У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні 2 жовтня 2015 року в м. Києві заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 28 липня 2009 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

у поданій 10 вересня 2015 року заяві засуджений порушує питання про перегляд ухвали від 28 липня 2009 року, ухваленої Верховним Судом України, як судом касаційної інстанції, в якій просить скасувати зазначене рішення касаційного суду, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Як на підставу своїх вимог заявник посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції ч. 2 ст. 296 та п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, що, на його думку, зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

На обґрунтування такого твердження ОСОБА_1 посилається на отримані з Єдиного державного реєстру судових рішень і долучені ним до заяви копію ухвали від 10 вересня 2009 року ухвалену Верховним Судом України, як судом касаційної інстанції, та копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11, 30 червня та 2, 7, 15 липня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача та перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке, між іншим, складається з відповідних положень Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Дія цього Кодексу в часі регламентується ст. 5 КПК України, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно із положеннями цього Кодексу, чинним на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення.

Як убачається зі змісту заяви, обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений керується нормами процесуального закону 1960 року, який втратив чинність.

На час звернення ОСОБА_1 із заявою про перегляд судового рішення провадження у Верховному Суді України регламентовано Главою 33 чинного КПК України від 13 квітня 2012 року.

Згідно з ч. 1 ст. 447 КПК України заява про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктами 1 або 2 ч. 1 ст. 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктами 1 або 2 ч. 1 ст. 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше.

Засуджений ОСОБА_1 оскаржує рішення суду касаційної інстанції від 28 липня 2009 року, а на підтвердження вказаної ним підстави для перегляду посилається на рішення касаційного суду, ухвалене 10 вересня 2009 року. Отже установлений законом 3-місячний строк для подання такої заяви минув.

На підтвердження вказаної засудженим підстави для перегляду оскаржуваного рішення ОСОБА_1 також посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11, 30 червня та 2, 7, 15 липня 2015 року.

Хоча зазначені вище рішення касаційного суду ухвалені в межах 3-місячного строку подання заяви про перегляд оскаржуваної ухвали Верховного Суду України, однак колегія суддів вважає, що вони не підлягають порівнянню, оскільки ключовою умовою для перегляду рішення касаційного суду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність у не менш, ніж у двох кримінальних провадженнях, і хоча б в одному з яких сторона кримінального провадження ставила під сумнів (оспорювала) у будь-який спосіб правильність застосування такої норми.

Так, у рішеннях наданих для порівняння (від 11, 30 червня та 7 липня 2015 року) кримінальне правопорушення проти життя і здоров'я людини, попри їх подібність із діянням викладеним в оспореному рішенні від моменту пред'явлення обвинувачення і до завершення судового провадження отримали іншу кримінально правову оцінку - вони всі були кваліфіковані за статтею 121 КК України. Касаційний суд погодився з такою правовою оцінкою і не висловив будь-яких застережень щодо зазначеного правозастосування.

Додана ж до заяви ухвала касаційного суду від 2 липня 2015 року, на яку засуджений посилається як на обґрунтування підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, не є остаточним рішенням у справі й не містить правового висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норм КК, які застосовані неоднаково.

Що стосується застосування статті 296 КК України, то в оспореному рішенні й у рішенні, наданому для порівняння (від 15 липня 2015 року), ця норма закону була застосована однаково і касаційний суд щодо її застосування не висловив будь-яких правових застережень.

Зазначене унеможливлює порівняння цих рішень, а отже й не можливо обчислювати строк подання заяви від дат ухвалення рішень наданих для порівняння.

Отже, враховуючи, що засуджений подав заяву про перегляд судового рішення з пропуском установленого законом строку і питання про його поновлення не порушує, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 розгляду не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ч. 6 ст. 447 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 28 липня 2009 року залишити без розгляду.

С у д д і:

ОСОБА_3ОСОБА_4ОСОБА_2