Єдиний унікальний номер 725/4420/15-к
Номер провадження 1-кп/725/188/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.09.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000156 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та проживаючого по АДРЕСА_1 , неодруженого, із середньою спеціальною освітою, військовослужбовця за контрактом в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 407 КК України при наступних обставинах.

Так, 11 листопада 2013 року відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та пунктів 16, 18, 26, 42, 68 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 01.12.2008 року №1163/2008 (зі змінами) між командиром військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) та громадянином ОСОБА_4 укладено контракт про проходження військової служби на посадах рядового складу строком на 3 роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 зараховано до складу Збройних Сил України, присвоєно військове звання «солдат» та призначено на посаду водія роти матеріально-технічного забезпечення.

16 грудня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 солдат військової служби за контрактом ОСОБА_4 виключений із списків військової частини НОМЕР_2 та переведений до військової частини НОМЕР_3 (далі НОМЕР_1 ), де продовжив військову службу на посаді гранатометника 1-ї аеромобільно-десантної роти.

Статтями 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, Незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтями 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Проходячи військову службу солдат військової служби за контрактом ОСОБА_4 , як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Однак, 30 вересня 2014 року солдат військової служби за контрактом ОСОБА_4 , через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, всупереч наведених вимог законодавства, з метою тимчасово ухилитись від військової служби, самовільно залишив територію військової частини і вибув до місця постійної реєстрації в АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд.

27 жовтня 2014 року солдат військової служби за контрактом ОСОБА_4 прибув до військової частини та продовжив проходження військової служби.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, при цьому усвідомив протиправність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому, підтвердивши при цьому викладені в обвинуваченні фактичні обставини вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також вказав на те, що самовільне залишення ним військової частини у період з 30 вересня 2014 року по 27 жовтня 2014 року було викликано необхідністю проходження лікування, однак до командира військової частини із відповідним рапортом не звертався та направлення на лікування не отримував. Крім того, вказав на те, що він двічі, а саме у період з 8 травня 2014 року по 30 серпня 2014 року та з 12 квітня 2015 року по серпень 2015 року, перебував в зоні проведення антитерористичної операції, де виконував бойові завдання. Просив суворо його не карати.

Не зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні інкримінованого йому діяння також повністю доведена наступними дослідженими та проаналізованими судом письмовими доказами, зокрема:
?повідомленням від 13 жовтня 2014 року про вчинення ОСОБА_4 як військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України (а.п. 2-3);

?копією телеграми від 30 вересня 2014 року вих. № 1323 про самовільне залишення території військової частини солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_4 (а.с 4-5);
?актом службового розслідування від 10 жовтня 2014 року ( а.п. 6-7);
?повідомлення тво командира військової частини НОМЕР_1 від 3 грудня 2014 року про встановлення місця знаходження ОСОБА_4 , який самовільно залишив територію військової частини 30 вересня 2014 року, зі змісту якого убачається, що станом на 27 жовтня 2014 року він перебуває на лікуванні в ЧПЛ ( а.п. 9);
?копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 жовтня 2014 року про направлення ОСОБА_4 на лікування у шпиталь (а.п 17).
При цьому, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що вони у відповідності до вимог ст. ст. 85-86 КПК України є належними та допустими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Таким чином, аналізуючи всі докази у справі в їх сукупності, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведеною у повному обсязі і кваліфікує його дії як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад десять діб але не більше місяця.

При цьому, суд вважає, що органом досудового слідства правильно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 407 КК України.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому покарання, суд відповідно до ст.ст. 65-67 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, фактичні обставини справи, особу винного та його відношення до скоєного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Зокрема, обираючи обвинуваченому міру покарання, суд приймає до уваги те, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення належить до категорії злочинів середньої тяжкості.

Також судом враховуються і дані про особу обвинуваченого, який добровільно вступив у лави Збройних Сил України, раніше до кримінальної і адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та служби характеризуються позитивно, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, двічі виконував бойові завдання в зоні проведення антитерористичної операції в Луганській області, де отримував контузії, добровільно прибув до місця несення військової служби та продовжив її проходження, а також і стан здоров`я обвинуваченого.

При цьому, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, суд визнає відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання.

Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, суд ураховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, визнання вини, щире каяття, що суд визнає як обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції його від суспільства, і вважає за можливе призначити йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 407 КК України у виді штрафу.

Саме такий вид покарання на погляд суду є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 65-67 КК України, ст.ст. 368, 369-371, 373-376, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Копію вироку вручити прокурору та обвинуваченому ОСОБА_4 негайно.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1