ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-3КМ16 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 12 червня 2015 року щодо нього,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 березня 2015 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено, за вказаною нормою кримінального закону, покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 15000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вироком вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої, процесуальні витрати і речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

07 травня 2014 року, близько 16 години, засуджений, всупереч вимогам п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, у стані наркотичного сп`яніння керував автомобілем марки «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Незалежності у місті Кіцмань зі сторони міста Чернівці у напрямку міста Заставна. Під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти будинку № 61, позначеного інформаційно-вказівним знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» та горизонтальною розміткою 1.14.1 «Зебра», ОСОБА_6 , порушивши вимоги п. 1.5, 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, своєчасно не виявив та не дав дорогу пішоходу ОСОБА_7 , що переходила проїжджу частину по вказаному переходу. У результаті таких порушень засуджений скоїв наїзд на ОСОБА_7 від якого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Вироком Апеляційного суду Чернівецькоїобласті від 12 червня 2015 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 березня 2015 року, у частині призначення покарання та вирішення цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди, скасовано. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 150000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди. У решті вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на суворість призначеного покарання, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права при вирішенні цивільного позову потерпілої, просить вирок апеляційного суду змінити, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, а у частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - вирок скасувати і направити справу на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування наведеного засуджений посилається на безпідставне незастосування апеляційним судом положень ст. 75 КК України, звертаючи увагу на те, що він вчинив злочин через необережність, до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою молодого віку, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, у вчиненому повністю визнав вину, щиро розкаявся, надавав потерпілій допомогу на місці ДТП, а у подальшому відшкодував завдану матеріальну шкоду.

Вважає автор скарги необґрунтованим і визначений апеляційним судом розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди. Крім цього, зазначає, що цивільно-правова відповідальність його, як власника транспортного засобу, застрахована, однак місцевий суд, всупереч вимогам ст. 33 ЦПК України, ст. ст. 22, 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не залучив як співвідповідача страховика, а суд апеляційної інстанції вказаних порушень до уваги не взяв і помилку місцевого суду не виправив.

На касаційну скаргу засудженого потерпіла ОСОБА_7 подала заперечення, в якому наводить доводи щодо законності й обґрунтованості вироку апеляційного суду, просить залишити його без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
Як обставину, що пом`якшує покарання, враховано часткове відшкодування матеріальної шкоди, а як обставину, що його обтяжує, вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.
Взято до уваги, при ухваленні оскаржуваного вироку, і позицію потерпілої, яка у судовому засіданні апеляційного суду категорично наполягала на призначенні ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.
Покарання, призначене засудженому судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.
Наведені у касаційній скарзі дані, що позитивно характеризують особу ОСОБА_6 , як і часткове відшкодування потерпілій витрат на лікування, були враховані судом при призначенні покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Водночас, апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Суд дав належну оцінку конкретним обставинам вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до яких ОСОБА_6 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, які полягали в керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння та у ненаданні дороги пішоходу, який перебуває на пішохідному переході, у результаті чого було поставлено під загрозу життя ОСОБА_7 і завдано тяжких наслідків її здоров`ю.
Вжиття безпосередньо після ДТП заходів для надання потерпілій медичної допомоги, на що засуджений посилається у скарзі, є передбаченим п. 2.10 «г» Правил дорожнього руху обов`язком водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, а не обставиною, що пом`якшує покарання, яку слід враховувати при призначенні покарання чи звільненні від його відбування.
Обґрунтовано не врахував апеляційний суд і таку обставину як щире каяття засудженого.
У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом.

З матеріалів кримінального провадження у посткримінальній поведінці ОСОБА_6 зазначених ознак не вбачається.
Під час судового розгляду засуджений, хоча і формально вказував про каяття, однак вину визнавав частково, під тиском зібраних у справі доказів, керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння заперечував, і позовні вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди визнавав лише у незначній частині. Така позиція ОСОБА_6 свідчила про намір, принаймні, частково уникнути відповідальності за фактично вчинене і ставила під сумнів бажання виправити ситуацію, що склалася внаслідок його протиправних дій.
Як пояснила потерпіла ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_6 після ухвалення вироку суду першої інстанції жодного відшкодування завданої їй шкоди не здійснював, а подальша поведінка засудженого і ставлення до неї не свідчать про розкаяння у вчиненому.
Враховуючи наведені обставини у сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок апеляційного суду що судом першої інстанції ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання неправильно.
Самі по собі посилання засудженого в касаційній скарзі, як на підставу для звільнення його від відбування покарання, на вчинення кримінального правопорушення через необережність, перше притягнення його до кримінальної відповідальності, молодий вік, позитивні характеристики, не перебування на диспансерному обліку не можуть визнаватися достатніми підставами для застосування положень, передбачених ч.1 ст.75 КК України.

З огляду на зазначене касаційну скаргу, у частині оскарження рішення апеляційного суду про скасування звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, слід визнати безпідставною.
Щодо твердження засудженого про неправильне, на його думку, вирішення судом апеляційної інстанції цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди, то воно також не може визнаватися обґрунтованим.
У відповідності до положень ст. ст. 1167, 1168 Цивільного Кодексу України, п. п. 5, 9, 10, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду України № 5 від 25 травня 2001року та №1 від 27 лютого 2009 року) моральна шкода відшкодовується на засадах виваженості, розумності і справедливості.

Визначений судом розмір відшкодувань відповідає обсягу фізичних і душевних страждань ОСОБА_7 у зв`язку із заподіяними їй тілесними ушкодженнями, тяжкості вимушених змін у її житті, часу й зусиллям, необхідним для відновлення попереднього стану. Зокрема, на підставі висновку судово-медичної експертизи, наданих потерпілою медичних документів та інших доказів апеляційним судом враховано, що ОСОБА_7 спричинено тяжку черепно-мозкову травму, у зв`язку з чим вона понад два тижні знаходилась у коматозному стані, кілька місяців перебувала на стаціонарному лікуванні, зазнала значного фізичного болю та інших страждань, потребувала тривалої і складної реабілітації, у 19-річному віці отримала інвалідність, обмежена у можливостях працювати, навчатися і здійснювати іншу діяльність, якою може займатися здорова людина (т. 1, арк. 75-78, т. 2, арк. 25, 131, 135, т. 3, арк. 85-86).
Не можуть вважатися обґрунтованими посилання ОСОБА_6 , як на підставу для скасування вироку, на необхідність стягнення частини відповідного відшкодування зі страховика.
Згідно з вимогами ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня її настання, письмово надати страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка.
У разі невиконання страхувальником зазначеного обов`язку, шкода відшкодовується особою, яка її завдала ( п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).
Доказів виконання засудженим вимог ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що є обов`язковою умовою здійснення страхового відшкодування, у матеріалах справи не міститься і автором касаційної скарги не надано.
Під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції питання про залучення, як співвідповідача, страховика ОСОБА_6 та його захисником не порушувалося. Не оскаржувався ними, з цих підстав, вирок суду і в апеляційному порядку, хоча, згідно цього судового рішення, відшкодування потерпілій моральної шкоди також було покладено лише на засудженого.
Виходячи з наведеного, законних підстав для скасування вироку апеляційного суду, у частині вирішення цивільного позову і направлення справи у цій частині на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства, колегія суддів не вбачає.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 12 червня 2015 року, щодо нього, залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3