АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/822/16-к Номер провадження 11-кп/786/775/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,
представника Машівської ВК ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 липня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення,-

ВСТАНОВИЛА:
08 серпня 2016 року до Апеляційного суду Полтавської області надійшли матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 липня 2016 року.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 ставить питання про скасування ухвали Машівського районного суду Полтавської області від 29 липня 2016 року та просить постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання адвоката ОСОБА_10 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 .

Вважає ухвалу суду незаконною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи. На думку апелянта, суд першої інстанції належним чином не дослідив наявність необхідних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 , не в повній мірі дослідив дані про особу засудженого, у зв`язку з чим висновок про відмову у задоволенні клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення є необґрунтованим.

Також зазначає, що ОСОБА_7 усно звертався до представників колонії щодо його працевлаштування, але йому відмовляли. Після чого, 04 липня 2016 року він звернувся із заявою на ім`я начальника колонії щодо працевлаштування, на момент розгляду справи в суді першої інстанції жодної відповіді у зв`язку з поданою заявою не отримав. Захисник стверджує, що ОСОБА_7 виявляє бажання працювати, але не працює з незалежних від нього причин.

Зазначає, що вивчаючи особову справу засудженого, суд першої інстанції упереджено відзначив лише негативні дані про особу засудженого, залишивши поза увагою позитивні дані про нього.

Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 29 липня 2016 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кабул, Республіки Афганістан, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина Королівства Нідерланди, засудженого вироком Апеляційного суду Рівненської області від 16.03.2016 року за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі,

відмовлено адвокату ОСОБА_10 в задоволенні клопотання, поданого в інтересах засудженого ОСОБА_7 , про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , суд вказав, що подане клопотання адвоката ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_7 не обґрунтоване та наданими документами стороною захисту не доведено наявність законних підстав для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого. В ході судового розгляду також не добуто жодного нового вагомого доказу, який би свідчив про доведення засудженим ОСОБА_11 виправлення своїм ставленням до праці та сумлінною поведінкою. Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги, заперечення прокурора ОСОБА_6 , представника Машівської ВК №9 ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження, особову справу та характеристику на засудженого станом на 05 вересня 2016 року, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Згідно вироку Апеляційного суду Рівненської області від 16.03.2016 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання засудженому зараховано строк попереднього ув`язнення з10 січня 2015 року по 16 березня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.о.с.36).
Стаття 81 КК України передбачає, що до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-дострокове звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_7 в умовно-достроковому звільненні від покарання ґрунтуються на тому, що останній за час відбування покарання в Машівскій ВК №9 характеризується посередньо, не довів свого виправлення.
З матеріалів особової справи засудженого випливає, що він фактично відбув 1/2 строку призначеного покарання.
Суд першої інстанції правильно вказав, що згідно протоколу №15 від 31 травня 2016 року засідання комісії Машівської виправної колонії УДПтСУ в Полтавській області № 9 з розгляду питань, щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, засудженому ОСОБА_7 відмовлено в направленні матеріалів до суду щодо можливого застосування умовно-дострокового звільнення відповідно до ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення (а.о.с.90).

Аналіз матеріалів, які містяться в особовій справі свідчить про те, що засуджений характеризується задовільно, від виконання робіт із самообслуговування та робіт по благоустрою установи виконання покарань ухиляється, хоча й бере участь в організації виховних заходів, що проводяться в установі, проте належних висновків не робить, ні одна програма виховного впливу ним не реалізована.

В апеляційній інстанції представник Машівської ВК №9 ОСОБА_8 стверджував, що ОСОБА_7 на даний час не працевлаштований, однак йому пропонувалися роботи по благоустрою установи від яких він відмовився. Ці факти не оспорювалися засудженим. Отже, наведене спростовує твердження апелянта про бажання ОСОБА_7 працювати та свідчить про ставлення останнього до праці.
Водночас, згідно наявних у матеріалах особової справи даних, які характеризують засудженого та останньої характеристики від 05.09.2016 року, затвердженої начальником Машівської виправної колонії УДПтСУ в Полтавській області № 9 ОСОБА_12 , засуджений ОСОБА_7 упродовж строку відбування покарання в зазначеній колонії характеризується задовільно, його поведінка та ставлення до праці не дають підстав для переконливого висновку, що він довів своє виправлення.
В судовому рішенні зазначено про наявність позитивної характеристики засудженого ОСОБА_7 за період його знаходження в СІЗО м. Рівне, однак в Машівській ВК №9 він характеризується задовільно. Зважаючи на наведені характеристики, колегія суддів дійшла висновку про несталу поведінку засудженого.

З огляду на викладене, твердження засудженого та його захисника про те, що судове рішення про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, ухвалене упереджено з констатацією лише негативних даних про особу засудженого, не відповідають ухвалі суду.

За таких обставин місцевим судом слушно вказано на те, що застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого є правом суду, а не обов`язком навіть при наявності певних підстав.
Частиною 2 ст. 81 КК України визначено, що передумовою умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є фактичне відбуття засудженим певної частини строку призначеного покарання. Підставою виправлення засудженого, що він має довести шляхом сумлінної поведінки і ставленням до праці. Саме досягнення такої цілі покарання як виправлення засудженого обґрунтовує можливість його дострокового звільнення від відбування покарання, хоча і під певною умовою.
Виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та утворюють у нього готовність до самокерованої право слухняної поведінки (ч.1ст.6 КВК України).

Зважаючи на це, доводи апелянта та засудженого про те, що він своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення не ґрунтуються на матеріалах справи.

Отже, виходячи з положень ст. 81 КК України, та постанови Верховного Суду України №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002р., враховуючи всі дані, які характеризують особу засудженого ОСОБА_7 в сукупності, неможливо переконливо стверджувати, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 418 КПК України колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 29 липня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає.
СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4