АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/747/16 Справа № 703/2/14-к Категорія: ч.4 ст.152 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаряОСОБА_5
прокурораОСОБА_6
обвинуваченогоОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
законного представника потерпілоїОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Черкаси, громадянин України, українець за національністю, з середньою освітою, не працюючий, одружений, раніше не судимий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнаний невинуватим та виправданий за звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.152 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

В С Т А Н О В И Л А :
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він у вечірній час восени 2012 року (більш точна дата не встановлена), перебуваючи за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що його донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою, умисно, з метою здійснення з нею статевих зносин, усвідомлюючи, що остання не зможе протистояти його протиправним діям в силу батьківського авторитету, цим самим використовуючи її безпорадній стан, та яка через прояви легкої інтелектуальної недостатності та розлади адаптації у вигляді змішаних розладів емоцій і поведінки не повною мірою розуміла характер і значення вчинюваних з нею дій і не могла чинити опір, вчинив з ОСОБА_9 насильницький статевий акт.
Не погодившись з вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу в якій вважаючи вирок незаконним, просила провести по матеріалам кримінального провадження часткове судове слідство, під час якого допитати потерпілу, свідків та дослідити письмові докази. За наслідками апеляційного розгляду вирок суду першої інстанції - скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням кримінального закону та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.152 КК України та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку потерпілої ОСОБА_9 та її законного представника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які просили вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання:

1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа;

2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений;

3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення;

4) чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення;

5) чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме;

6) яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати;

7) чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку;

8) чи вчинив обвинувачений кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності;

9) чи є підстави для застосування до обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності, примусового заходу медичного характеру, передбаченого частиною другою статті 94 Кримінального кодексу України;

10) чи слід у випадках, передбачених статтею 96 Кримінального кодексу України, застосувати до обвинуваченого примусове лікування;

11) чи необхідно призначити неповнолітньому громадського вихователя;

12) що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами;

13) на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі;

14) як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.152 КК України у зв`язку з недоведеністю повністю відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з вимог ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів апеляційного суду, вважає, що судом першої інстанції правильно оцінено, надані сторонами кримінального провадження, докази, дана належна правова оцінка як кожному доказу окремо так і в їх сукупності.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів було проведено судове слідство в частині повторного допиту обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_12 .

В судовому засіданні апеляційного суду під час допиту обвинувачений ОСОБА_7 показав, що пред`явлене відносно нього обвинувачення є безпідставним, оскільки ніякого зґвалтування ОСОБА_12 він не вчиняв, і це лише вигадки останньої з невідомих йому причин.

До початку апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_12 надала апеляційному суду письмову заяву про те, що заперечує проти апеляційної скарги прокурора, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року вважає правосудним, оскільки обставин зазначених в матеріалах справи в дійсності не було.

Допитана в судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_12 будучи повідомлена про кримінальну відповідальності, передбачену ст.384 КК України (за завідомо неправдиве показання)показала, що обвинувачений ОСОБА_7 відносно неї зґвалтування не вчиняв, і вона все це вигадала та оговорила батька в силу свого малолітнього віку, про що неодноразово заявляла і в судових засіданнях суду першої інстанції.

