ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лисопада 2010 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючої - судді: Марущак Н. М.,

при секретарях: Карабань З. І., Яременко І. Ю.,

за участю прокурора: Малашич Ю. Ю.,

потерпілих: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань смт. Ставище справу про обвинувачення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_4, одруженого, військовозобовязаного, фізична особа-підприємець, раніше не судимого, в скоєнні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 будучи фізичною особою-підприємцем відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію № 126036, виданого 19.03.08 Ставищенського районною державною адміністрацією, являючись єдиною відповідальною особою за укладення трудових договорів при прийомі на роботу найманих працівників, забезпечення їм належних і безпечних умов праці, оплати праці та соціальних гарантій, з метою забезпечення діяльності магазину по пров. Першотравневому, 1 в с. Попружна Ставищенського району з квітня 2008 року по березень 2010 року використовував найману працю на посаді продавця ОСОБА_4. Всупереч вимогам ст. ст. 24, 24-1 КЗпП України трудового договору з останньою не уклав, записів до її трудової книжки про працевлаштування не вніс. За виконувану ОСОБА_4 роботу з квітня 2008 року по березень 2010 року ОСОБА_3 виплачував їй грошові кошти в сумі 600-700 грн. залежно від виторгу, при цьому із заробітної плати даного працівника податків з доходу фізичної особи до бюджету і внесків до фондів соціального страхування не сплачував. На прохання даного найманого працівника про укладення трудового договору ОСОБА_3 не реагував.

Також ОСОБА_3 у серпні 2010 року прийняв на роботу на посаду продавця ОСОБА_5. Всупереч вимогам ст. ст. 24, 24-1 КЗпП України трудового договору з останньою не уклав, записів до її трудової книжки про працевлаштування не вніс. За виконану ОСОБА_5 роботу з серпня 2010 року по 5 жовтня 2010 року ОСОБА_3 виплатив їй грошові кошти в розмірі 700 гривень, при цьому із заробітної плати даного працівника податків з доходу фізичної особи до бюджету і внесків до фондів соціального страхування не сплатив. На прохання даного найманого працівника про укладення трудового договору ОСОБА_3 не реагував.

Крім того, ОСОБА_3 з метою забезпечення діяльності вищевказаного магазину у вересні 2010 року прийняв на роботу на посаду продавця ОСОБА_6. Всупереч вимогам ст. ст. 24, 24-1 КЗпП України трудового договору з останньою не уклав, записів до її трудової книжки про працевлаштування не вніс. За виконану ОСОБА_6 роботу ОСОБА_3 виплатив їй грошові кошти за вересень місяць 2010 року в розмірі 500 гривень, при цьому із заробітної плати даного працівника податків з доходу фізичної особи до бюджету і внесків до фондів соціального страхування не сплатив. На прохання даного найманого працівника про укладення трудового договору ОСОБА_3 не реагував.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 всупереч вимогам ст. 43 Конституції України, вимогам ст. ст. 2, 24 КЗпП України, Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" з квітня 2008 року (точна дата слідством не встановлена) по 24 жовтня 2010 року використовував працю найманих працівників ОСОБА_4, ОСОБА_5С, ОСОБА_6 без укладення з ними трудових договорів, чим грубо порушив законодавство про працю, оскільки протягом тривалого часу обмежував гарантовані права працівників на належну оплату праці, охорону праці, відпочинок, відшкодування коштів на медичне обслуговування, пенсійне забезпечення.

