА_3 , де призначений на посаду водія 2 інженерно будівельного відділення 3 інженерно будівельного взводу 3 інженерно будівельної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Одним із видів військової служби, згідно ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до вимог ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

З огляду на викладене та враховуючи положення пункту 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, призваний на військову службу, в тому числі під час дії особливого періоду, солдат ОСОБА_4 зобов`язаний постійно перебувати в розташуванні військової частини у службовий час і не залишати її без дозволу відповідного начальника.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом, маючи об`єктивні причини для проходження служби, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, достовірно знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, 22.11.2014 року самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби.

В подальшому солдат ОСОБА_4 29.10.2016 року самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , та у зв`язку з розформуванням якої, наказом командира військової частини НОМЕР_2 №7 від 14.01.2016 року був зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується по АДРЕСА_3 .

Отже, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив і був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 у період з 22 листопада 2014 року по 28 жовтня 2016 року, що тривало протягом більш ніж один рік і одинадцять місяців.

Обвинувачений ОСОБА_4 , допитаний в судовому засіданні, свою вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю та пояснив, що 22 листопада 2014 року самовільно залишив військову частину, оскільки зателефонувала дружина і попросила приїхати, так як не вистачало грошей на утримання дітей, при цьому обвинувачений знав, що його не відпустять. Весь цей час жив із своєю сім`єю і працював на будівництві. Наміру ухилитися від військової служби не мав, збирався повернутися після вирішення фінансових проблем і повернувся 28.10.2016 року. У скоєному щиро кається.

Оскільки обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини справи, кваліфікація дій, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, відповідно до ст. 349 КПК України суд вважає недоцільним дослідження інших доказів у справі.

Вислухавши обвинуваченого, обмежившись дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого як особу, суд дійшов до висновку, що такі дії обвинуваченого у період з 22.11.2014 року по 28.10.2016 року необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції, що діяла до 05.03.2015 року), як самовільне залишення місця служби - військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При обранні обвинуваченому виду і міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за час перебування в розташуванні командира військової частини характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Приймаючи до уваги всі вищевказані обставини, обвинуваченому належить призначити покарання за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції, що діяла до 05.03.2015 року), у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.

Враховуючи тяжкість злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу винного, який є раніше не судимим, щиро розкаявся у вчиненні злочину, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується за час перебування в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , брав участь в антитерористичній операції з 01.06.2014 року по 04.10.2014 року, суд дійшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, оскільки на думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину.

Суд не вбачає підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох ) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження у разі відсутності апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1