П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_17
суддів: ОСОБА_18 ОСОБА_19, ОСОБА_20., ОСОБА_21,ОСОБА_22., ОСОБА_23., ОСОБА_24, ОСОБА_25., ОСОБА_26, ОСОБА_27., -
при секретарях:ОСОБА_28.,ОСОБА_29
за участю начальника відділу участі прокурорів Генеральної прокуратури України у перегляді судових рішень у кримінальних справах ОСОБА_30

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року щодо ОСОБА_15,

в с т а н о в и л а:

вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2014 року за результатами розгляду кримінального провадження № 0000403 засуджено ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2007 року за частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням статей 69, 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; звільненого 6 листопада 2010 року по відбуттю покарання, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК, й призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців 10 днів. На підставі частини п'ятої статті 72 КК зараховано ОСОБА_15 в строк відбуття покарання попереднє ув'язнення з 22 червня 2012 року по 28 лютого 2014 року, звільнено його від відбування призначеного покарання.

ОСОБА_15 визнано винуватим і засуджено за те, що він 11 вересня 2011 року приблизно о 8 годині 30 хвилин неподалік с. Пекарі Канівського району Черкаської області незаконно придбав для особистого вживання наркотичний засіб, зібравши з дикорослих рослин коноплі пилок, з якого відразу виготовив наркотичний засіб, та зірвав дві рослини коноплі. Після цього перевіз і зберігав їх у квартирі АДРЕСА_1 та 13 вересня 2011 року в денний час з рослин коноплі виготовив наркотичний засіб, частину якого вжив, а решту продовжував зберігати за місцем свого проживання без мети збуту.

19 червня 2012 року під час обшуку за місцем проживання засудженого в нього виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, маса якого в перерахунку на суху речовину становила: 0,046 г; 0,60 г; 6,35 г; 0,30 г; 083 г та 1,93 г, а також пластикову пляшку, 2 мундштуки та пластмасову коробку, в змивах з яких виявлено особливо небезпечний наркотичний засіб - екстракт канабісу вагою 0,64 г в перерахунку на суху речовину.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_15 - без зміни.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 квітня 2015 року відмовив прокурору у відкритті касаційного провадження стосовно засудженого ОСОБА_15 з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У заяві заступник Генерального прокурора України порушує питання про зміну постановлених щодо ОСОБА_15 судових рішень з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та просить визначити останньому покарання за частиною першою статті 309 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців.

На думку заявника, неоднакове застосування кримінального закону, а саме статті 73 КК, полягає в різному трактуванні її положень про обчислення строків покарання у днях. Зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд касаційної інстанції безпідставно погодився з висновками судів попередніх інстанцій про призначення покарання ОСОБА_15 у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців 10 днів, зокрема в днях, що суперечить, на його думку, вимогам кримінального законодавства.

На обґрунтування неоднаковості в правозастосуванні заступник Генерального прокурора України посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2012 року стосовно ОСОБА_16, засудженого вироком Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 грудня 2011 року за частиною першою статті 309 КК. Згідно зі змістом зазначеної ухвали суд касаційної інстанції вказав, що призначене судом першої інстанції покарання у виді арешту на строк 2 місяці 1 день суперечить вимогам статті 73 КК та зменшив його до 2 місяців арешту.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора про необхідність задоволення заяви з наведених у ній мотивів, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали провадження, обговорила вимоги заяви та дійшла висновку про таке.

Кримінальна справа про перегляд рішення суду касаційної інстанції за заявою заступника Генерального прокурора України допущена до провадження Верховного Суду України в порядку, визначеному статтею 451 КПК і розглядається з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу.

З огляду на це Суд у контексті заявлених вимог та фактичних обставин справи, установлених судами нижчого рівня, зіставивши та порівнявши висновки суду касаційної інстанції про застосування норми матеріального права в оспореному рішенні з висновками про застосування тієї самої норми права щодо подібних правовідносин у рішенні, наданому для порівняння, та за наявності процесуальних підстав, має надати висновок про застосування судом касаційної інстанції статті 73 КК, яке полягало в різному трактуванні її положень про обчислення строків покарання у днях.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_15, прокурор в касаційному порядку просив переглянути рішення судів нижчих інстанцій з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, вказавши, що призначене засудженому покарання в днях не відповідає вимогам статті 73 КК. Суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, зазначив, що призначення ОСОБА_15 покарання, в тому числі в днях, обумовлювалось попереднім ув'язненням останнього в межах кримінального провадження, а призначення особі покарання в меншому розмірі, ніж ним відбуте за час його ув'язнення в межах провадження, є необґрунтованим.

Такий висновок суду касаційної інстанції суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов'язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

Вказані засади викладені в частині першій статті 65 КК, зі змісту якої вбачається, що суд при призначенні покарання зобов'язаний враховувати всі положення Загальної частини цього Кодексу, які пов'язані з призначенням покарання.

Із законодавчого визначення та судової практики випливає, що відповідно до статті 73 КК строкові покарання обчислюються в різних вимірах, якими є: 1) роки (позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк); 2) місяці і роки (виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців); 3) місяці (арешт); 4) години (громадські роботи). Отже, строки покарань не можуть обчислюватись у неділях, декадах тощо.

У певних випадках може виникнути потреба в обчисленні строкових покарань в одиницях вимірювання, відмінних від перелічених вище, у тому числі в днях. Обчислення строків покарання у днях допускається при: 1) заміні покарання іншим; 2) складанні остаточного покарання (здійснюється, як уже зазначалось, при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків); 3) зарахуванні попереднього ув'язнення у порядку застосування частини п'ятої статті 72 КК.

Попереднє ув'язнення, відповідно до статті 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув'язнення», є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Зазначене дає підстави зробити висновок, що попереднє ув'язнення не є покаранням, оскільки особа перебуває в місцях ув'язнення ще до постановлення вироку в справі. Водночас зрозуміло, що фактично воно означає перебування особи в умовах ізоляції від суспільства і за характером обмежень, покладених на особу, фактично прирівнюється до позбавлення волі як виду покарання. Тому, відповідно до норм кримінального права, суди повинні обов'язково зараховувати попереднє ув'язнення у строк покарання, що призначається судом, а не враховувати цей строк, призначаючи покарання.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що суди повинні спершу призначити одне із видів основного покарання за нормою, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, керуючись зальними засадами призначення покарання, а потім зарахувати строк попереднього ув'язнення. І лише зарахування строку попереднього ув'язнення у фактично призначене покарання для визначення його остаточного розміру може бути обчислено у днях.

Водночас в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2012 року стосовно ОСОБА_16, наданій для порівняння, касаційний суд, на відміну від справи щодо ОСОБА_15, правильно застосував норму закону, передбачену статтею 73 КК. Згідно зі змістом зазначеної ухвали суд касаційної інстанції заперечив рішення суду першої інстанції щодо призначення розміру покарання у виді арешту на строк 2 місяці 1 день, констатував порушення таким чином вимог статті 73 КК та зменшив покарання до 2 місяців арешту.

Зіставлення правових висновків оскарженого та порівнюваного судових рішень дає підстави зробити висновок про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми кримінального закону стосовно обчислення строків покарання у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Зазначене дає підстави вважати, що оспорена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи на касаційний розгляд, оскільки Верховний Суд України, з огляду на те, що у відкритті касаційного провадження було відмовлено, процесуально позбавлений можливості постановити нове рішення у цій справі.

Керуючись статтями 453, 454, 455 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року щодо ОСОБА_15 скасувати, а справу направити на касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_17

Судді:

ОСОБА_18ОСОБА_23

ОСОБА_19ОСОБА_24

ОСОБА_20ОСОБА_25

ОСОБА_21ОСОБА_26

ОСОБА_22ОСОБА_27