У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вищий спеціалізований суд України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у судовому засіданні 17 вересня 2015 року у м. Києві касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2015 року щодо ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

Вироком Новопсковського районного суду Луганської області від 16 березня 2015 року

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року

народження, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, двічі судимого,

востаннє вироком Новопсковського районного суду Луганської

області від 26 липня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України

на 3 роки 3 місяці позбавлення волі,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Постановлено рахувати строк відбуття покарання з 26 грудня 2014 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 28 657,50 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2015 року вирок залишено без зміни.

ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 25 грудня 2014 року приблизно о 23.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, проник у будинок ОСОБА_5 у АДРЕСА_1, звідки таємно викрав майно останнього загальною вартістю 28 703 грн.

У касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при визначенні початку строку відбування покарання ОСОБА_4, штучно визнавши запобіжний захід у вигляді тримання під вартою покаранням у вигляді позбавлення волі. Вважає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України Просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення скарги та вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, у тому числі, початок строку відбування покарання та рішення про залік досудового тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув'язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день, або за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 72 КК України.

З наявних копій судових рішень убачається, що ОСОБА_4 був затриманий 26 грудня 2014 року. Ухвалою слідчого судді Новопсковського районного суду Луганської області 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів з 26 грудня 2014 року, який в подальшому було продовжено на два місяці до 26 квітня 2015 року. Тобто, з моменту затримання з 26 грудня 2014 року та до ухвалення вироку 16 березня 2015 року ОСОБА_4 з-під варти не звільнявся.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що судом першої інстанції при призначені ОСОБА_4 покарання і визначенні дати початку строку відбування покарання, були додержані вимоги ч. 5 ст.72 та п. 2 ч.4 ст.374 КПК України.

У даному випадку помилкове зазначення у вироку початку строку відбування покарання із дати затримання замість зарахування у строк відбування покарання строк перебування засудженого під вартою не являється істотним порушенням кримінального процесуального закону або неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, що тягне обов'язкове скасування чи зміну судового рішення.

Доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірено та спростовано. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Зі змісту скарги убачається, що у скарзі не наведено належним чином умотивованих, переконливих доводів на обґрунтування того, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, або що призначене покарання є явно несправедливим, з урахуванням положень статей 412-414 КПК України.

Отже, з касаційної скарги, наданих копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2015 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8