Проведеною комплексною судовою психолого-психіатричною експертизою у потерпілої ОСОБА_9 виявлено прояви легкої інтелектуальної недостатності (рівень межової розумової відсталості на межі легкої дебільності та розлади адаптації у вигляді змішаних розладів емоцій і поведінки (т.1 а.с.71-86).
Згідно з висновками судової психологічної експертизи (т.1 а.с.127-131) неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 схильна до фантазування, вміє хитрувати.
Згідно з матеріалами кримінального провадження, підсудний ОСОБА_7 вчиняв насильство стосовно своєї доньки потерпілої ОСОБА_9 , за що притягався до адміністративної відповідальності (т.1 а.с.61, 123).
Перевіркою матеріалів кримінального провадження також встановлено, щопотерпіла ОСОБА_12 неодноразово здійснювала втечі з дому, була відсутня по декілька днів, її знаходили в асоціальному оточенні в компаніях осіб із сумнівною репутацією. Такі втечі продовжувались і після того, як обвинуваченого ОСОБА_7 було взято під варту. Також судом встановлено, що потерпіла незадовго до написання заяви в міліцію вчинила підпал сараїв, викрала гроші у дідуся і була відсутньою вдома.
Вищевказані факти дають підстави вважати про те, що первинна інформація про ймовірне зґвалтування потерпілої обвинуваченим виходила від самої потерпілої, яка в силу свого віку та індивідуальних особливостей могла дати неправдиві свідчення і обмовити батька, який застосовував до неї насильство в сім`ї, боячись його гніву за чергову втечу із дому після викрадення грошей у дідуся.
Ці первинні показання потерпіла спростувала не тільки під час судового розгляду в суді першої інстанції, а й значно раніше в своїх заявах (т.1 а.с. 34, 40, 164, 165, 193).
Згідно з висновками судово-медичної експертизи (т.1 а.с.55) у потерпілої ОСОБА_9 на час огляду (09 жовтня 2013 року) виявлено тілесні ушкодження давністю більше одного місяця, які свідчать про те, що потерпіла могла жити статевим життям.
Спеціаліст ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона також в липні 2013 року проводила медичний огляд потерпілої ОСОБА_9 (т.1 а.с.121, 122), під час якого було виявлено, що потерпіла до цього часу жила статевим життям.
Сама ж потерпіла ОСОБА_9 цю обставину не заперечувала і в суді першої інстанції пояснила, що у неї в малолітньому віці були добровільні інтимні стосунки з особою чоловічої статі, яку вона вказати відмовилась, і обвинувачений ОСОБА_7 до цих стосунків не має жодного відношення.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що висновок вказаної експертизи не може вважатися доказом винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у інкримінованому йому злочині.
Проводити допити в суді апеляційної інстанції інших свідків, за клопотанням прокурора, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , колегія суддів вирішила за недоцільне, оскільки вони не були безпосередніми учасниками інкримінованих подій, а обставини подій кримінального провадження відомі їм з чужих слів потерпілої ОСОБА_12 та її матері ОСОБА_19 яка, в свою чергу, отримала цю інформацію від своєї доньки, а оскільки сама потерпіла спростовує вчинення відносно неї насильницьких дії статевого характеру, то покази вказаних свідків в силу положень ст.97 КПК України не можуть бути допустимими доказами.

Щодо проведення допиту як свідка в суді апеляційної інстанції малолітньої ОСОБА_20 , колегія суддів не вважає за можливе та доцільне, оскільки судом першої інстанції було вжито заходів щодо допиту вищезазначеної малолітньої, але вона відмовилась давати суду показання відносно свого батька підсудного ОСОБА_7 .
Допит експерта ОСОБА_21 та дослідження письмових доказів судом першої інстанції було проведено в повному обсязі з додержанням встановлених вимог КПК України. Порушень вимог закону при проведенні вказаних процесуальних дій не встановлено, у зв`язку з чим в повторному допиті вказаного свідка та повторному дослідженні письмових доказів в суді апеляційної інстанції, не має необхідності.

Посилання прокурора про те, що в першочергових показаннях обвинувачений ОСОБА_7 визнавав свою вину, не може бути прийнято судом як доказ його винуватості, оскільки в силу ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а відповідно до вимог ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Таким чином, дослідивши матеріали кримінального провадження, провівши часткове судове слідство, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних належних і допустимих доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.152 КК України, а суд першої інстанції законно ухвалив обґрунтований і вмотивований виправдувальний вирок.

Відповідно до положень.п.1 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року є законним, обґрунтованим і вмотивованим, будь-яких підстав передбачених ст.ст.408, 409 КПК України, для його зміни чи скасування не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року про визнання невинуватим ОСОБА_7 за звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.152 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді