Справа № 676/849/16-к
Провадження № 1-кп/676/141/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Кам`янець-Подільський

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 20 липня 2015 року до ЄРДР за № 0001529, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , уродженки та зареєстрованої по АДРЕСА_1 , мешканки АДРЕСА_2 , громадянки України, заміжньої, на утриманні одна малолітня дитина, з середньою спеціальною освітою, не працевлаштованої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
в с т а н о в и в:

18 липня 2015 року близько 15 год. ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_3 під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних відносин схопила правою рукою за шию потерпілу, якій вдалось вирватись та в подальшому схопити ручку вхідних дверей, щоб перешкодити ОСОБА_5 вийти з квартири, але та вкусила потерпілу в область правого плеча, заподіявши потерпілій ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та двох саден в області правого плеча.

Обвинувачена ОСОБА_5 в судовому засіданні свою винуватість у вчиненні інкримінованого діяння заперечила, однак пояснила, що у день події прийшла у квартиру за місцем проживання своїх батька та матері, яка є інвалідом І групи, у зв`язку з чим здійснює за нею догляд. Словесний конфлікт з потерпілою, яка є дружиною її брата, на кухні виник з приводу самоусунення їх від допомоги по догляду за матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду та нездатна до самообслуговування, внаслідок чого судно перебувало у негігієнічному стані. Після сварки помила матір та мала намір іти додому, однак потерпіла не давала їй вийти з квартири, тримаючи двері рукою, а ОСОБА_7 стримував її ( ОСОБА_5 ) активні дії, спрямовані на вихід з квартири. При цьому була штовханина, однак вказала, що конкретних дій по завданню тілесних ушкоджень не пам`ятає, водночас підтвердила, що з її участю проводився слідчий експеримент, на якому вона відтворила досліджувані події, і відтворені нею тоді обставини вона не заперечила в судовому засіданні, оскільки з моменту події до надання показань в суді минув майже рік. Вважає, що конфлікту можна було б уникнути у разі інакшої поведінки потерпілої та ОСОБА_7 , тому винуватою себе не вважає, цивільний позов про стягнення моральної шкоди не визнала. При вирішенні справи поклалася на розсуд суду.

Крім показань обвинуваченої ОСОБА_5 , її винуватість у вчиненні інкримінованого діяння об`єктивно підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Так, з показань в суді потерпілої ОСОБА_4 встановлено, що у день події обвинувачена спровокувала сварку на побутовому ґрунті (щодо неприбраної ванної), словесно ображала, погрожувала вчинити фізичну розправу, схопила за шию, хотіла бити, але ОСОБА_7 тримав ОСОБА_5 за руки. Викликавши міліцію, перешкоджала ОСОБА_5 покинути квартиру, утримуючи ручку зачинених вхідних дверей. В цей час ОСОБА_5 , намагаючись втекти до приїзду міліції, вдарила коліном у живіт, вкусила за праву руку в ділянці вище шраму від вакцинації проти віспи, після чого вибігла з квартири. Потерпіла однозначно заперечила те, що вона отримала тілесні ушкодження від удару до дверей. Підтримала заявлений цивільний позов про стягнення 5000 грн. моральної шкоди, завданої злочином. При призначенні покарання просила призначити найсуворіше покарання.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердив, що ініціатором сварки була його сестра ОСОБА_5 Втрутився в її конфлікт з дружиною (потерпілою), оскільки бачив, що справа доходила до бійки. Розборонив жінок, а дружина викликала міліцію і тримала вхідні двері, бо обвинувачена хотіла втекти до приїзду міліції. Бачив, як ОСОБА_5 вкусила ОСОБА_4 за плече. На рахунок того чи було це ліве чи праве плече однозначно ствердити не зміг. Схопив сестру, намагаючись її втримати, але вона, лаючись, вирвалася та вибігла з квартири.

Як повідомив в суді свідок ОСОБА_8 , конфлікт між його донькою та невісткою стався через неприбране сміття, про що повідомила йому його дружина ОСОБА_9 , яка є інвалідом першої групи, за якою здійснює догляд донька ОСОБА_5 . Також свідок підтвердив існування тривалого конфлікту між потерпілою та обвинуваченою, у зв`язку з виникненням якого ОСОБА_5 винайняла інше житло.

Судово-медичний експерт ОСОБА_10 в суді підтвердив, що виявлені на правому плечі потерпілої ОСОБА_4 синець та садно утворилися від накушування зубами людини, а синець на правому передпліччі міг утворитися від дії плаского предмету або при ударі об такий. Крім цього, експерт уточнив, що у даних обстеження в тексті експертного висновку допущено описку: вказано, що слід від укусу розміщений на лівому плечі, однак насправді він був розташований на правому, як встановлено з викладу обставин справи у висновку і правильно вказано у підсумках, що також відповідає чорновим записам, перевіреним експертом за місцем роботи.

Даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 липня 2015 року підтверджено факт звернення потерпілої ОСОБА_4 із заявою про нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_5 18 липня 2016 року близько 15 год.

