Справа № 464/1618/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/634/15 Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 ,

за участі прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

встановила:
Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року застосовано відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди відмовлено.

Приймаючи дане рішення суд першої інстанції мотивував його тим, що ОСОБА_7 20 грудня 2014 року близько 09.40.год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в коридорі квартири АДРЕСА_1 під час побутового конфлікту, розкладним ножем, який взяв із тумби в коридорі, наніс потерпілому ОСОБА_6 один удар в живіт, спричинивши йому проникаюче поранення живота з пошкодженням тонкого кишківника та сальника, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

З висновку комісійної судової психіатричної експертизи № 21 від 04.02.2015р. вбачається, що ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизоафективного розладу, маніакально-маячний синдром, не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій він теж перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом в даний час ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації для надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

З урахуванням висновків експертизи, відповідно до ст. 362 КПК України, судом було прийнято рішення про продовження розгляду кримінального провадження за правилами, встановленими главою 39 КПК України.

При цьому, провівши судовий розгляд справи в порядку, передбаченому ст. 512 КПК України, а саме перевіривши усі докази, що доводять чи спростовують вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння та дослідивши інші обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку, що суспільно-небезпечне діяння, яке інкримінується ОСОБА_7 умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння , чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності мало місце.

Врахувавши обставини скоєння даного кримінального правопорушення, його тяжкість, особу обвинуваченого та висновок комісійної судової психіатричної експертизи, суд прийшов до висновку про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Також в ухвалі суд вирішив цивільний позов потерпілого по суті та відмовив у задоволенні цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, мотивуючи тим, що відповідно до ст.1188 ЦК України шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.

Не погодившись з таким рішенням суду, потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вищевказана ухвала суду першої інстанції ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Окрім того, судом було неповно з`ясовано усі обставини справи, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_7 , який вчинив суспільно небезпечне діяння передбачене ч.1 ст.121 КК України було неправильно застосовано п.2 ч.1, ч.3 ст.94 КК України, а саме госпіталізацію до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Суд першої інстанції повинен був застосувати п.4 ч.1 ст.94 КК України, а саме госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Сихівський районний суд м.Львова постановляючи ухвалу не взяв до уваги ч.5 ст.94 КК України та те, що ОСОБА_7 являється чоловіком його доньки- ОСОБА_11 і уже під час судового розгляду питання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 останній неодноразово переслідував та погрожував його доньці, про що свідчать заяви до правоохоронних органів.

Також судом першої інстанції не взято до уваги п.37 Рішення Європейського суду з прав людини, порушено ч.1 ст.9 КПК України, при обранні виду примусових заходів медичного характеру суд повинен був керуватися «Порядком застосування примусових заходів медичного характеру в психіатричних закладах до осіб, які хворі на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння», який затверджений наказом МОЗ України від 08.10.2001р. № 397, замість допиту трьох експертів, які безпосередньо проводили експертизу, допитано у судовому засіданні лише доповідача ОСОБА_12 , як судовим так і досудовим розслідуванням не досліджено знаряддя злочину, тобто предмету, яким були заподіяні потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Постановляючи ухвалу Сихівський районний суд м.Львова в межах кримінального провадження безпідставно і необґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що після обрання ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, останній дальше продовжує погрожувати його доньці, у нього загострився психологічний стан, його дії не можна передбачити. Вважає, що до ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід, а саме: поміщення підсудного до психіатричного закладу в умовах, що виключають суспільно небезпечну поведінку.

Просить ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 28.05.2015 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного заходу із суворим наглядом та повністю задовольнити його цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 на його користь один мільйон гривень моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, виступ потерпілого та його представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора та захисника, які заперечили подану потерпілим апеляцію, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, яке згідно діючого законодавства відноситься до категорії тяжких злочинів.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд справи в порядку, передбаченому ст.512 КПК України, а саме перевіривши усі докази, що доводять чи спростовують вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння та дослідивши інші обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження, та прийшовши до переконання, що суспільно-небезпечне діяння, яке інкримінується ОСОБА_7 - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності мало місце, врахувавши обставини скоєння даного кримінального правопорушення, їх тяжкість, особу обвинуваченого та висновок комісійної судової психіатричної експертизи, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, оскільки відповідно до висновку зазначеної експертизи ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизоафективного розладу, маніакально-маячний синдром, не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій він теж перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом в даний час ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду в частині застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом є законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, явно вийшов за межі своїх повноважень одночасно розглянувши по суті позов потерпілого ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 заподіяної моральної шкоди та відмовив в задоволенні даного цивільного позову.

Так, відповідно до ст.372 КПК України, яка встановлює вимоги до змісту ухвали суду першої інстанції, не передбачено обов`язку або права суду зазначати підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, чи обов`язку зазначати рішення про цивільний позов.

Статтею 513 КПК України, яка встановлює вичерпний перелік питань, які суд повинен з`ясувати під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, також не передбачено обов`язку або права суду першої інстанції вирішувати по суті цивільний позов і зазначати в ухвалі рішення про цивільний позов.

Натомість статтею 374 КПК України, яка встановлює вимоги до змісту вироку суду, якраз і передбачено обов`язок у мотивувальній частині зазначати підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, та у резолютивній частині зазначати рішення про цивільний позов.

Отже, рішення по цивільному позову може бути викладене тільки у судовому рішенні, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, а саме у формі вироку.

Таким чином, суд першої інстанції при розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не вирішував щодо ОСОБА_7 обвинувачення по суті, проте за наслідками розгляду вищезазначеного клопотання прийняв рішення про відмову у задоволенні цивільного позову, а отже прийняв явно незаконне рішення, яке в цій частині підлягає до скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову, в решті ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404,405, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом змінити.

Скасувати ухвалу в частині вирішення цивільного позову, в решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:
Судді: