ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 23 червня 2016 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду
м. Києва від 17 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва
від 10 листопада 2015 року щодо засудженого
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, неодноразово судимого, останній раз
вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва
від 22 жовтня 2008 року за ч. 2 ст. 185 КК України, на
підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді
позбавлення волі на строк пять 5 років, постановою
Центрального районного суду м. Миколаєва від
14 травня 2009 року невідбуту частину покарання у
вигляді 1 року 10 місяців 23 днів замінено на
виправні роботи з відрахуванням на користь держави
15% заробітку,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

встановив:

У касаційній скарзі захисник виклав вимогу про скасування зазначених судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, мотивуючи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильною кваліфікацією дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, а не за ст. 118 КК України; про визначення засудженому мінімального покарання в межах санкції ст. 118 КК України, оскільки він має на утриманні неповнолітню дитину, перебуває у цивільному шлюбі, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня

2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років десять місяців. Цим вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року апеляційні скарги прокурора і захисника ОСОБА_5 зі змінами та доповненнями залишено без задоволення, а вирок суду від 17 квітня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_6 без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

Приблизно о 23.00 год., 15 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, у квартирі на АДРЕСА_1 виник конфлікт у ході якого останній взяв праску та наніс нею удар по голові ОСОБА_6 .

Під час змивання крові з голови на кухні у ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин стосовно ОСОБА_8 внаслідок зазначеного конфлікту виник раптовий намір, спрямований на спричинення останньому тяжких тілесних ушкоджень, реалізуючи який, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи завдати потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, діючи умисно, ножем, взятим зі столу в кухні, наніс ОСОБА_8 два удари в живіт та область грудної клітини, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких той ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у клінічній лікарні швидкої медичної допомоги.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та кваліфікацію його дій за цією нормою закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК України є виключною компетенцією суду, що постановив вирок.

Крім того, судами було встановлено, що напад ОСОБА_8 на ОСОБА_6 мав місце, однак між цим нападом та заподіянням тяжкого тілесного ушкодження останнім, що спричинило смерть потерпілого, тривав певний проміжок часу, під час якого засуджений, потерпілий та свідки переміщалися по квартирі ( ОСОБА_6 ходив на кухню обмити обличчя, ОСОБА_8 заходив до кімнати), і в цей час засуджений мав реальну можливість уникнути наступного конфлікту, втім цього не зробив.
Отже, за встановлених судами фактичних обставин провадження дії засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.

Не погоджується суд касаційної інстанції і з твердженнями касаційної скарги захисника про помякшення покарання ОСОБА_6 .
Судом першої інстанції при призначенні покарання засудженому повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, дані про його особу, те, що він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, задовільно характеризується за місцем проживання, страждає на хронічні захворювання. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставину, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів.

Так, суд першої інстанції, врахувавши наведене у сукупності, призначив засудженому фактично мінімальне покарання в межах санкції за ч. 2 ст. 121 КК України.

Отже, суд вважає, що призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 52, 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_6 , попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при такій кваліфікації дій засудженого, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, а не умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, та відповідності призначеного йому покарання всебічно розглянуті апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 434, 436, 438 КПК України, суд

постановив:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-1206км16 Категорія: ч.2 ст. 121 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_9
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1