Як вбачається з даних висновку судово-медичної експертизи № 509 від 23 липня 2015 року, у потерпілої ОСОБА_4 було виявлено легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та двох саден в області правого плеча, що могли утворитися близько 4-5 діб тому від моменту проведення експертизи від дії тупих твердих предметів з ребристою травмуючою поверхнею (можливо, при накушуванні зубами людини), а також у вигляді синця в області правого передпліччя, що міг утворитися як від дії тупого твердого предмета, так і при ударі об такий.

З даних протоколів проведення слідчих експериментів від 28-29 липня 2015 року судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_4 в деталях розповіли та відтворили за участі статиста події, що є предметом дослідження. При цьому, вони пояснили, що під час початку конфлікту ОСОБА_5 на кухні стискала правою рукою шию ОСОБА_4 , а в подальшому потерпіла перешкоджала спробі обвинуваченої покинути приміщення квартири шляхом утримування ручки вхідних дверей, на що ОСОБА_5 вкусила її за праве плече. Такі показання потерпілої та обвинуваченої повністю узгоджені між собою та не суперечать даним висновку судово-медичної експертизи.

Водночас, суд зауважує, що складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не охоплюється стискання шиї, що не спричинило тілесних ушкоджень, тому ця обставина правовій кваліфікації у цьому провадженні не підлягає, як і удар коліном у живіт, оскільки вказані обставини об`єктивно не підтверджені даними експертного дослідження.

Заперечення обвинуваченою своєї винуватості у інкримінованому діянні суд не вважає спробою уникнути відповідальності, оскільки воно полягає не у запереченні фактичних обставин справи, а у особистому сприйнятті та оцінці самої події, як вбачається як з даних протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , так і з її показань в суді.

При цьому, твердження захисника про спричинення тілесного ушкодження потерпілій у стані необхідної оборони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

З показань як обвинуваченої, так і потерпілої та свідка ОСОБА_7 вбачається, що потерпіла тілесних ушкоджень обвинуваченій не наносила, лише притримувала вхідні двері помешкання за місцем реєстрації обвинуваченої та місцем здійснення нею догляду за матір`ю-інвалідом І групи з метою затримати обвинувачену до моменту приїзду міліції. Не вірити цим показанням у суду підстав немає, оскільки вони є послідовними та не суперечать ні між собою, ні іншим доказам по справі, що свідчить про їх об`єктивність та правдивість.

Таким чином, будь-яких об`єктивних, належних та допустимих доказів того, що обвинувачена заподіяла потерпілій легкі тілесні ушкодження з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілої обвинуваченою та її захисником не надано, не встановлено зазначеної обставини й судом.

Разом з тим, умисел обвинуваченої на умисне заподіяння потерпілій цього тілесного ушкодження підтверджується самим механізмом його заподіяння шляхом укусу зубами.

Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 36 КК України особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

Тому висловлене захисником в ході допиту обвинуваченої припущення про вчинення інкримінованого діяння у стані афекту є надуманим та безпідставним, оскільки судом не встановлено тієї обставини, що потерпіла відносно обвинуваченої намагалася вчинити суспільно небезпечне діяння (посягання), яке могло викликати у неї стан афекту.

Таким чином, оцінивши належні, допустимі та достовірні докази в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, суд дійшов наступних висновків.

Діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , мало місце, дії обвинуваченої містять склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і становлять собою умисне легке тілесне ушкодження. Вина ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення повністю доведена в судовому засіданні і вона за його вчинення підлягає покаранню.

Однак досудовим розслідуванням ОСОБА_5 обвинувачується також у тому, що за вказаних обставин ОСОБА_4 через сильний біль внаслідок укусу намагалась вирватися від ОСОБА_5 , проте вдарилась правою рукою до краю вхідних дверей, внаслідок чого утворилося легке тілесне ушкодження у вигляді синця в області правого передпліччя.

Водночас, віднесення вказаного тілесного ушкодження до обсягу обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України не знайшло свого підтвердження, оскільки в судовому засіданні будь-якими належними, допустимими та достовірними доказами стороною обвинувачення відповідно до вимог ч. 1 ст. 92 КПК України не доведено, а судом не встановлено, що заподіяння цього тілесного ушкодження охоплювалося умислом обвинуваченої з наступних мотивів. Так, згідно зі ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, а непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Статтею 25 КК України визначено, що необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення; необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

