Справа № 755/9602/15-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004255 від 2 4 березня 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, на утриманні перебуває малолітній син, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

в с т а н о в и в:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 24.03.2015 приблизно о 16 годині 20 хвилин перебував неподалік від входу до станції метро «Чернігівська», де побачив потерпілого раніше незнайомого йому ОСОБА_4 з яким у нього зав`язалася розмова в ході якої вони вживали алкогольні напої.

Під час спілкування в останніх виник словесний конфлікт, який відразу переріс у бійку в ході якої ОСОБА_6 різко, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з хуліганських спонукань, наніс ОСОБА_4 один удар кулаком правої руки в область обличчя від якого останній впав та втратив на певний час свідомість.

Вказана подія тривала кілька хвилин, під час яких ОСОБА_6 грубо порушуючи громадський порядок, незважаючи на те, що перебував у громадському місці, свої дії не припиняв, а навпаки діяв явно зухвало з метою демонстрації зневаги до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердження за рахунок приниження інших осіб.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав та пояснив, що 24.03.2015 року приблизно о 16 год. 20 хв. дійсно перебував неподалік від входу до станції метро «Чернігівська», а саме біля кіосків з харчовими продуктами. Купивши необхідні продукти, а саме два бутерброди, в одному з кіосків, та став біля столу, де у нього зав`язалася розмова з потерпілим, а саме той попросив його купити йому горілки. Так як потерпілий своїм зовнішнім виглядом викликав відчуття особи матеріально не забезпеченої, обвинувачений купив останньому спиртний напій особисто та віддав йому. В цей час потерпілий у власних цілях дістав свій гаманець, в якому він помітив наявність коштів, навіть більших, ніж були у нього самого, тож йому видалося дивним, з яких саме мотивів потерпілий просив купити йому спиртне, враховуючи наявність у нього достатньої кількості своїх власних грошей для здійснення торгівельної операції, однак він вирішив не подавати свого здивування. Вони стояли, спілкувалися, і в певний час потерплий став надто настирливим у спілкуванні, тож він вирішив йти далі в своїх власних цілях, однак потерпілий його окликнув та потягнув за верхній одяг, при цьому паралельно повчаючи життю, на що він з метою захисту свого власного життя та здоров`я наніс один удар в голову через що потерпілий впав. З першу він думав піти, однак йому стало жаль потерпілого, який лежав на землі і він став надавати йому першу медичну допомогу, зокрема приводити до тями. Згодом помітив, що неподалік потерпілого лежить його гаманець, тож він його взяв і поклав останньому в карман, аби його ніхто не викрав та продовжив приводити його до тями. Потім помітив також, на певній відстані від потерпілого мобільний телефон, тож вирішив його підняти і покласти в карман, у зв`язку з чим взяв мобільний телефон, підійшов до потерпілого, продовжив приводити його до тями, однак в цей час прибули працівники міліції та затримали його.

Також, обвинувачений зазначив, що наміру грабувати потерпілого не мав. Більше того, мета такого злочину є сумнівною, адже вартість так званого викраденого телефону становить не більше 100 гривень.

Вказані показання обвинуваченого, суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

В свою чергу, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_4 зазначив, що 24.03.2015 року близько 16 години приїхав на станцію метро «Чернігівська», де в подальшому хотів сісти на маршрутне таксі та поїхати додому. Під час того як проходив біля торговельних кіосків, які розташовані неподалік від входу в метро у нього зав`язалася розмова з обвинуваченим, зокрема вони за обопільною згодою стали вживати спиртні напої, які купив останній, за столом біля кіоску. Під час того як розпивали горілку, між ними виникла розмова під час якої він дізнався, що обвинуваченого звати ОСОБА_7 . Також в момент вживання спиртних напоїв діставав свій мобільний телефон та телефонував до матері. В певний момент, між ними виник конфлікт під час спілкування, тож він вирішив закінчити розмову та їхати додому, однак до нього в цей час наблизився обвинувачений і наніс удар кулаком правої руки в область обличчя. Від отриманого удару він впав, вдарився головою в результаті чого втратив свідомість. Через деякий час йому допомогли підвестися працівники правоохоронних органів. Відсутність свого мобільного телефону чорного кольору марки «Нокіа» з сім-картою оператора «МТС» на рахунку якої було 25 гривень виявив, після того, як йому повідоимили про це працівники міліції. Особисто він не бачив того, щоб обвинувачений брав його речі, зокрема телефон, який знаходився на столі поряд з кіоском.

Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

В свою чергу, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 ,пояснив, що 24.03.2015 року спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відпрацьовували територію Дніпровського району м. Києва на предмет розкриття вуличних злочинів. Близько 16 год. 20 хв. вони перебували по вул. Попудренка в м. Києві біля кафе «Бістро». В цей час помітили двох чоловіків, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , та продовжили патрулювання території. В подальшому почули гуркіт, а саме, як виявлилося пізніше, він падіння потерпілого. Моменту нанесення удару не бачив, однак біля потерпілого в той час стояв обвинувачений. Вони одразу підбігли до обвинуваченого, представились, пред`явили службові посвідчення та затримали його. Того, як обвинувачений брав телефон не бачив, однак на час затримання він був виявлений у нього.

Поряд з цим, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_10 надав суду аналогічні за змістом показання, що і свідок ОСОБА_8 .

Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 ,пояснив, що 24.03.2015 року близько 17 год. 06 хв. за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 46/2 був понятим при огляді обвинуваченого, у якого в процесі огляду було вилучено мобільний телефон чорно-синього кольору марки «Нокіа».

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_12 надав суду аналогічні за змістом показання, що і свідок ОСОБА_11 .

При цьому, обставин регламентованих ст. 87, ч. 7 ст. 97 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було та сторонами не доведено.

Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх в ході судового розгляду встановлено не було.

Тож, суд вказані показання свідків визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Однак, виходить з того, що факт перебування телефону в руках обвинуваченого ним не заперечується, апріорі, він підтверджує вказані обставини, однак зауважує, що телефон мав намір передати потерпілому, як і попередньо випавший під час конфлікту гаманець, тобто у даному випадку показання свідків цілком і повністю кореспондуються з показаннями самого обвинуваченого.

Крім того, будучи допитаною, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_13 ,зазначила суду, що 24.03.2015 року з 09 години перебувала на добовому чергуванні у складі слідчо-оперативної групи № 68 Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві. Приблизно о 16 годині 20 хвилин від оперативного чергового по районному управлінню група отримала повідомлення про вчинення кримінального правопорушення по вул. Попудренка, 46/2. Черговий повідомив, що за вищевказаною адресою групу чекають працівники ОПВ ГУМВС. По прибуттю за вищевказаною адресою до групи звернулись працівники ОПВ ГУМВС України в місті Києві, які повідомили, що обвинувачений вчинив грабіж. Особисто вона свідком злочину події не була. В подальшому, із залученням двох понятих, було проведено огляд місця події в ході якого у обвинуваченого вилучено мобільний телефон чорно-синього кольору марки «Нокіа».

Тож, суд, аналізуючи зміст показань вказаного свідка, в частині повідомлення про особу, яка вчинила грабіж зі слів інших осіб, а саме працівники ОПВ ГУМВС виходячи з положень ч. 7 ст. 97 КПК України та не визнає допустимими, оскільки вони здійснені з чужих слів співробітником оперативного підрозділу під час здійсненням ним кримінального провадження. В частині відомостей про обставини отримання повідомлення про злочин дані показання свідка отримані у порядку, встановленому КПК України, а відтак, на думку суду, з точки зору допустимості є прийнятними та належними. В іншій частині покази свідка, безпосередньо самих обставин кримінального правопорушення ні прямо, ні не прямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, свідок свідком події не була, а тому не можуть бути прийняті судом, як належні.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Протоколом затримання від 24.03.2015 року здійсненого слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_14 в присутності понятих та захисника підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення та її час, зокрема з нього слідує, що обвинувачений був затриманий згідно ст. 208 КПК України безпосередньо після вчинення злочину 24.03.2015 року о 16 год. 20 хв.

Даний протокол складено у відповідності до положень КПК України та явних й істотних порушень вимог останніх чи ст.ст. 87, 99 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено, у зв`язку з чим він є належним доказом, адже прямо і непрямо підтверджує існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимим, враховуючи, що отриманий у порядку встановленому КПК України.

