Справа № 158/1468/15-к Провадження №11-кп/773/42/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 лютого 2016 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №120 150 301 000 003 07 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , освіта середня, не працюючий, не одружений, раніше судимий ,-

вироком Маневицького районного суду Волинської області від 26.03.2015 року за ст. 246 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. з конфіскацією незаконно добутого,

- засуджений за ч. 1 ст.286 КК України на 2 (два) місяці арешту.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 181 грн. 80 коп. матеріальної шкоди заподіяної злочином, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 судові витрати, а також вирішена доля речових доказів.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, суд,

В С Т А Н О В И В :

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він 21 квітня 2015 року, близько 23 години 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи незареєстрованим у встановленому законом порядку технічно справним мотоциклом марки «МТ-10», рухаючись в межах населеного пункту с. Журавичі Ківерцівського району Волинської області зі сторони вул. Перемоги по вул. Вече, неподалік будинку № 4, порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, а саме: був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, при цьому перевищив максимальну швидкість, визначену у населених пунктах та з виникненням небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який поводив себе неадекватно на дорозі по якій рухався ОСОБА_7 , і якого водій об`єктивно спроможний був виявити.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою довготривалого лікування.

Представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого вказує на невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд помилково врахував як пом`якшуючу обставину щире каяття обвинуваченого, оскільки ОСОБА_7 жодних дій які б свідчили про його розкаяння не вчинив, ні моральної, а ні матеріальної шкоди не відшкодував.

При вирішенні цивільного позову суд не повно дослідив матеріали провадження, зокрема не витребував історію хвороби ОСОБА_10 та не допитав лікаря щодо призначеного останньому лікування.

Зазначає, що визначена судом сума відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 181,80 грн. занижена, а понесені витрати є значно більшими.

Також суд не врахував емоційний стан матері та всієї родини потерпілого від пережитого і незаконно відмовив у задоволенні цивільного позову в частині моральної шкоди.

Просить вирок Ківерцівського районного суду щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді трьох років обмеження волі із застосуванням додаткового покарання, цивільний позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст вироку та доводи апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 , які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого ОСОБА_7 , який у розгляді апеляційних скарг поклався на суд, прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПКМ України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України та доведеність його вини у даному кримінальному правопорушенні в поданій апеляційній скарзі не оспорюється, а тому вирок суду першої інстанції у цій частині не перевіряється.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд правомірно відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

До обставин, що обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

По відношенню до особи обвинуваченого суд також врахував, що він вчинив необережний злочин, який згідно ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, раніше судимий, та думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання.

Призначаючи покарання суд також врахував, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася не тільки з вини обвинуваченого, а і через неправомірну поведінку потерпілого ОСОБА_10 , який будучи у стані алкогольного сп`яніння без потреб перебував на проїзній частині дороги по якій рухався мотоциклом обвинувачений. Судом також враховані і інші конкретні обставини при яких було вчинене дане кримінальне правопорушення.

Врахувавши усі зазначені вище обставини справи у їх сукупності суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту.

Посилання апелянта на помилкове врахування судом як пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття обвинуваченого є необґрунтованими і до уваги колегією суддів не приймається, оскільки на досудовому слідстві та у суді він вину у вчиненому визнав повністю, розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, що стверджується даними, які містяться як у обвинувальному акті так і на технічному носії звукозапису судового засідання.

Обговорюючи питання про додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суд першої інстанції виходив з того, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_11 прав на керування транспортними засобами взагалі не мав.

Згідно положень абзацу 3 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 12.06.2009 року позбавлення керування транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не має права керування транспортними засобами, є неможливим.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно не призначив ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Тому апеляційні вимоги представника потерпілого про незаконність вироку суду першої інстанції, у цій частині, є також є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на незаконність вироку в частині часткового задоволення цивільного позову.

Відповідально до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами своїх інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, які спричинили тривалий розлад здоров`я. Останній перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні «Ківерцівського районного територіального медичного об`єднання» 22.04.2015 року на протязі 5-ти годин і вартість обстеження і лікування становить 181 грн. 80 коп., які і стягнув суд першої інстанції з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Будь-яких інших доказів, які би вказували, що витрати на обстеження і лікування потерпілого є значно більшими у матеріалах провадження відсутні. Таких доказів не приєднано до апеляційної, а також не надано апеляційному суду при перегляді даної справи.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 19 від 25.06.2015 року смерть ОСОБА_10 в лікарні наступила від гострої серцево-судинної недостатності та не стоїть в прямому причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями, заподіяними під час ДТП.

Оскільки смерть ОСОБА_13 не пов`язана з дорожньо-транспортною пригодою, то суд першої інстанції правомірно відмовив потерпілому у відшкодуванні матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поминальний обід та поховання ОСОБА_10 .

Тому законних підстав для задоволення цивільного позову, в частині стягнення матеріальної шкоди і збільшення її розміру, немає.

Відмовляючи ОСОБА_14 у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з положень ст. 1167 ЦК України відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичній особі, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що між дорожньо-транспортною пригодою і смертю ОСОБА_10 відсутній причинно-наслідковий зв`язок, а також, що обвинувачений ОСОБА_12 будь яких протиправних дій щодо ОСОБА_8 не вчинив, а також те, що потерпілий ОСОБА_8 не надав доказів, які би вказували на спричинення йому обвинуваченим ОСОБА_7 моральної ( немайнової) шкоди.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що при вирішенні цивільного позову, суд першої інстанції врахував усі обставини кримінального правопорушення та дотримався вимог матеріального та процесуального права, які передбачають порядок і підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Тому підстав для задоволення цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 моральної шкоди, колегія суддів також не вбачає.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Тому підстав для скасування вироку і ухвалення нового вироку, з призначенням ОСОБА_7 більш суворого покарання та повного задоволення цивільного позову з підстав, викладених у апеляції представника потерпілого, немає.

Керуючись ст. 405, 407 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ всіма учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4