Провадження № 11-кп/792/462/15
Справа № 675/760/-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.09.2015 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області у складі :
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 червня 2015 року, -
В с т а н о в и л а:

14 травня 2015 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду із заявою про приведення вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року, яким його було засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, у відповідність до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та просив розглянути питання про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення у справах „Ласло Магьяр проти Угорщини від 20 травня 2014 року, „Вінтер та інші проти Сполученого Королівства від 09 липня 2013 року, „Лєже проти Франції від 11 квітня 2006 року, „Кафкаріс проти Кіпру від 12 лютого 2008 року, засуджений ОСОБА_7 зазначив, що засудження його до покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості умовно-дострокового звільнення та перегляду вироку суду через певний строк суперечить вимогам Конвенції, яка є нормою міжнародного права, визнаною частиною національного законодавства, пріоритетною та обов`язковою до застосування на території України.

Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 , місцевий суд мотивував своє рішення тим, що законодавством України не передбачена можливість дострокового звільнення засудженого від покарання у виді довічного позбавлення волі, а згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні по справі „Ласло Магьяр проти Угорщини від 20 травня 2014 року, на яку крім того, посилався у своїй заяві засуджений, встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції, не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Можливість дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі повинна бути вирішена державою шляхом законодавчих змін та розробки механізму перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Законодавством України передбачена можливість звільнення від подальшого відбування покарання такого виду лише шляхом помилування.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги та доповнення до неї засудженого ОСОБА_7 , він вважаючи ухвалу місцевого суду незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою визнати відносно нього порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при постановленні Апеляційним судом Черкаської області вироку від 28 січня 2002 року та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Скаржник посилається на те, що місцевий суд всупереч вимогам Конституції України, Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини та правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у Постанові Пленуму №13 від 19 грудня 2014 року „Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя, не застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - норми міжнародного права, яка визнана частиною національного законодавства, є обов`язковою до застосування та має вищу юридичну силу над національним законодавством, не визнав порушення ст.3 Конвенції при постановленні відносно нього Апеляційним судом Черкаської області вироку від 28 січня 2002 року, у якому йому не було роз`яснено право на перегляд справи через певний строк, право на умовно-дострокове звільнення та право на помилування, не врахував значний строк відбуття покарання (більше 17 років), стан його здоров`я та позитивні характеристики з місця проживання, колишньої роботи та установи відбування покарання, внаслідок чого неправомірно відмовив йому застосуванні умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Захисник засудженого ОСОБА_9 , підтримуючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 , вважаючи, що останній утримується в місцях позбавлення волі незаконно, просить звільнити засудженого. Крім того зазначає, що на час вчинення ОСОБА_7 злочину покарання у виді довічного позбавлення волі законом передбачено не було, а ст.5 чинного Кримінального кодексу України передбачає відсутність зворотної дії у часі закону про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння або посилює кримінальну відповідальність.
У своєму запереченні на апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 прокурор просить залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого суду без зміни, вважаючи її законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили скасувати ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 червня 2015 року та застосувати до ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 09 липня 2002 року вказаний вирок залишено без змін.
Чинний на момент постановлення вироку відносно ОСОБА_7 . Кримінальний кодекс України не містив норм, які б передбачали право засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі після відбуття певного строку покарання, за певних умов, на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
Не містив вимог про зазначення та роз`яснення такого права у вироку суду і Кримінально-процесуальний кодекс (в ред.1960 року) у ст.ст.333-335, які визначали зміст вступної, мотивувальної та резолютивної частини вироку суду.
Закон України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, згідно з яким Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини визнаються джерелом права в України та на який, зокрема посилається засуджений у своїй апеляційній скарзі, був прийнятий 23 лютого 2006 року, тобто через 4 роки після його засудження. Зважаючи на викладене, доводи засудженого ОСОБА_7 про те, що суд, який постановив відносно нього вирок порушив вимоги ст.3 Конвенції та не роз`яснив у вироку його права на дострокове звільнення від відбування покарання за певних умов, є безпідставними та не відповідають дійсності.
Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, передбачена ст.81 Кримінального кодексу України, поширюється лише на осіб, засуджених у тому числі до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачено.
Єдиною можливістю реалізації права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання, є передбачений ст.87 КК України акт про помилування, яким засудженому до покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання на строк не менше 25 років позбавлення волі, про що зазначено в ухвалі місцевого суду.
Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі „Магьяр проти Угорщини від 20 травня 2014 року як на підставу для застосування до нього умовно-дострокового звільнення задоволенню не підлягають зважаючи на те, що у даному рішенні суд визнав порушення ст.3 Конвенції, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засудженого до позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб та зазначивши при цьому, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кримінальний процесуальний кодекс не містить норм про наявність повноважень суду першої інстанції на перегляд рішень, які набули законної сили, а тому висновок місцевого суду про відхилення вимог засудженого ОСОБА_7 щодо визнання порушення ст.3 Конвенції при постановленні відносно нього Апеляційним судом Черкаської області вироку від 28 січня 2002 року є правильним та ґрунтується на законі.

Оскільки як і на день постановлення вироку суду відносно ОСОБА_7 , так і на даний час законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів стверджує неможливість приведення вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року відносно ОСОБА_7 до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання та обґрунтованість такої відмови в ухвалі Ізяславського районного суду від 16 червня 2015 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. 407 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 червня 2015 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя /підпис/
Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2