АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження №11-кп/790/1423/15 ОСОБА_1
категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 11-кп/790/1423/15 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого на вирок Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року у відношенні ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цім вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Аджарії м. Кобулеті, громадянина України, з вищою освітою, який працює на посаді охоронця у Харківському відокремленому підрозділі ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України", одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до шести місяців виправних робіт за місцем його роботи з утриманням 10% заробітної плати в дохід держави.

Стягнено з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 гривень.

Як встановив суд, 17 вересня 2014 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_9 , знаходячись поблизу стадіону спорткомплексу НТУ "ХПІ", розташованого за адресою: м. Харків, вул. Артема, 50-а, через неприязні стосунки з ОСОБА_7 , маючи намір, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс йому один удар рукою в праву область обличчя, в результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_7 синець з ділянкою травматичного набряку м`яких тканин в області правої щоки, що утворились від ударної травматичної дії тупого твердого предмета, та, який за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, після чого з місця вчинення злочину зник.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 порушили питання про скасування вироку з мотивів неповноти досудового розслідування і судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та, як наслідок цього, безпідставного задоволення цивільного позиву потерпілого ОСОБА_7 , посилаючись як на необґрунтоване притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, так і його засудження за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки ОСОБА_9 удару ОСОБА_7 не наносив і не спричинив останньому легкі тілесні ушкодження. В апеляції обвинувачений і захисник стверджують, що у вироку скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення ґрунтується на неправдивих і недостовірних показаннях потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які, будучи викладачами або студентами учбового закладу, є зацікавленими особами по справі. На обґрунтування безпідставного притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності останній і його захисник вказують на покази свідка ОСОБА_15 , а також свідка ОСОБА_16 , які не були взяті до уваги судом при постановленні вироку. Окрім того, на думку обвинуваченого та захисника, в ході досудового розслідування допущена неповнота, тому що не були встановлені і допитані всі свідки події, які знаходилися біля стадіону спорткомплексу НТУ "ХПІ", вчасності робітники комунальної служби, які в той час поблизу проводили прибирання території. В апеляційній скарзі обвинувачений і захисник посилаються і на те, що скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення ґрунтується на доказах, одержаних незаконним шляхом, а саме протокол слідчого експерименту від 21 жовтня 2014 року, як доказ, є недопустимим і не міг прийматися судом до уваги, оскільки вказана слідча дія в порушення ст. ст. 10, 42, 46, 223 240 КПК України проводилася не на місті події, а в кабінеті слідчого, а також без залучення ОСОБА_9 та його захисника, а за участю понятих-студентів, тобто зацікавлених осіб по справі. В апеляції також стверджується про неповноту судового розгляду, тому що суд не допитав судово-медичного експерта стосовно механізму утворення у потерпілого тілесних ушкоджень, відмовивши у задоволенні відповідного клопотання у захист. Оскільки експерт не встановив конкретний предмет, яким було травмовано потерпілого по виявленому у нього ушкодженню та,окрім того, в розпорядження експерта не надано рентген знімок нижньої щелепи, а при експертному досліджуванні була присутня особа, не зазначена у висновку експерта, то висновки судово-медичної експертизи є неповними та, як доказ, недопустимими. В апеляції захисник та обвинувачений просять закрити кримінальне провадження за недоведеністю вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і відмовити у задоволенні цивільного позиву про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, вислухавши захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, вислухавши прокурора про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою в межах висунутого ОСОБА_9 обвинувачення відповідно до обвинувального акта/т. 2, а. с. 1-2/ встановив фактичні обставини справи.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 в скоєнні кримінального правопорушення при обставинах, вказаних в формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, підтверджується наведеними в вироку доказами, дослідженими у судовому засіданні та належно оцінених судом.

Зокрема, він ґрунтується на показах потерпілого ОСОБА_7 , із яких вбачається, що 17 вересня 2014 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, поблизу стадіону спорткомплексу НТУ "ХПІ", розташованого за адресою: м. Харків, вул. Артема, 50-а, ОСОБА_9 наніс йому удар рукою в праву область обличчя, спричинивши синець в області правої щоки.

Такі показання потерпілого ОСОБА_7 підтверджуються показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя потерпілого ОСОБА_7 .

Як вбачається з показів свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 після нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя потерпілого ОСОБА_7 , вони бачили почервоніння на його обличчі.

Про те, що в цей день, після нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя потерпілого ОСОБА_7 , на щоці потерпілого були тілесні ушкодження, дав покази суду і свідок ОСОБА_14 .

В ході досудового розслідування з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення з залученням потерпілого ОСОБА_7 було проведено слідчий експеримент, під час якого потерпілий відтворив обставини події стосовно нанесення йому ОСОБА_9 удару в обличчя/т. 2, а. с. 46-51/.