В судовому засіданні підсудний ОСОБА_3 свою винність у вчиненні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України, визнав повністю, суду показав, що дійсно з 19.03.08 являється приватним підприємцем і займається роздрібною торгівлею товарами домашнього вжитку в магазині в с. Попружна Ставищенського району, пров. Першотравневий, 1. Для забезпечення роботи магазину йому були потрібні працівники, тому з 5 вересня 2010 року і по 24.10.10 він використовував найману працю продавця ОСОБА_6 На роботу її приймав особисто без укладення трудового договору та сплати внесків до цільових фондів. Заробітну плату ОСОБА_6 отримувала особисто від нього в залежності від виторгу в розмірі 3 відсотків. За вересень місяць він виплатив ОСОБА_6 500 грн. Трудовий договір з останньою на даний час не оформлений. Також з 15 серпня по 1 вересня 2010 року неповний робочий день у нього в цьому ж магазині працювала продавцем ОСОБА_5 З 1 вересня по 5 жовтня 2010 року остання працювала вже повний робочий день. На роботу ОСОБА_5 він приймав особисто, трудовий договір з останньою не укладав, записів до її трудової книжки не робив, внесків до цільових фондів соціального страхування не сплачував. За відпрацьований нею час він заплатив їй заробітну плату 1 раз в сумі 700 грн. На даний час ОСОБА_5 в нього вже не працює, оскільки хотіла працювати офіційно, а він не уклав з нею трудовий договір. 26.10.10 він виплатив ОСОБА_5 недоотриману нею частину заробітної плати в сумі 250 грн. Крім того, з квітня 2008 року по березень 2010 року в нього продавцем в магазині працювала ОСОБА_4. На роботу її він також приймав особисто без укладення трудового договору та сплати внесків до цільових фондів. Заробітну плату їй виплачував в сумі 600-700 грн. в місяць. Працювала ОСОБА_4 деякий час позмінно з 09 до 13, а наступного дня з 13 до 19 години. Працівників інших у нього тоді не було, тому зміняв її він особисто. Пізніше графік роботи змінився і вона працювала через день з 0900 до 1900. Магазин працює без вихідних, тому вказані наймані працівники працювали і у святкові дні, за що відгулів та компенсацій не отримували. Податків із заробітної плати вказаних працівників ОСОБА_3 не сплачував. ОСОБА_3 збирався укладати з найманими працівниками трудові договори, однак хотів спочатку перевірити, чи можуть вони працювати і чи можна довіряти даним людям. Часу вільного було мало, тому після перевірки працівників він не встигав їх оформити. ОСОБА_5 категорично відмовилася працювати неофіційно, тому звільнилася. Працівники ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не хочуть працювати з інших особистих мотивів.

В скоєному підсудний щиро кається.

Покази підсудного відповідають фактичним обставинам справи, які ним та іншими учасниками судового розгляду не оспорюються, тому суд вважає викладені фактичні обставини справи достовірними і такими, що не потребують дослідження в судовому засіданні відповідно до ч. 3 ст. 299 КПК України.

Таким чином, оцінюючи в сукупності досліджені і перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає, що вина підсудного ОСОБА_3 знайшла своє підтвердження в суді і його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 172 КК України, як грубе порушення законодавства про працю.

Вирішуючи питання про міру покарання підсудному ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вину свою визнав повністю, раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно.

Обставини, які пом'якшують покарання підсудного ОСОБА_3 є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання підсудного судом не встановлено.

Враховуючи всі викладені обставини та беручи до уваги, що підсудний ОСОБА_3 вчинив злочин невеликої тяжкості, тяжких наслідків від скоєного не наступило, суд з урахуванням вищезазначених обставин, вважає за можливе призначити підсудному покарання в межах санкцій статті, за якою його визнано винним у виді штрафу, оскільки, на думку суду, саме така міра покарання є необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.

Суд обговорив можливість застосування до ОСОБА_3 ст. 69 КК України, проте, підстав для її застосування не знаходить.

Керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України, суд,

З А С У Д И В:

ОСОБА_3 визнати винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України і призначити покарання у виді штрафу в сумі 510 (пятсот десять) гривень.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_3 - підписку про невиїзд не змінювати до вступу вироку в законну силу.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Ставищенський районний суд Київської області протягом 15 діб з моменту його оголошення.

Суддя Н. М. Марущак