Справа № 135/1446/15-к
Провадження у справі № 1-в/135/78/15
У Х В А Л А
іменем України
16.11.2015 Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

представника Ладижинської ВК№39 ОСОБА_5 ,
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Ладижині Вінницької області клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-
В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про умовно - дострокове звільнення його вiд відбування покарання, в якому посилається на те, що вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2014 року його засуджено за ч. 3 ст. 187, ч.1 ст.186, 70 КК України до п`яти років позбавлення волі без конфіскацією майна. В даний час він відбуває покарання у Ладижинській виправній колонії №39. За час відбування покарання щиро розкаявся в вчинених злочинах, став на шлях виправлення. Однак, не зважаючи, на це, 26 жовтня 2015 року комісією колонії необґрунтовано відмовлено йому в умовно-достроковому звільненні від покарання. Окрім того, просить врахувати наявність у нього одинокої матері, 1950 року народження, яка має ряд захворювань, а саме: гіпертонію ІІ ступеню, захворювання серця, у зв`язку з цим потребує його допомоги по господарству. Також просив звернути увагу на його незадовільний стан здоров`я, оскільки він хворіє туберкульозом та потребує оперативного медичного втручанні, має хворобу сечо-полового тракту, яка прогресує і потребує медичної діагностики із стаціонарним лікуванням. Також не погоджується із характеризуючими даними, що містить, видана характеристика, оскільки вона не відображає його факти виправлення та бажання бути корисним суспільству. З дисциплінарними стягненнями не погоджується, вважає, що вони не носять злісного характеру та по строку давності не являються дійсними.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні в режимі відоконференції підтримав клопотання, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні, вважаючи, що своєю поведінкою довів своє виправлення. Окрім того, додатково пояснив, що дійсно за час відбування покарання в установі отримав чотири дисциплінарних стягнень, проте вони не носять злісного характеру та по строку давності не являються дійсними, тому не можуть бути підставою для відмови у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Представник установи виконання покарань ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає та пояснив, що засуджений ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі перебуває з 21 січня 2012 року. В Ладижинську виправну колонію № 39 прибув 06 березня 2015 року із Херсонської ВК№61. За час відбування покарання в установі характеризується негативно, двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, один з яких поміщався до ДІЗО. Заходи заохочення не застосовувались. На виробництві установи не працевлаштований, ініціативи не проявляє. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, проте не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку, проте не завжди має охайний зовнішній вигляд, самостійного бажання участі у роботах з благоустрою установи також не приймає.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні висловив думку, що клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення задоволенню також не підлягає, оскільки доказами, що характеризують засудженого не підтверджено, що він своєю поведінкою та ставленням до праці довів виправлення, оскільки раніше не одноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за що реально відбував покарання в умовах ізоляції від суспільства, проте на шлях виправлення не став та знов вчиняв злочини. Під час відбування покарання в Ладижинській виправній колонії № 39 двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності, під час перебування в СІЗО м. Миколаєва також двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності, заходи заохочення жодного разу не застосовувалися, на виробництві установи не працевлаштований, наміру працевлаштуватись не проявляв. Також вважає, що з пояснень ОСОБА_4 , наданих під час розгляду даного клопотання не вбачається, що він розкаявся у порушенні установленого порядку відбування покарання та зробив для себе належні висновки, а навпаки вважає, що він жодним чином не порушив умови режиму.

Представник спостережної комісії Ладижинської ВК №39 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи тільки з його участю до суду не надходило, що дає можливість суду, відповідно до ст. 539 КПК України, розглянути справу без участі представника спостережної комісії.
Заслухавши пояснення засудженого, представників адміністрації Ладижинської виправної колонії № 39, думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання та вивчивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 засуджений вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2014 року за ч. 3 ст. 187, ч.1 ст.186, 70 КК України до п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбуття покарання рахується з 21 січня 2012 року, кінець строку покарання визначено 21 січня 2017 року.

