Справа № 11-18 Головуючий у 1 інстанції: Лойзик М.В.
Категорія ч.1 ст.125 КК України Доповідач: Данко В. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2011 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Перетятька В.О.,

суддів Белени А.В., Данка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.125 КК України за апеляцією засудженої ОСОБА_1 на вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 листопада 2010 року,

встановила:

Вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 листопада 2010 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка і мешканка м. Добромиль, вул. Хирівська,3 Старосамбірського району Львівської області, українка, громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2, не працююча, одружена /на утриманні має двох неповнолітніх дітей: 1999 та 2000 років народження/, раніше не судима

засуджена за ч.1 ст.125 КК України до штрафу у розмірі вісімсот пятдесят гривень.

Запобіжний захід засудженій не обирався.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2 три тисячі гривень морального відшкодування.

ОСОБА_1 визнана винуватою у тому, що 09 липня 2010 року, близько 16 години, у м. Добромиль Старосамбірського району Львівської області, на присадибній ділянці по вул. Садовій,13 на грунті особистих неприязних відносин побила ОСОБА_2, заподіявши останній легкі тілесні ушкодження.

На вирок суду засуджена подала апеляцію, в якій просить вирок, який вона вважає надзвичайно суворим, оскільки призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, як у частині покарання так і у частині задоволення позовних вимог змінити: у частині покарання помякшити, а у частині стягнення морального відшкодування зменшити розмір цього стягнення. Свої вимоги вона мотивує тим, що, виходячи з вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами та доповненнями, невідомо, з яких міркувань виходив суд, визначаючи розмір шкоди та, якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявністю причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.9 вищезгаданої постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Потерпіла ОСОБА_2 стверджує в своїй скарзі в порядку ст.27 КПК України, що тривалий час лікувалась амбулаторно, понесла витрати на лікування, документи, як зазначала в скарзі мала представити під час судового розгляду, але, як було встановлено, згідно з поясненнями, даними потерпілою в судовому засіданні, вона не зверталась в будь-який медичний заклад для надання першої медичної допомоги та амбулаторного лікування, не надала суду виписки з амбулаторних карток, також не представила суду будь-яких чеків, квитанцій, товарних чеків на закупівлю медикаментів та перев'язочних матеріалів.

Потерпіла ОСОБА_2 подала заперечення на апеляцію засудженої, в яких вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачає.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши наведені в апеляції доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому їй злочині, передбаченому ч.1 ст.125 КК України, вчиненому за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, чого не заперечує і сама засуджена.

Щодо покарання, з яким засуджена не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст.65 КК України: відповідає тяжкості вчиненого злочину; обране з врахуванням особи засудженої, яка не визнала себе винуватою і не розкаялася у вчиненому та з врахуванням помякшуючих обставин вчинення злочину вперше, позитивну характеристику, знаходження на утриманні двох неповнолітніх дітей та призначене в межах, встановлених санкцією статті обвинувачення.

Доводи засудженої про те, що з врахуванням усіх пом'якшуючих покарання обставин призначене їй покарання є надто суворим, безпідставні, й колегія суддів їх до уваги не бере, оскільки усі дані про особу засудженої та помякшуючі обставини при призначенні покарання були в повній мірі враховані судом першої інстанції.

Саме тому суд першої інстанції, виходячи із передбачених ст.65 КК України загальних засад призначення покарання, врахувавши усі обставини справи та особу засудженого, призначив останній покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.125 КК України.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що призначене засудженій покарання у вигляді штрафу у розмірі вісімсот пятдесяти гривень є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду є законним і обґрунтованим, а тому підстав для помякшення засудженій покарання немає.

Що стосується вимог апеляції про зменшення розміру відшкодування потерпілій морального відшкодування та твердження про те, що рішення суду про стягнення 3000 грн. немайнового відшкодування, вони є неспроможними і такими, що спростовуються вироком суду. Адже суд у вироку своє рішення про відшкодування моральної шкоди мотивував: " Що стосується цивільного позову, то у відповідності до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, внаслідок протиправної поведінкою щодо неї чи її близьких. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості Дослідженими у суді медичними документами незаперечно встановлено, що потерпіла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, по причині заподіяних їй ОСОБА_1 тілесних ушкоджень терпіла фізичний біль; отже був порушений її звичний спосіб життя. Очевидно, що вона перенесла і душевні страждання із-за нанесених їй молодою, здоровою ОСОБА_3 образ, приниження, неповаги до людської гідності. За таких обставин ОСОБА_2 має право на моральне відшкодування і заявлену у суді суму в 3000 гривень слід вважати допустимою."

Керуючись ст.ст.365, 366, 367, п.2 ч.2 ст. 373 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 15 листопада 2010 року відносно ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляцію ОСОБА_1 без задоволення.

Головуючий:

Судді: