Провадження № 1-в/761/390/2015
У Х В А Л А
Іменем України
23 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду клопотання захисника ОСОБА_4 про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у відношенні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, українки, з повною середньою освітою, заміжньої, офіційно не працюючої, яку даним вироком визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та засуджено, з урахуванням у тому числі вимог ч. 1 ст. 71 КК України, до остаточного покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, -

В С Т А Н О В И В:
12 листопада 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання захисника ОСОБА_4 про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у відношенні засудженої ОСОБА_5 , а саме уточнення початку строку відбуття останньою покарання, призначеного за сукупністю вироків.

Клопотання захисник ОСОБА_4 мотивує тим, що у вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року, яким засуджено до позбавлення волі його підзахисну, не вірно зазначено дату початку відбуття ОСОБА_5 покарання, оскільки, остання фактично, на виконання попереднього вироку Деснянського районного суду міста Києва від 15 квітня 2014 року, яким її засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, та який в свою чергу, при призначенні остаточного покарання Шевченківським районним судом м. Києвабув також врахований, прибула до Київського СІЗО 19 травня 2015 року, а тому саме з цієї дати необхідно рахувати початок терміну відбуття покарання засудженої ОСОБА_5 , у зв`язку з чим ОСОБА_4 і просить суд привести зазначений вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року в частині виконання призначеного ОСОБА_5 покарання до відповідності вимогам закону.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 та засуджена ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили суд його задовольнити з підстав у ньому наведених.

Прокурор ОСОБА_3 не заперечував щодо задоволення клопотання.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали клопотання, матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , суд вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ст. 1, 3 Конституції України - Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання зауважив, що "верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Право кожного на свободу та особисту недоторканність закріплено також і в чинних міжнародних договорах України. Згідно зі статтею 3 Загальної декларації прав людини 1948 року, пунктом 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, реченням першим пункту 1 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути підданий свавільному арешту чи утриманню під вартою.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.

Відповідно до частини першої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частиною другою статті 29 Основного Закону України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2003 року N 12-рп/2003 у справі про гарантії депутатської недоторканності зазначив, що стаття 29 Конституції України "передбачає затримання, арешт і тримання під вартою як примусові заходи, що обмежують право на свободу та особисту недоторканність особи і можуть застосовуватись на підставах і в порядку, встановлених законом".

У Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9); відповідно до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на таких підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9); згідно з положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт а); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом; законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу; законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в`їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі "Гаркавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

У відповідності до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Деснянського районного суду міста Києва від 15 квітня 2014 року, що виконувався окремо, ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі та остання за цим вироком почала реально відбувати покарання у виді позбавлення волі 19 травня 2015 року.
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року, ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до 3 (трьох) років 6 місяців позбавлення волі та визначено строк початку відбуття покарання з 28 липня 2015 року.

Однак, з урахуванням тих обставин, що остаточне покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2015 року, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_5 визначено з урахуванням покарання, призначеного у тому числі вироком Деснянського районного суду міста Києва від 15 квітня 2014 року, загальний термін відбуття нею покарання у виді позбавлення волі за сукупністю даних вироків дійсно необхідно рахувати саме з 19 травня 2015 року.

Таким чином суд вважає, що початок строку відбуття покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК України, засудженій ОСОБА_5 необхідно рахувати з 19 травня 2015 року, та за таких обставин приходить до переконання про необхідність задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, керуючись ч. 5 ст. 72 КК України, ст.ст. 376, 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання захисника ОСОБА_4 про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у відношенні засудженої ОСОБА_5 , а саме уточнення початку строку відбуття останньою покарання, призначеного за сукупністю вироків - задовольнити.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 до терміну відбуття остаточного покарання, визначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року, строк відбутого нею покарання за вироком Деснянського районного суду міста Києва від 15 квітня 2014 року, відраховуючи при цьому початок остаточно визначеного терміну відбуття ОСОБА_5 покарання, призначеного за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців саме з 19 травня 2015 року.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя Шевченківського районного
суду м. Києва ОСОБА_1 .