Справа № 1013/9038/2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2013 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Кафтанова В.В.,

при секретарі Лесненко О.І.,

з участю прокурора Плиски А.К.,

адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області кримінальну справу по обвинуваченню:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, не військовозобовязаного, ІНФОРМАЦІЯ_3, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше судимого 16.01.2006 року Ірпінським міським судом Київської області за ст. ст.187 ч.2, 186 ч.2, 70 КК України до 7- ми років позбавлення волі з конфіскацією майна, Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.03.2006 р. на підставі ст. 69 КК України засуджений до 4 р. 6 м. позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням випробувального строку 2 р.; 21.12.2006 року Святошинським районним судом м. Києва за ст.186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково зараховано не відбуте покарання за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 16.01.2006 року та призначено остаточне покарання у виглядів 5 років позбавлення волі; 17.04.2012 року Ірпінським міським судом Київської області за ст. 309 ч.1, 309 ч.2 КК України до 5 -ти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном 3 роки;

в скоєнні злочинів, передбачених ст. 186 ч. 2 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

відповідно до предявленого обвинувачення, ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що він будучи раніше засудженим 21.12.2012 року Святошинським районним судом м. Києва за ст.186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково зараховано не відбуте покарання за вироком мінського міського суду Київської області від 16.01.2006 року та призначено остаточне покарання у виглядів 5 років позбавлення волі. Звільнившись 05.08.2011 року ОСОБА_3 на шлях виправлення не став, та повторно вчинив новий умисний злочин.

Так, 03.08.2012 року приблизно о 10 год. 10 хв. (точний час досудовим слідством встановлено) ОСОБА_2, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_4, знаходячись на вул. Великого Жовтня на відстані 50 м. від залізничного перону в смт. Ворзель Київської, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, із застосуванням фізичного насильства, що не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілої ОСОБА_5, яке виразилось у заламуванні рук останньої, шляхом ривка, відкрито заволоділи майном ОСОБА_5, а саме золотим ланцюжком та хрестиком, після чого з місця вчинення почину зникли, чим спричинили потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 900 грн.

Крім цього, 05.08.2012 року приблизно о 14 год. ОСОБА_2 знаходячись на території санаторію Зірка, що по вул. Великого Жовтня, 54 в смт. Ворзель, разом з ОСОБА_4 повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, відкрито, без застосування фізичного насильства, шляхом ривка, заволоділи майном ОСОБА_6, а саме золотими прикрасами загальною вагою 7 г., після чого з місця вчинення злочину зникли, чим спричинили потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 2240 грн.

У судовому засіданні підсудний ОСОБА_2 вину не визнав та повністю заперечив факт вчинення ним злочину, покази давати відмовився.

У судовому засіданні головуючим винесено на розгляд питання про повернення справи до прокуратури м. Ірпеня Київської області для проведення додаткового розслідування в звязку з із мотивів неповноти досудового слідства.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти повернення справи для проведення досудового слідства, вважаючи, що дані питання можливо вирішити під час судового слідства.

Захисник ОСОБА_1 залишив вирішення даного питання на розгляд суду.

Підсудний у судовому засіданні просив направити справу на додаткове розслідування.

Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали кримінальної справи, суд вважає, що дану справу необхідно направити на додаткове розслідування з мотивів неповноти досудового слідства виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 281 КПК України повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.

Так, під час судового розгляду справи підсудний ОСОБА_2 свою вину в скоєнні грабежів не визнав та повністю заперечив факт вчинення ним злочинів, покази давати відмовився.

Ірпінським міським судом неодноразово направлялись повістки потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про явку їх в судове засідання для допиту.

Крім того, 16.05.2013 р., 01.07.2013 р., 03.07.2013 р. Ірпінським міським судом направлялись постанови про привід даних потерпілих до Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській обл. Однак, незважаючи на це, потерпілі в судове засідання доставлені не були.

За повідомленням Ірпінського МВ, якому було доручено виконати привід потерпілої ОСОБА_5 встановлено, що остання не може зявитися в судове засідання у звязку із хворобою (а. с. 182).

За повідомленням Ірпінського МВ, якому було доручено виконати привід потерпілої ОСОБА_6 встановлено, що під час неодноразових відвідувань за місцем проживання останньої дверей будинку ніхто не відчиняв. Доставити потерпілу ОСОБА_6 примусовим приводом до Ірпінського міського суду не виявилось можливим (а. с. 187).