У характеристиці засудженого, затвердженій начальником Ладижинської виправної колонії № 39, зазначено, що засуджений ОСОБА_4 в Ладижинську виправну колонію № 39 прибув 06 березня 2015 року із Херсонської ВК№61. За період перебування в Херсонській ВК№61 з 10 листопада 2014 року по 06 березня 2015 року характеризувався посередньо, до дисциплінарної відповідальності адміністрацією установи не притягувався, заходи заохочення не застосовувались. В період часу з 24 березня 2012 року по 10 листопада 2014 року утримувався в СІЗО м. Миколаєва, де двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника СІЗО. Заходи заохочення не застосовувались. За час відбування покарання в Ладижинській ВК № 39 характеризується негативно, двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, один з яких поміщався до ДІЗО. Заходи заохочення також не застосовувалися. Також вказано про те, що засуджений ОСОБА_4 на виробництві установи не працевлаштований, ініціативи щодо працевлаштування не проявляє. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, проте не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не завжди дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Свідомо уникає виконання робіт із благоустрою установи, або перекладає її виконання на інших засуджених. Вимог пожежної безпеки не дотримується. Вдосконалювати свій загальноосвітній та професійно-технічний рівень не бажає, не бачить у цьому необхідності. Участі у роботах самодіяльних організацій не приймає. Зв`язки з рідними підтримує шляхом листування та телефонних розмов. В установі перебуває на профілактичному обліку як схильний до скоєння членоушкодження.

З довідки по особовій справі засудженого ОСОБА_4 про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень також вбачається, що до останнього за час відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства чотири рази застосовувалися адміністративні стягнення у виді догани, суворої догани та 10 діб ДІЗО за зберігання заборонених предметів, вчинення членоушкодження, за порушення форми одягу та перешкоджання обшуку.
Згідно витягу з протоколу №19 засідання спостережної комісії Ладижинської ВК № 39 від 22 жовтня 2015 року вбачається, що спостережною комісією прийнято рішення про відмову ОСОБА_4 в умовно-достроковому звільненні, як такому, що своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 537 КПК України, під час виконання вироків суд, зокрема, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, при цьому фактично відбув необхідну частину призначеного судом покарання.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 26 квітня 2002 року „Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" орієнтує суди нижчих ланок на те, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Необхідно ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Виходячи з вказаної норми закону, умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.
Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого.

Сумлінна поведінка - це зразкове виконання вимог режиму і свідоме додержання дисципліни, беззаперечне виконання законних вказівок адміністрації, активна участь у суспільному житті та сумлінне виконання громадських доручень у процесі відбування покарання, підвищення свого загальноосвітнього рівня, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, наявність подяк і відсутність стягнень, це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. Показником виправлення можна вважати і систему вчинків, що здійснюються з мотивів, прямо протилежних тим, що штовхнули особу на вчинення злочину.
Сумлінне ставлення до праці насамперед передбачає, що особа постійно бере участь у суспільно-корисній праці та добросовісно виконує трудові обов`язки, покращує кількісні та якісні показники виконуваної роботи, підвищує виробничу кваліфікацію, прагне до вдосконалення наявного фаху, спеціальності, придбання спеціальності або підвищення кваліфікації, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов від роботи, дбайливе ставлення до довіреного майна, бережно ставиться до обладнання та інструментів, дотримується правил охорони праці та техніки безпеки.

Висновок суду про виправлення особи повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про її поведінку за весь період відбування покарання, а не за певний час.

З врахуванням досліджених матеріалів особової справи щодо ОСОБА_4 та викладених вище доводів, суд приходить до висновку, що засуджений відбув встановлену законом частину строку покарання, своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення, враховуючи те, що ОСОБА_4 з позитивного боку себе не зарекомендував, допускав порушення вимог режиму відбування покарання, порушував правила внутрішнього розпорядку, за що мав чотири дисциплінарних стягнення, застосування яких визнав та не оскаржував їх обґрунтованість, за час відбування покарання характеризується негативно, однак, належних висновків для себе не зробив, а отже не має впевненості у його подальшій правослухняній поведінці, тому підстави для умовно-дострокового звільнення згідно з вимогами статті 81 КК України відсутні.

З врахуванням того, що поведінка засудженого враховується за весь період відбування ним покарання, тому твердження засудженого про те, що в силу п.14 ст.134 КВК України він дисциплінарних стягнень не має і тому до нього повинно бути застосовано умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, не заслуговують на увагу. Дані щодо зняття дисциплінарних стягнень у встановленому законом порядку мають важливе значення, проте ці обставини також не мають виключного значення при прийняті рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, а враховуються у сукупності з іншими даними про поведінку засудженого за весь період відбування покарання.

На пiдставi викладеного, керуючись ч. 2 ст. 81 КК України, п.2 ч.1 ст. 537, ст. 539 КПК України,постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаpжена до апеляцiйного суду Вінницької області області через Ладижинський місмький суд протягом 7 діб з дня її проголошення.

Суддя