Справа № 461/2087/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/671/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції, та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком суду

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судженого,

визнано винним за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_9 звільнено від відбуття призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком один рік.

Згідно ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язок періодично реєструватись в кримінально-виконавчій інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця роботи та проживання.

ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 304 КК України - виправдано.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судженого,

визнано винним за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком один рік.

Згідно ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язок періодично реєструватись в кримінально-виконавчій інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця роботи та проживання.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, судента 1-го курсу ВПУ № 29, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судженого,

визнати винним за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.

Відповідно до ст.ст. 75, 104 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком.

Згідно ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язок періодично реєструватись в кримінально-виконавчій інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця навчання та проживання.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.
Вироком суду визнано винними та засуджено ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та неповнолітнього ОСОБА_8 за те, що вони за попередньою змовою в групі осіб між собою 25 грудня 2014 року, о 00.30 год., знаходячись в підвальному приміщенні, що по АДРЕСА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою протиправного збагачення, шляхом вільного доступу, вчинили незакінчений замах на викрадення металевих дверей бомбосховища, які перебувають на балансі ЛКП «Княже місто», вартість яких, згідно з висновком товарознавчої експертизи № 9/4 від 16.01.2015 року становить 800 грн., однак свого злочинного умислу не довели до кінця із причин, що не залежала від їх волі, оскільки їх дії були викриті мешканцями будинку, які про даний факт повідомили працівників правоохоронних органів.

Крім цього, органом досудового слідства обвинувачений ОСОБА_9 звинувачувався у тому, що він, усвідомлюючи, що ОСОБА_8 не досяг вісімнадцятирічного віку та є неповнолітнім, втягнув його у злочинну діяльність та вчинив з ним 25 грудня 2014 року, за попередньою змовою в групі осіб незакінчений замах на викрадення металевих дверей бомбосховища, які перебувають на балансі ЛКП «Княже місто», вартість яких, згідно з висновком товарознавчої експертизи № 9/4 від 16 січня 2015 року, становить 800 грн., тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України.

При цьому, за даним обвинувачення районним судом ОСОБА_9 виправдано, оскільки таке обвинувачення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

На вирок суду прокурор, який приймав участь в суді першої інстанції, та захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду першої інстанції в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 незаконним та необгрунтованим у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та зазначає, що останній мав би знати та знав, що ОСОБА_8 являється неповнолітнім, та втягнув його у злочинну діяльність, а тому його вина у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України, доведена повністю.

Просить вказаний вирок суду в частині виправдання ОСОБА_9 за ч.1 ст. 304 КК України скасувати та постановити свій вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, за ч.1 ст. 304 КК України до 3 років позбавлення волі, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначити остаточне покарання - 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

В своїй апеляції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 не заперечує вірність кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_7 , однак не згідний з вироком суду в частині призначеного останньому покарання з причин його невідповідності тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не в повній мірі проаналізовано та враховано обставини справи, обставини, що пом`якшують його покарання, особу обвинуваченого, а також характер та тяжкість вчиненого ним правопорушення. І призначене йому покарання у виді позбавлення волі в даному випадку є надмірно суворим.
Просить даний вирок суду змінити шляхом пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши останньому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком один рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Заслухавши доповідь судді, думку обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , їх захисників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , і законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 - ОСОБА_13 , які підтримали подану апеляціїйну скаргу захисника та просили відхилити апеляційну скаргу прокурора, міркування прокурора, який просив задоволити його апеляційну скаргу та відхилити апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 , розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Так, як вбачається із матеріалів кримінальної справи суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчинених обвинуваченими злочинів. Висновок суду про доведеність їх вини у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, які детально викладенні у вироку і яким суд дав належну оцінку, і ніким з учасників процесу не оскаржується..

При цьому, на думку колегії суддів, вина обвинувачених в інкримінованому їм злочині повністю підтверджується показами представника потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які узгоджуються між собою, в тому числі і з показами самих обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , кожного окремо, які по суті не заперечили фактичних обставин справи, речовими доказами, протоколом огляду місця події, висновком товарознавчої експертизи.

Та кваліфікація дій ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, є вірною.

Також, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції обгрунтовано виправдано ОСОБА_9 за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України, за відсутністю в його діях складу даного злочину, оскільки таке звинувачення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні як місцевого так і апеляційного суду.

Так, приймаючи вищевказане рішення, суд першої інстанції виходив з наступного:

ОСОБА_9 органом досудового слідства серед іншого обвинувачувався в тому, що він усвідомлюючи, що ОСОБА_8 не досяг вісімнадцятирічного віку та є неповнолітнім, втягнув його у злочинну діяльність та вчинив з ним 25 грудня 2014 року за попередньою змовою в групі осіб незакінчений замах на викрадення металевих дверей бомбосховища, які перебувають на балансі ЛКП «Княже місто», вартість яких, згідно з висновком товарознавчої експертизи № 9/4 від 16 січня 2015 року, становить 800 грн., тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України.
Відповідно ж до ст. 304 КК України, яка інкримінується ОСОБА_9 , то з об`єктивної сторони даний злочин може полягати у втягненні неповнолітніх: 1) у злочинну діяльність; 2) у пияцтво; 3) у заняття жебрацтвом; 4) у заняття азартними іграми.

Втягнення - це дії, внаслідок яких інша особа спонукається до певної поведінки, залучається до неї, в такої особи виникає бажання поводитись певним чином. Причому, на відміну від примушування, особа згодом вчиняє бажані для винного дії за власною волею. Втягнення полягає у впливі на свідомість конкретного неповнолітнього завдяки переконуванню в доцільності, вигідності певної поведінки. Воно здійснюється шляхом умовлянь, залякування, підкупу, обману, розпалювання почуття помсти, заздрощів або інших низьких спонукань, розповідей про легкість і доступність; певних дій, навчання способам та прийомам їх виконання тощо.

З суб`єктивної ж сторони даний злочин може бути вчинено лише з прямим умислом.

А як встановлено в ході судового розгляду справи як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції ОСОБА_9 не знав, скільки років ОСОБА_8 , про це вони ніколи не говорили, та, крім того, не мав наміру втягувати його у злочинну діяльність. Домовленість на вчинення крадіжки була взаємною. Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 показав, що між ними ніколи не велась мова про його вік, тому ОСОБА_9 не міг знати скільки йому років. В день крадіжки з дому його викликав його брат - ОСОБА_7 . І як в місцевому так і в апеляційному суді всі обвинувачені зазначили, що обвинувачений ОСОБА_18 не знав про те, що ОСОБА_8 являється неповнолітнім.

Інших належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 304 КК України, стороною обвинувачення суду не надано.

Отже, враховуючи вищевикладені проаналізовані судом докази, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до вірного висновку про те, що обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 304 КК України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а тому прийняв обґрунтоване рішення щодо виправлення ОСОБА_9 за даною статтею обвинувачення.

У зв`язку з цим твердження прокурора в своїй апеляційній скарзі про винуватість ОСОБА_9 у скоєнні вищезгаданого злочину не знайшло свого підтвердження і в апеляційному суді, а тому в задоволенні його апеляції слід відмовити.

Що стосується призначеного обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання, то, на переконання колегії суддів, таке призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 65 КК України в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України та з врахуванням того, що в даному конкретному випадку мав місце замах на скоєння злочину. При цьому, місцевий суд вірно враховав характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу кожного з обвинувачених, конкретні обставини справи та обставини, які пом`якшують покарання останніх, та прийшов до обґрунтованого висновку про звільнення кожного з обвинувачених від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, проаналізувавши апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , колегія суддів вважає, що зазначені в даній апеляції апеляційні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки в скарзі стоїть питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі. А як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки Львівської МСЕК № 3 та пенсійного посвідчення, ОСОБА_7 являється інвалідом другої групи, та відповідно до вимог ст. 61 КК України до нього не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Також, колегія суддів при перевірці справи та прийнятого рішення не виявила допущених істотних порушень КПК України чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну даного вироку суду.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому відмовляє прокурору, який приймав участь в суді першої інстанції, та захиснику обвинуваченого ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_11 в задоволенні їхніх апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції, та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий
Судді