Ухвала

іменем україни

27 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13,

суддів ОСОБА_14, ОСОБА_15,

при секретарі ОСОБА_16,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000138 за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_17,

захисника ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_1,

за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та потерпілої ОСОБА_3 на вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 3 березня 2015 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 ставить питання про скасування постановлених вироків та закриття провадження у справі за відсутністю події кримінального правопорушення через істотні порушення кримінального процесуального закону; неправильну, на його думку, оцінку доказів, що призвело до неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність і його незаконне засудження. Зазначає про порушення права на захист під час проведення слідчого експерименту внаслідок неналежного, з порушенням вимог ст. 54 КПК України, фіксування його відмови від захисника, у той час коли протокол слідчого експерименту став основою при проведенні експертизи на предмет порушень правил дорожнього руху і їх причинного зв'язку з наслідками ДТП.

Як убачається зі змісту касаційної скарги потерпілої, вона ставить питання про зміну постановлених судових рішень в частині цивільного позову. Вважає безпідставними незадоволення її вимог в частині відшкодування шкоди в порядку п. 4 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, а також просить визначити порядок стягнення із засудженого коштів на утримання дитини, повернути їй зайво сплачений судовий збір. Також заперечує проти касаційної скарги засудженого.

Заслухавши доповідь судді; пояснення засудженого та його захисника на підтримку доводів касаційної скарги ОСОБА_1 і заперечення проти касаційної скарги потерпілої; думку прокурора, який судові рішення вважає законними і заперечував проти задоволення поданих касаційних скарг; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 3 березня 2015 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов'язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування шкоди на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 787,18 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто по 26 листопада 2020 року, та 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, в решті позовних вимог відмовлено.

Вирішені питання про речові докази у провадженні.

Апеляційним судом Рівненської області вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання і постановлено свій вирок від 27 квітня 2015 року, яким ОСОБА_1 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов'язки, передбачені ст. 76 КК України.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_1:

- на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000 грн.;

- 3168 грн. в доход держави витрат на залучення експертів;

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 14 вересня 2012 року приблизно о 16 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем "ЗАЗ-Daewoo Т13110", державний номерний знак НОМЕР_1, в порушення вимог п. п. 12.6 "ґ", 12.9 "б", 2.3 "б", 12.3 Правил дорожнього руху, на 29 кілометрі плюс 690 метрів автодороги "Немовичі - Березне - Великі Межиричі", рухаючись зі сторони села Городище у напрямку с. Орлівка Березнівського району Рівненської області зі швидкістю 112-117 км/год., тобто з перевищенням допустимої для даної ділянки дороги швидкості руху 90 км/год., діючи необережно, неправильно оцінив дорожню ситуацію, що склалася, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу з моменту виникнення небезпеки для руху, яка полягала в наявності на дорозі двох велосипедистів, що рухалися в попутному напрямку паралельно між собою на протилежних смугах руху на відстані недостатній для безпечного проїзду між ними, продовжуючи рух, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6, який рухався зустрічною смугою зліва та змінив напрямок руху вправо.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідивши і проаналізувавши показання самого засудженого, свідків, потерпілої та інші докази у провадженні.

Як пояснював в суді ОСОБА_1, він рухався з допустимою швидкістю, вирішив проїхати між велосипедистами, яких помітив приблизно за 200 метрів, відстань між якими, на його думку, була достатньою для проїзду. Зазначив, що коли до велосипедистів залишалося 20-25 метрів, ОСОБА_6 повернув вправо і він зачепив його лівою стороною свого автомобіля. Вважає, що потерпілий ОСОБА_6 порушив ПДР України, що і стало причиною ДТП.

Свідок ОСОБА_7 - слідчий, який проводив огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, а потім слідчий експеримент за участю ОСОБА_1, вказав, що під час проведення слідчих дій, останній добровільно і без примусу давав пояснення в присутності понятих, показував якими були дії учасників руху в момент ДТП, місце розташування його автомобіля і велосипедиста ОСОБА_6 на проїзній частині перед зіткненням, бокові інтервали руху велосипедистів та автомобіля.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - поняті при складанні протоколу слідчого експерименту, повідомили, що під час слідчого експерименту на місці пригоди проводили заміри з тих точок на дорозі, на які добровільно і впевнено вказував ОСОБА_1, зауважень до протоколу слідчого експерименту з боку ОСОБА_1 не надходило, у зв'язку з чим протокол був підписаний усіма учасниками слідчої дії.

Ці показання понятих узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_7 та не заперечуються самим засудженим.

Що стосується тверджень касатора про виправлення у протоколі слідчого експерименту відстані від місця знаходження велосипедиста ОСОБА_6 до розділювальної полоси перед зміною напрямку руху, то таке виправлення у протоколі відсутнє.

