11-кп/775/3/2016(м)
264/2465/13-к

Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Суддя 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та
справах про адміністративні правопорушення
Апеляційного суду Донецької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Відповідно до вироку суду, 19 лютого 2013 року в період часу з 13.00год. до 15.00год., перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 та розпиваючи спиртні напої разом з ОСОБА_8 , у ОСОБА_7 виник намір на відкрите викрадення грошових коштів останнього. Після чого, того ж дня, приблизно о 16.00год., ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на сходовому майданчику третього поверху другого під`їзду того ж будинку, повторно, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_8 , що виразилося в нанесенні удару кулаком по обличчю, спричинивши тілесні ушкодження у виді синців на верхній повіці правого ока, на кінчику носа, на верхній губі справа, в області кута нижньої щелепи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, відкрито викрав майно останнього, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на суму 250 гривень.
Не погодившись з судовим рішенням, обвинувачений подав апеляційну скаргу, з усними доповненнями в ході апеляційного розгляду, за змістом яких просить вирок скасувати та закрити провадження за відсутністю в його діях складу злочину, посилаючись на неповноту досудового і судового слідства. Зазначає, що між показаннями потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_9 є протиріччя. Також вказує, що у ході досудового слідства на нього чинився психологічний вплив з боку працівників міліції, які примушували його відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав свої апеляційні доводи, прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що він заступився за ОСОБА_9 та наніс потерпілому тілесні ушкодження, але гроші у нього не брав, тоді як в суді першої інстанції показував, що потерпілий сам дав йому гроші. З потерпілим вони порозумілися, він йому відшкодував збитки і останній не наполягав на строгій мірі покарання, тому він вважає суворою призначену судом міру покарання.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, висновки суду про доведеність його винуватості у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Так, потерпілий ОСОБА_8 у наданій апеляційному суду заяві не визнав апеляційні вимоги обвинуваченого, а у суді першої інстанції показував, що разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розпивали спиртні напої на квартирі у ОСОБА_10 , а коли пішли, то на сходовій клітині між ним та ОСОБА_11 стався конфлікт, в ході якого ОСОБА_11 вдарив його, він впав, а обвинувачений забрав з його кишені гаманець з грошима.
Показання потерпілого ОСОБА_8 узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом і повністю спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не викрадав грошей у потерпілого.
Так, при проведенні слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_7 у присутності двох понятих виклав обставини вчинення ним вказаного кримінального правопорушення, а саме як він наносив удари потерпілому ОСОБА_8 та відкрито заволодів його майном, що зафіксовано у протоколі проведення слідчого експерименту від 06.03.2013р. (а/п 37-42).
Свідок ОСОБА_9 дала аналогічні показання, а також показувала, що після того, як ОСОБА_7 забрав гаманець із кишені потерпілого, вона пішла за ним, щоб забрати гаманець, ОСОБА_11 погрожував їй, на гроші ОСОБА_11 купив пива та продукти, після чого повернув їй гаманець ОСОБА_12 , який був вже без грошей.
Також не знайшли підтвердження апеляційні доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначив відповідно до загальних правил призначення покарання, у межах санкції частини відповідної статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за здійснення відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про призначення покарання та його розміру ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином врахував конкретні обставини справи, дані про його особу, наявність непогашених та не знятих судимостей, обставини які обтяжують покарання, а саме що за місцем проживання обвинувачений характеризується посередньо, не працює, на обліках у диспансерах м.Маріуполя не перебуває, раніше двічі судимий, в тому числі за скоєння аналогічного злочину, скоїв злочин в стані алкогольного сп`яніння, що суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання.
Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, оскільки як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, обвинувачений, маючи судимість за аналогічний умисний корисливий злочин, після звільнення з місць позбавлення волі, знов вчинив кримінальне правопорушення, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення.
Судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання допущені порушення норм кримінального законодавства, але у колегії суддів відсутні апеляційні підстави для їх усунення.
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить апеляційних підстав для скасування вироку суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .
Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.09.2013 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4