Відповідно до ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24 квітня 2008 р. (справа ОСОБА_7 проти України).

Порушення пунктів 1 та 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд Київської області вироком від 18 грудня 2001 р. засудив заявника, ОСОБА_7, за замах на умисне вбивство, вчинене з корисливих мотивів групою осіб (ст. 17 та пункти а, і ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 р.), та розбій, поєднаний зі спричиненням тяжких тілесних ушкоджень (ч. З ст. 142 цього Кодексу), на 10 років позбавлення волі з ) конфіскацією майна, яке є його власністю. Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ухвалою від 20 червня 2002 р. зазначений вирок залишила без змін.

Під час досудового слідства слідчий відмовив у задоволенні клопотання заявника про проведення очної ставки з потерпілим С. у звязку з хворобою останнього. Потерпілого не було допитано також в судовому засіданні через погіршення стану здоровя. Апеляційний суд оголосив показання, які С. дав під час досудового слідства.

Інших свідків злочину у справі не було, тому свій висновок щодо способу вчинення злочину та умислу на вбивство цей суд обґрунтував показаннями потерпілого С.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у своєму рішенні зазначив, що з метою забезпечення змагальності сторін у справі всі докази зазвичай повинні бути досліджені у відкритому судовому засіданні за присутності підсудного. Винятки з цього правила є, проте вони не можуть порушувати право на захист. Відповідно до загального правила п. 1 та підпункту d п. З ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) підсудному має надаватися достатньо можливостей оспорити показання свідка обвинувачення та поставити йому запитання тоді, коли він дає ці показання або на більш пізній стадії. Вирок не може ґрунтуватися виключно або переважно на показаннях, які сторона захисту не мала можливості оспорити.

Суд визнав, що за певних обставин допустимим є використання показань, які були дані під час і досудового розслідування. Якщо підсудний мав належну можливість оспорити ці показання під час допиту або на більш пізній стадії, визнання їх допустимим доказом саме по собі не суперечитиме п. 1 та підпункту d п. З ст. 6 Конвенції. Проте, якщо вирок ґрунтується виключно або переважно на показаннях особи, яку підсудний чи його захисник не мали змоги допитати, або під час слідства чи в суді, право на захист обмежується настільки, що це суперечить ст. 6 Конвенції, якою таке право гарантовано.

Суд звернув увагу на те, що показання заявника та іншого підсудного щодо перебігу та мотиву бійки між ними і потерпілим істотно відрізнялися від показань потерпілого. Однак національні суди повністю поклалися у своїх рішеннях на версію потерпілого, викладену під час досудового слідства, не допитавши його особисто і не надавши можливості заявнику її оспорити. Визнання заявника винним у замаху на вбивство за попередньою змовою групою осіб ґрунтувалося якщо не виключно, то переважно на показаннях потерпілого.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що заявнику не було надано належної можливості оспорити показання, що покладені в основу вироку, а отже, мало місце порушення п. 1 та підпункту d п. 3 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що не можливо допитати потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6, інших свідків злочину у справі не має, а згідно положень Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, під час розгляду справ українськими судами повинна використовуватися практики Європейського суду з прав людини поряд з Конвенцією, суд позбавлений можливості прийняти рішення по справі.

Суд вважає, що неповнота досудового слідства є істотною і може вплинути на всебічний, повний та обєктивний розгляд справи в суді зважаючи на те, що ОСОБА_8 заперечує свою вину в скоєнні інкримінованих йому злочинів та наполягає на допиті потерпілих.

Оскільки для усунення допущеної неповноти досудового слідства необхідно виконання дій, які не можливо провести в умовах специфіки судового розгляду, вони повязані із необхідністю збирання нових доказів, то дану справу необхідно повернути прокурору м. Ірпінь для проведення додаткового розслідування.

В процесі проведення додаткового розслідування необхідно виконати дії, направлені на всебічне, повне та обєктивне розслідування справи.

Керуючись ст. 281, 296 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 в скоєнні злочинів, передбачених ст. 186 ч. 2 КК України повернути прокурору м. Ірпінь Київської області для проведення додаткового розслідування.

В процесі проведення додаткового розслідування виконати дії, направлені на всебічне, повне та обєктивне розслідування кримінальної справи.

Запобіжний захід у відношенні підсудного ОСОБА_2 залишити без змін тримання під вартою.

На постанову до апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд може бути подано апеляцію на протязі 7 діб із моменту винесення постанови.

Суддя: ОСОБА_9