Справа № 755/6338/16-к
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" квітня 2016 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 розглянувши заяву ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_3 , про зняття арешту з майна,
У провадження Дніпровського районного суду м. Києва 11.04.2016 рокунадійшло дане клопотання заявника.
Автоматизованою системою документообігу суду, було визначено головуючого суддю ОСОБА_1 та передано матеріали 12.04.2016року.
Тож, суд, перевіривши виконання вимог КПК України, приходить до наступного.
У заяві заявник посилається на те, що судовим рішенням за наслідками розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_3 при постановленні вироку відносно останнього питання арештованого майна вирішено не було, а тому він просить суд, у порядку ст.ст. 81, 126, 214, 409, 411 КПК України (у редакції 1960 року) зняти арешт з такого майна.
Тобто, враховуючи посилання заявника у своїй заяві на норми ст.ст. 409, 411 КПК України (у редакції 1960 року) він хоче вирішити дане питання, як питання, яке виникло під час виконання вироку.
Дані статті КК України 1960 року віднесені до Розділу V виконання вироку, ухвали і постанови суду.
В той же час, п. 9 Розділу ХІ КПК України (у редакції 2012 року) регламентує, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
КПК України 1960 року містив такі можливості скасування арешту майна, як за постановою слідчого згідно ст. 126 даного Кодексу, під час судового розгляду на підставі постанови, ухвали суду, відповідно до ст. 273 цього ж Кодексу та під час постановлення вироку у справі і все.
Однак, усі ці етапи, у даному випадку, минули, а тому посилання в заяві на п. 9 Розділу ХІ КПК України (у редакції 2012 року) є безпідставними, оскільки дане питання має бути вирішенне, як питання, яке виникло під час виконання вироку.
Але, системний аналіз положень ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у редакції 2012 року), ст. 58 Конституції України свідчить, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.
Зокрема, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за
якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 року).
З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
При цьому, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.
Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
В той же час, на момент подання даної заяви до суду заявником Кримінальний-процесуальний Кодекс України (у редакції 1960 року) втратив чинність на підставі Кодексу N 4651-VI ( 4651-17 ) від 13.04.2012, ВВР, 2013, N 9-10, N 11-12, N 13, ст.88, тобто заявнику, при зверненні до суду, на даному етапі, слід керуватися положеннями ст.ст. 537, 539 Кримінального процесуального Кодексу України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у реадкції 2012 року), ст. 58 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 рокусуддя
п о с т а н о в и в:
Заяву ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_3 , про зняття арешту з майна - повернути заявнику.
Повернення заяви не є перешкодою для повторного звернення до суду в межах територіальної юрисдикції якого було постановлено обвинувальний вирок стосовно засудженогов порядку Кримінального процесуального Кодексу України.
Постанова, яка набрала законної сили в порядку, визначеному Кримінально-процесуальним Кодексом України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України.
С у д д я : ОСОБА_1