В судовому засіданні встановлено відсутність умислу у обвинуваченої на спричинення потерпілій наведеного вище тілесного ушкодження у вигляді синця в області правого передпліччя, натомість вже в самому формулюванні обвинувачення вказано, що це тілесне ушкодження утворилося внаслідок активних дій ОСОБА_4 , спрямованих на те, щоб вирватися від ОСОБА_5 через сильний біль внаслідок укусу, у результаті яких потерпіла вдарилась правою рукою до краю вхідних дверей. При цьому, сама ОСОБА_4 категорично заперечила можливість отримання тілесних ушкоджень від удару об двері, про подібні обставини не згадувала при проведенні слідчого експерименту з її участю, дані про це відсутні й у протоколі проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої, не здобуто таких відомостей також і в ході допиту ОСОБА_5 в суді. Водночас, з даних висновку судово-медичної експертизи вбачається, що наявне тілесне ушкодження у вигляді синця в області правого передпліччя могло утворитися як від дії тупого твердого предмета, так і при ударі об такий. З огляду на принцип тлумачення всіх сумнівів на користь обвинуваченої особи, закріплений у ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, наведене свідчить про те, що це тілесне ушкодження могло бути спричинене діями самої ОСОБА_4 , яка, вириваючись від ОСОБА_5 через біль внаслідок укусу, вдарилась правою рукою до краю вхідних дверей, а обвинувачена ставилась до свого діяння із злочинною самовпевненістю, оскільки кусаючи ОСОБА_4 з метою примусити звільнити їй вихід з квартири, усвідомлюючи, що це спричинить фізичний біль, передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, що в подальшому виразилися у активних діях потерпілої, спрямованих на самооборону, внаслідок яких ОСОБА_4 вдарилася об двері, отримавши вказане тілесне ушкодження, яке перебуває у прямому причинному зв`язку з діями обвинуваченої, однак легковажно розраховувала на відвернення подібних наслідків. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 діяла умисно (вкусила потерпілу саме з метою спровокувати її на активні дії, які могли б спричинити самоушкодження) стороною обвинувачення та потерпілою не наведено, судом не встановлено.

Тому суд вважає, що з обвинувачення ОСОБА_5 слід виключити посилання на заподіяння легкого тілесного ушкодження у вигляді синця в області правого передпліччя, що утворилося, коли ОСОБА_4 через сильний біль внаслідок укусу намагалась вирватися від ОСОБА_5 , проте вдарилась правою рукою до краю вхідних дверей, оскільки за необережне заподіяння легкого тілесного ушкодження чинним Кримінальним кодексом України кримінальна відповідальність не передбачена.

На виконання вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання обвинуваченій суд враховує ступінь тяжкості вчиненого діяння, яке є злочином невеликої тяжкості, особу винуватої, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

ОСОБА_5 раніше не судима, в ОСББ «Хмельницьке» скарг та зауважень від мешканців будинку за місцем реєстрації обвинуваченої не надходило, офіційно не працевлаштована, однак має на утриманні малолітню дитину та надає соціальні послуги по догляду за матір`ю ОСОБА_9 , яка є інвалідом І групи та потребує стороннього догляду.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд вважає активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачена не чинила жодних перешкод у встановленні істини по справі, брала участь у слідчому експерименті, дала в суді показання, в яких фактично визнала свою винуватість, хоча й заперечила кваліфікацію свого діяння як злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З врахуванням обставин справи, думки потерпілої, наявності обставини, що пом`якшує покарання, відсутності обставин, що його обтяжує, майнового стану обвинуваченої, яка не працевлаштована, з огляду на відсутність у суду відомостей про наявність у ОСОБА_5 роботи чи будь-яких інших джерел доходу, крім доходу у вигляді щомісячних компенсаційних виплат по догляду за інвалідом І групи, розмір яких у декілька разів менший від прожиткового мінімуму, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт на строк в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України.

На глибоке переконання суду, саме таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим для виправлення ОСОБА_5 , запобігання вчинення нових злочинів як самою обвинуваченою, так і іншими особами, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Цивільний позов потерпілої-цивільного позивача про стягнення з обвинуваченої-цивільного відповідача моральної шкоди, завданої злочином, у розмірі 5000 грн., підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, а відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 цієї ж статті моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як встановлено з даних висновку судово-медичної експертизи, потерпілій ОСОБА_4 було заподіяно легкі тілесні ушкодження, під час спричинення яких потерпіла відчувала фізичний біль. Суд враховує ту обставину, що моральні страждання потерпілої з приводу необхідності залишення свого постійного помешкання та майна у зв`язку з проведенням антитерористичної операції в м. Донецьку заподіяні не вчинком обвинуваченої, а є обставинами об`єктивної дійсності. Водночас завдана потерпілій моральна шкода полягає у тому, що вона для відновлення своїх порушених прав була змушена докладати додаткових зусиль, звертатися за правовою допомогою, нести додаткові витрати. Тому на виконання положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, з врахуванням характеру протиправного діяння обвинуваченої, глибини фізичних та душевних страждань потерпілої, ступеню та форми вини обвинуваченої, обставин та причин події, характеру спричинених тілесних ушкоджень, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках потерпілої, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, матеріального становища обвинуваченої (яка не працює, має на утриманні малолітню дитину та надає соціальні послуги по догляду за матір`ю (інвалідом І групи)) та потерпілої (яка отримує державну допомогу як особа, переміщена з районів проведення антитерористичної операції, працевлаштована), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, розмір відшкодування моральної шкоди, на думку суду, відповідає 2000 грн., які слід стягнути з обвинуваченої на користь потерпілої.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України,
у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт.

Запобіжний захід застосований не був.

Цивільний позов задоволити частково.

Стягнути з обвинуваченої-цивільного відповідача ОСОБА_5 на користь потерпілої-цивільного позивача ОСОБА_4 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди, завданої злочином.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Вирок набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги до апеляційного суду Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право на отримання копії вироку в суді.

Суддя ОСОБА_11 -Годлевська