Показання потерпілого ОСОБА_7 про нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя, у наслідок чого було спричинено синець в області правої щоки, підтверджуються висновками як судово-медичної експертизи №3177-ая/14 від 19 вересня 2014 року про виявлення у потерпілого синця з ділянкою травматичного набряку м`яких тканин в області правої щоки, що утворився від ударної травматичної дії тупого твердого предмета та міг бути спричинений в строк, вказаний потерпілим (т. 2, а. с. 10), так і додаткової судово-медичної експертизи №3500-ая/14 від 28 жовтня 2014 року, відповідно до якої обставини стосовно характеру і механізму утворення у нього тілесного ушкодження, на які вказав ОСОБА_7 в ході проведення слідчого експерименту відповідають об`єктивним судово-медичним даним (т. 2, а. с. 53-54).

Отже, значені у апеляційній скарзі доводи у захист про те, що ОСОБА_9 удару обличчя потерпілому ОСОБА_7 не наносив спростовуються наведеними у вироку показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , а також висновками судово-медичної експертизи №3177-ая/14 від 19 вересня 2014 року(т. 2, а. с. 10) та додаткової судово-медичної експертизи №3500-ая/14 від 28 жовтня 2014 року(т. 2, а. с. 53-54).

В апеляційній скарзі захисник та обвинувачений, посилаючись на необґрунтоване засудження ОСОБА_9 стверджують, що покази потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя потерпілого є недопустимими доказами, як показання осіб, які, будучи викладачами або студентами учбового закладу, нібито зацікавлені в прийнятті рішення по справі.

Перевіряючи таке твердження у захист, колегія суддів вважає його надуманим, оскільки покази потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя потерпілого узгоджуються як між собою стосовно відомим їм обставинам по справі, в тому числі щодо наявності у ОСОБА_7 в наслідок пригоди тілесного ушкодження, так і з наведеними у вироку доказами, у їх сукупності, а саме з: показами свідка ОСОБА_17 , змістом протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 /т. 2, а. с. 46-51/, а також з висновками судово-медичної експертизи №3177-ая/14 від 19 вересня 2014 року(т. 2, а. с. 10) та додаткової судово-медичної експертизи №3500-ая/14 від 28 жовтня 2014 року(т. 2, а. с. 53-54) про виявлення на обличчі потерпілого ОСОБА_7 тілесного ушкодження.

Більш того, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що жінка обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_16 , на покази котрих містяться посилання у захист, також є відповідно викладачем та студентом цього учбового закладу.

В апеляційній скарзі захисник та обвинувачений, посилаючись на необґрунтоване засудження ОСОБА_9 стверджують, що покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про нанесення ОСОБА_9 удару рукою в обличчя потерпілого є недостовірними доказами, оскільки ці свідки, нібито, безпосередньо за подією пригоди не спостерігали.

Перевіряючи таке твердження у захист, колегія суддів вважає його також надуманим, оскільки покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 стосовно відомим їм обставинам по справі узгоджуються як між собою, так і з іншими наведеними у вироку доказами.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважити недопустимими та недостовірними доказами показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , даними суду.

У апеляційній скарзі захисник та обвинувачений, посилаючись на необґрунтоване засудження ОСОБА_9 вказують, що покази потерпілого ОСОБА_7 щодо обставин утворення у нього тілесних ушкоджень є суперечливими, оскільки останній при проведенні слідчого експерименту зазначив про нанесення йому удару, коли ОСОБА_9 був проти нього, а не поруч, як вказав потерпілий у судовому засіданні, то такі доводи, враховуючи переживання потерпілого в результаті скоєння стосовно нього кримінального правопорушення - не спростовують факт нанесення ОСОБА_9 удару в обличчя потерпілого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник та обвинувачений посилаються і на те, що скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення ґрунтується на доказах, одержаних незаконним шляхом, вчасності, на їх думку, протокол слідчого експерименту від 21 жовтня 2014 року, як доказ, є недопустимим і не міг прийматися судом до уваги, оскільки вказана слідча дія в порушення ст. ст. 10, 42, 46, 223 240 КПК України проводилася не на місті події, а в кабінеті слідчого, а також без залучення ОСОБА_9 і його захисника, та, в присутності понятих-студентів, тобто зацікавлених осіб по справі.

Перевіряючи таке твердження у захист, колегія суддів вважає його непереконливим, оскільки відповідно до ч. 7 с. 223 КПК України та ч. ч. 1, 3 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення слідчий має право в присутності понятих провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій певної події, до участі в якому можуть залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Отже, проведення такої слідчої дії з залученням зазначених конкретних осіб, а саме: підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника або представника є правом, а не обов`язком слідчого.

Окрім того, із змісту протоколу слідчого експерименту видно, що ця слідча дія була проведена з метою встановлення за показами потерпілого ОСОБА_7 механізму спричинення йому тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим останній дійсно в кабінеті слідчого в присутності понятих вказав механізм нанесення ОСОБА_9 удару.

Даних же про те, що ця слідча дія проводилася в присутності понятих, які були зацікавленими особами в прийнятті рішення по справі матеріали кримінального провадження не містять, як не приведені стосовно цього переконливі доводи і в апеляційній скарзі.

З огляду на наведене, підстав вважати дані, які було зафіксовано у протоколі слідчого експерименту від 21 жовтня 2014 року/т. 1, а. с. 46-51/, як доказ недопустимими, колегія суддів не вбачає.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів також враховує, що при виконанні органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК України, а саме надання доступу до матеріалів справи, в яких міститься протокол слідчого експерименту від 21 жовтня 2014 року, підозрюваний ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_19 після ознайомлення з змістом цієї слідчої дії ніяких клопотань, вчасності у відповідності до п. 12 ч. 3 ст. 42, ч. 4 ст. 46 КПК України не заявили та, окрім того, не посилалися на порушення права на захист у зв`язку з її проведенням без залучення ОСОБА_9 та його захисника/т. 2, а. с. 123-124/.

В апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник посилаються на неповноту судового розгляду та, як слідство цього, на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, оскільки судом не було допитано експерта стосовно механізму утворення у потерпілого тілесних ушкоджень. В апеляції у захист вони також посилаються на і те, що висновки судово-медичної експертизи є неповними та, як доказ, недопустимими, оскільки експерт не встановив конкретний предмет, яким було травмовано потерпілого по виявленому у нього ушкодженню, а при експертному досліджуванні була присутня особа, не зазначена у висновку експерта.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, такі посилання у захист були ретельно перевірені судом першої інстанції, тому колегія суддів вважає їх безпідставним з мотивів, зазначених у вироку.

Так, по справі були призначені та проведені компетентною установою дві судово-медичні експертизи щодо встановлення у потерпілого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень та механізму їх утворення, а саме судово-медична експертиза №3177-ая/14 від 19 вересня 2014 року(т. 2, а. с. 10) та додаткова судово-медична експертиза №3500-ая/14 від 28 жовтня 2014 року(т. 2, а. с. 53-54), висновки яких стосовно виявлення на обличчі потерпілого ОСОБА_7 тілесного ушкодження узгоджуються між собою.

Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №3500-ая/14 від 28 жовтня 2014 року(т. 2, а. с. 53-54) покази потерпілого ОСОБА_7 , надані ним при проведенні слідчого експерименту щодо характеру та механізму утворення у нього тілесного ушкодження, відповідають об`єктивним судово-медичним даним. Це тілесне ушкодження могло утворитися в строк та за обставин, вказаних потерпілим при проведенні цієї слідчої дії.

Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши висновки цих експертиз у сукупності з іншими доказами, обґрунтовано послався на них у вироку.

Наряду з цим, суд першої інстанції у встановленому законом порядку розглянув клопотання у захист про допит у судовому засіданні експерта та правильно відмовив у задоволенні клопотання/т. 2, а. с. 125/, чим також спростовуються доводи апеляційної скарги про неповноту судового розгляду кримінального провадження.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що в розпорядження експерта не було надано рентген знімок нижньої щелепи, то в цієї частині доводи апеляції не містять посилання на відповідні матеріали кримінального провадження про наявність такого рентген знімку.

В апеляційній скарзі на обґрунтування безпідставного притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності останній і його захисник вказують на покази свідка ОСОБА_15 , а також свідка ОСОБА_16 , які, начебто, не були взяті до уваги судом при постановленні вироку.

Перевіряючи таке посилання у захист, колегія суддів вважає його безпідставним, оскільки відповідно до показів свідка ОСОБА_15 вона очевидцем події взагалі не була, а із показів свідка ОСОБА_16 вбачається, що він, хоча і знаходився поблизу місця конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , але постійно в їх бік не дивився, а тому всіх обставин події не бачив.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 удару ОСОБА_7 не наносив і не спричинив останньому легкі тілесні ушкодження спростовуються показами потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 .

Зазначеними показами потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 спростовуються і доводи апеляційної скарги про те, що тілесні ушкодження били спричинені потерпілому при інших обставинах.

З огляду на наведене, суд першої інстанції з достатньою повнотою встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення при обставинах, вказаних в формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, а доводи апеляційної скарги у захист не спростовують такий висновок суду, в тому числі стосовно неповноти досудового розслідування, пов`язаною з не встановленням всіх свідків події, які знаходилися біля стадіону спорткомплексу НТУ "ХПІ", вчасності робітників комунальної служби, які в той час поблизу проводили прибирання території.

Виходячи з фактичних обставин справи, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Аналіз матеріалів кримінального провадження також свідчить, що під час досудового слідства і у судовому засіданні суду першої інстанції не було допущено порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення, чим спростовуються доводи апеляції про неправомірність ухвалення рішення по цивільному позиву, виходячи з характеру та обсягу заподіяних потерпілому моральних та фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 426, 532 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року у відношенні ОСОБА_9 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення цього судового рішення.

Головуючий суддя

Судді