НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
17 серпня 2015 року Справа № 322/739/15

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження

за обвинуваченням: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Варденік, Мартунінського району, Вірменія, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,

встановив:
01.07.2015 Новомиколаївським районним судом Запорізької області отримано обвинувальний акт у вищезазначеному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2015 за № 0000085.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачуються в наступному.

Наприкінці 2013 року, громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 , який постійно проживає в Україні, маючи на меті організацію на території України спільної підприємницької діяльності з громадянами Ісламської Республіки Іран: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняв рішення щодо організації їх незаконного переправлення на територію України, шляхом оформлення їм і собі завідомо підроблених паспортів громадян України без відповідних на те підстав.

Для цього у січні 2014 року, в м. Дніпропетровськ, ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою реалізації свого злочинного плану, залучив до його виконання свого знайомого місцевого мешканця ОСОБА_4 , який має тісні зв`язки зі співробітниками Державної міграційної служби України (далі ДМС), обумовивши з ним подальше отримання трьох паспортів на ім`я неіснуючих громадян України для себе та зазначених вище громадян Ісламської Республіки Іран.

ОСОБА_4 , у свою чергу, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , домовився із завідувачем Новомиколаївського районного сектору Управління ДМС України в Запорізькій області ОСОБА_9 щодо оформлення останнім за грошову винагороду громадянам Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та Sajjadinia Mohsen Amanollah, паспортів громадян України, повідомивши при цьому про відсутність законних підстав отримання ними цих документів.

12.02.2014 завідувач Новомиколаївського районного сектору Управління ДМС України в Запорізькій області ОСОБА_10 , безпідставно оформив та видав громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 на ім`я неіснуючої особи ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є підтвердженням належності цієї особи до громадянства України та згідно п. 2 ч. 3 «Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон», затвердженого Постановою Верховної Ради України №719-V від 23.02.2007, є підставою для подальшого оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

У свою чергу, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, згідно з ч. 1 ст. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», є документом, який дає громадянам України право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

25.03.2014 ОСОБА_10 продовжуючи виконувати свою домовленість із ОСОБА_4 , безпідставно оформив та видав ОСОБА_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я неіснуючої особи ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03.05.2014 ОСОБА_10 , аналогічним способом незаконно оформив та видав ще одному громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я неіснуючої особи ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після цього, приблизно в першій декаді травня 2014 року ОСОБА_4 , продовжуючи сприяти ОСОБА_6 у його злочинному намірі, направленому на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, отримав від ОСОБА_14 зазначені вище безпідставно видані останнім паспорти на ім`я неіснуючих громадян України, які передав безпосередньо ОСОБА_6 для подальшого оформлення ним громадянам Ісламської Республіки Іран: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та собі, відповідних паспортів громадян України для виїзду за кордон, з метою їх подальшого незаконного переправлення через державний кордон України.

Вказаними вище спільними умисними протиправними діями, які виразилися у незаконному оформленні вказаним громадянам Ісламської Республіки Іран завідомо підроблених паспортів громадян України на ім`я неіснуючих осіб, що в подальшому були використані ОСОБА_6 для безпідставного оформлення у міському управлінні ГУ ДМС України у Дніпропетровській області відповідних паспортів громадян України для виїзду за кордон, ОСОБА_4 безпосередньо сприяв ОСОБА_6 в організації незаконного переправлення зазначених іноземців через державний кордон України шляхом надання засобів.

Вищезазначені дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 332 КК України, а саме як сприяння у незаконному переправленні осіб через державний кордон України наданням засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

До обвинувального акту додано угоду про визнання винуватості, укладену 30 червня 2015 року на стадії досудового розслідування між прокурором відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 , з одного боку, та підозрюваним ОСОБА_4 з іншого боку в присутності його захисника.

В угоді про визнання винуватості так само, як і в обвинувальному акті, викладені вищенаведені обставини кримінального правопорушення та зазначено, що підозрюваний ОСОБА_4 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.

Сторони угоди про визнання винуватості дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 наступного покарання: за ч. 2 ст. 332 КК України у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, зі звільненням його на підставі ст. 75 КК України від призначеного покарання з випробуванням, встановивши випробувальний термін тривалістю 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та відмовляє в затвердженні угоди, зокрема, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону (п. 1), умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб (п. 3), відсутні фактичні підстави для визнання винуватості (п. 6).

Зі змісту угоди випливає, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 332 КК України, спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_15 , які не є сторонами цієї угоди. З обвинувального акту вбачається, що матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_4 було виділено в окреме провадження, що допускається, згідно з положеннями ч. 8 ст. 469 КПК України. Водночас, суд зазначає, що наведення в угоді про визнання винуватості ідентифікуючих даних (прізвищ, імен, по батькові, займаних посад) осіб, які не є її сторонами, так само як і наведення таких відомостей у обвинувальному акті щодо осіб, яким цим актом не пред`явлено обвинувачення, є порушенням ст.ст. 17, 20 КПК України.

Таким чином, пункт 1 угоди про визнання винуватості суперечить вимогам ст.ст. 17, 20 КПК України.

Пункт 2 угоди не відповідає вимогам ч. 1 ст. 472 КПК України, оскільки в угоді має бути зазначено про беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, а не обов`язок підозрюваного визнати свою винуватість у судовому провадженні.

Пункт 3 угоди, в силу приписів ч. 1 ст. 472 КПК України, має містити не лише згоду підозрюваного з видом та мірою узгодженого покарання, а згоду на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Пункт 5 угоди щодо роз`яснення підозрюваному наслідків невиконання ним угоди позбавлений правового змісту, оскільки угода не передбачає будь-яких обов`язків для підозрюваного, зокрема і щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою.

Крім цього, пунктом 7 угоди про визнання винуватості передбачено повернення ОСОБА_4 грошових коштів, вилучених 16.05.2015 в ході обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 , на які накладено арешт, у розмірі: - 562 долари США; - 100 Євро; - 53025 вірменських Драм; - 2 524 гривні.

Вирішення питань про долю речових доказів під час судового провадження належить до виключної компетенції суду (ст. 100 КПК України) і не відноситься до кола питань, що відповідно до ст. 472 КПК України, можуть регулюватися сторонами угоди про визнання винуватості, у зв`язку з чим пункт 7 угоди не відповідає вимогам цього Кодексу.

Стосовно правової кваліфікації дій підозрюваного суд зазначає наступне.

Так, в угоді та обвинувальному акті стверджується, що ОСОБА_4 домовився із завідувачем Новомиколаївського районного сектору Управління ДМС України в Запорізькій області ОСОБА_9 щодо оформлення останнім за грошову винагороду громадянам Ісламської Республіки Іран: Sharifi Eisa Gholamreza, та Sajjadinia Mohsen Amanollah, паспортів громадян України, повідомивши при цьому про відсутність законних підстав отримання ними цих документів, а в подальшому отримав від ОСОБА_9 ці паспорти.

В цій частині фактичні обставини кримінального правопорушення викладені неповно, а саме не вказано розміру грошової винагороди, дати та місця передачі ОСОБА_4 грошей ОСОБА_9 за оформлені ним паспорти громадян України. До того ж, ці дії ОСОБА_4 , які за викладених обставин містять ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, не мають будь-якої правової кваліфікації в угоді та обвинувальному акті. При цьому, у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що він передав завідувачу Новомиколаївського районного сектору Управління ДМС України в Запорізькій області 6 000,00 доларів США за виготовлення паспортів, по 2000 доларів США за паспорт.

Частиною другою статті 332 КК України передбачено відповідальність за ті самі дії (незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод), вчинені способом, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яку незаконно переправляли через державний кордон України, чи вчинені щодо кількох осіб, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням службового становища.

ОСОБА_4 інкриміновано сприяння у незаконному переправленні осіб через державний кордон України наданням засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Разом з цим, в угоді та обвинувальному акті зазначено, що дії ОСОБА_4 полягали лише в отриманні та передачі ОСОБА_6 паспортів громадян України, які самі по собі не є засобами для перетину державного кордону України, а лише дають можливість в подальшому отримати такий засіб оформити паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Оформленням паспортів громадянин України для виїзду за кордон займався ОСОБА_6 .

Диспозиції частин першої та другої статті 332 КК України передбачають відповідальність лише за надання засобів, що сприяють незаконному переправленню осіб через державний кордон України.

Надання особою засобів (речей, грошей, документів), що не можуть бути безпосередньо використані для незаконного переправлення осіб через державний кордон України, проте можуть допомогти в отриманні таких засобів, не охоплюється диспозицією частин першої та другої статті 332 КК України. При цьому, в обвинувальному акті та угоді відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 , сприяючи ОСОБА_6 в незаконному отриманні паспортів громадян України, знав про кінцеву мету останнього, що полягала в незаконному переправленні осіб через державний кордон України. У підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 зазначив, що до нього звернулися з проханням допомогти в оформленні громадянства України, проте не повідомляли для якої мети це необхідно.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність фактичних підстав для визнання винуватості ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 332 КК України.

Таким чином, затвердження вищезазначеної угоди про визнання винуватості є неможливим в силу приписів пунктів 1, 3, 6 ч. 7 ст. 474 КПК України, оскільки угода не відповідає вимогам закону, порушує права інших осіб та відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про відмову в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468 475 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 314, 369 372, 392, 474, 532 КПК України, суд

ухвалив:
1. Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 30 червня 2015 року, укладеної між прокурором відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 .

2. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 червня 2015 року за № 0000085, повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1