Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання за участю засудженого прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009916, щодо
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі з доповненнями до неї, за їх змістом, засуджений ОСОБА_5 порушує питання про зміну постановлених щодо нього судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить пом`якшити обраний йому захід примусу, застосувавши положення статей 69, 75 КК. На думку засудженого, суди всупереч ст. 65 КК повною мірою не врахували всіх даних про його особу, пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щирого каяття та активного сприяння ним розкриттю злочину, який було вчинено внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, а також відсутність обставин протилежного змісту.
За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 серпня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

ОСОБА_5 визнано винуватими у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 14 листопада 2014 року о 18.00 год. ОСОБА_5 біля будинку № 52 на вул. Яновського в м. Кіровограді з рук ОСОБА_7 вихопив сумку, в якій знаходилися гаманець, гроші та мобільний телефон, при цьому від сили ривка потерпіла впала на асфальт та забила коліна. ОСОБА_5 з місця злочину зник, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на суму 887 грн.
Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 01 жовтня 2015 року вказаний вирок залишив без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі та доповненнях до неї доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався місцевий суд при обранні ОСОБА_5 заходу примусу.

Призначаючи покарання, місцевий суд поряд зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, урахував дані про особу винного, котрий за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває. Суд також врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: визнання ОСОБА_5 винуватості, щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин протилежного змісту. Разом із тим суд узяв до уваги, що засуджений раніше не судимий, однак умисне кримінально каране діяння вчинив не вперше. Зазначене, в поєднанні з даними про поведінку ОСОБА_5 під час кримінального провадження, зокрема його ухилення від явки до слідчого, свідчать про схильність засудженого до правопорушень і про неналежне виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

З огляду на все це, суд першої інстанції дійшов умотивованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, проте, дотримавшись вимог статей 50, 65 КК, призначив покарання в мінімальних межах санкції кримінального закону, за який останнього засуджено.

Крім того, колегія суддів вважає неприйнятними аргументизасудженого про наявність достатніх підстав для застосування ст. 69 КК, оскільки наведені у скарзі обставини, зважаючи на встановлені у справі факти, не можна визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Обраний ОСОБА_5 захід примусу є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Тому підстав для пом`якшення покарання, зокрема застосування статей 69, 75 КК, про що йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

До того ж аналогічні за змістом доводи про пом`якшення призначеного покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув подану апеляційну скаргу засудженого і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3