Дослідив суд першої інстанції й інші процесуальні докази у провадженні: протокол огляду місця події зі схемою та таблицями ілюстрацій до нього; протокол слідчого експерименту; висновок судової автотехнічної експертизи від 09.12.2013 року, відповідно до якого швидкість руху автомобіля "ЗАЗ-Daewoo - Т13110" під керуванням ОСОБА_1 на момент ДТП становила 112-117 км/год, виходячи з довжини зафіксованих на місці пригоди слідів гальмування, що є порушенням вимог Правил дорожнього руху України.

Доводи засудженого про неналежність та недопустимість висновку судової автотехнічної експертизи від 09.12.2013 року неспроможні, оскільки в його основу покладено вихідні дані, вказані саме ОСОБА_1 під час проведення слідчого експерименту. Тому, колегія суддів погоджується з рішенням, що висновок експерта є обґрунтованим і суд правомірно послався на нього при винесенні обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 54 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України не відноситься до категорії особливо тяжких, а тому згідно з вимогами ст. 52 КПК України участь і призначення захисника не є обов'язковими.

Враховуючи викладене, безпідставні доводи засудженого про порушення права на захист через неналежне фіксування відмови від захисника, оскільки ОСОБА_1 не користувався правовою допомогою адвоката. Згода ОСОБА_1 на проведення слідчого експерименту без участі захисника після роз'яснення йому прав, в тому числі і права користуватися правовою допомогою адвоката, не є відмовою від захисника в розумінні ст. 54 КПК України.

Доводи ОСОБА_1, що причиною ДТП є порушення правил дорожнього руху потерпілим велосипедистом ОСОБА_6, не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються висновками судової автотехнічної експертизи від 09.12.2013 року, в яких зазначено, що за встановлених обставин, в момент виявлення велосипедистів на проїзній частині, відстань між якими була недостатньою для виконання безпечного маневру випередження, у водія ОСОБА_1 виникла небезпека для руху, на яку він повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. В момент виникнення небезпеки для руху ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути зіткнення з велосипедистом як при фактичній, так і при допустимій швидкості руху.

З даного висновку також слідує, що в причинному зв'язку з виникненням даної ДТП з технічної точки зору знаходиться порушення водієм ОСОБА_1 п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Цей висновок в судовому засіданні підтвердив експерт ОСОБА_12, який, з огляду на розбіжності у вихідних даних при проведенні експертизи, на які вказувала сторона захисту, показав, що небезпека для руху водію ОСОБА_1 виникла в момент виявлення велосипедистів на проїзній частині на відстані 200 метрів, враховуючи неможливість забезпечити боковий інтервал при проїзді повз велосипедистів.

Вирішуючи питання про наявність прямого причинного зв'язку між діяннями, пов'язаними з порушеннями правил безпеки руху, суд дослідив висновки експерта про порушення правил обома учасниками руху і закономірно дійшов висновку, що смерть велосипедиста пов'язана саме з порушенням правил безпеки руху, допущених водієм ОСОБА_1

Ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, в тому числі пояснення обвинуваченого щодо відсутності в його діях порушень ПДР , показання свідків, висновки експертиз, суд дав їм належну оцінку.

З достатньою повнотою суд перевірив в судовому засіданні доводи засудженого про його невинуватість. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, які знаходяться у причинному зв'язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої спричинено смерть потерпілого. Дії винного правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Суд дотримався вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов'язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Що стосується вирішення цивільного позову у провадженні, то за змістом ст. 128 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України , і при цьому застосовуються норми ЦПК України .

Правильно, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1200 ЦК України суд вирішив цивільний позов. Згідно вказаної норми закону, право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. За п. 4 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, відшкодовується шкода одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї, незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого - до досягнення ними 14 років. вирішив суд в цій частині і позовні вимоги потерпілої ОСОБА_3 Заявлена матеріальна шкода потерпілій була відшкодована обвинуваченим в добровільному порядку.

Суд першої інстанції, врахувавши усі надані докази та доводи потерпілої щодо задоволення інших вимог її цивільного позову, обґрунтовано зазначив, що нею не надано жодного належного доказу про те, що вона в передбаченому законом порядку здійснює догляд за дитиною і дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_3 не має права на відшкодування шкоди в порядку п. 4 ч. 1 ст. 1200 ЦК України . Не надано таких доказів до судів апеляційної і касаційної інстанцій, а тому касаційні вимоги в цій частині безпідставні.

Що стосується доводів потерпілої про визначення порядку стягнення із засудженого коштів на утримання дитини та повернення їй зайво сплаченого судового збору, то ці питання вирішуються місцевим судом, відповідно до норм КПК України у розділі VІІІ "Виконання судових рішень".

Всі доводи щодо незаконності засудження, неправильності вирішення цивільних позовів, які аналогічні доводам апеляцій, належно перевірені апеляційним судом, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи викладене, доводи касаційних скарг потерпілої та засудженого є безпідставними.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставною для зміни чи скасування судових рішень, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 3 березня 2015 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та потерпілої ОСОБА_3 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_20 ОСОБА_19 ОСОБА_18