Протоколом огляду місця події з долученою фототаблицею від 24.03.2015 року здійсненого слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_15 в присутності понятих та обвинуваченого в період часу з 17 год. 06 хв. по 18 год. 00 хв. підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, її місце.

Даний протокол складено у відповідності до положень ст.ст. 104-106, 223, 233 КПК України та явних й істотних порушень вимог останніх чи ст.ст. 87, 99 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено, у зв`язку з чим він є належним доказом, адже прямо і непрямо підтверджує існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимим, враховуючи, що отриманий у порядку встановленому КПК України.

З протоколу огляду речей з долученою фототаблицею від 17.04.2015 року здійсненого слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_14 в період часу з 12 год. 50 хв. по 13 год. 15 хв. випливає, що було оглянуто мобільний телефон марки «Нокіа 1616-2» (imei: НОМЕР_1 ), який належить потерпілому, встановлено його певні технічні особливості та зовнішній вигляд і все. Будь-які дані про час, місце та спосіб вчинення злочину відсутні.

Даний протокол складено у відповідності до положень КПК України та явних й істотних порушень вимог останніх чи ст.ст. 87, 99 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено, у зв`язку з чим він є допустимим доказом, адже отриманий у порядку встановленому КПК України, однак є не належними доказом, бо ні прямо, ні не прямо не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, а саме вилучені речі є особистими речами потерпілого та обвинуваченого, сам протокол містить лише їх характеристику, тобто він жодним чином не підвереджує ні часу, ні місця, ні способу вчинення вказаного правопорушення.

З довідки ТОВ «АЛЛО» випливає, що станом на 24.03.2015 року вартість мобільного телефону «Нокіа 1616-2» становить 200 гривень 00 копійок, а стартового пакету «МТС» без коштів на рахунку 15 гривень 00 копійок, однак даний доказ хоча і є допустимим, оскільки отриманий у порядку КПК України, проте є не належним, адже ні прямо, ні не прямо не підтверджує ні часу, ні місця, ні способу вчинення злочину.

Також, проаналізувавши надані стороною обвинувачення у якості доказів протоколи огляду речей від 17.04.2015 року здійснені слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_14 в період часу з 12 год. 10 хв. по 12 год. 30 хв., з 12 год. 35 хв. по 12 год. 45 хв. слідує, що ним було оглянуто та визнано речовим доказом вилучені у ОСОБА_6 особисті речі, а саме: шкіряне партмоне коричневого кольору з вмістом грошових коштів у розмірі 254 гривні, дві купюри грошових коштів номіналом 1000 рублів та 200 гривень, які являються сувенірними та не є грошовим еквівалентом, сигари, картонна коробка, лікарський препарат, які на цей час, передані на зберігання ОСОБА_16 , суд вважає не належними доказами, адже вони ні прямо, ні не прямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, а саме вилучені речі є особистими речами обвинуваченого, а не потерпілого, та жодним чином не підвереджують ні часу, ні місця, ні способу вчинення вказаного правопорушення.

Також, у судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідка ОСОБА_17 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, задоволено.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку, що висловлені стороною захисту в ході судового розгляд доводи про відсутність умислу у обвинуваченого на грабіж є такими, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту враховуючи, що у нього при спілкуванні з потерпілим виник словесний конфлікт, через який він на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс удар потерпілому, та взяв телефон зі столу, аби повернути останньому, щоб вказане майно не викрали інші особи. ВІказані показання є логічні, адже при наявності умислу на грабіж, він би мав можливість викрасти й інше майно потерпілого, зокрема гаманець з грошовими коштами, однак цього не зробив, апріорі, надавав йому допомогу, аби привести до тями, і саме в цей час, був затриманий міліцянтами. Сам потерпілий, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, вказав, що того, коли саме обвинувачений взяв у нього телефон не бачив, оскільки перебув у непритомному стані, а про саме викрадення дізнався від свідків - працівників міліції, які вказали, що того, як обвинувачений наносив удари не бачили, а повернулися лише на сам звук від падіння потерпілого та побігли затримувати останнього.

Тож, суд розцінює пред`явлене стороною обвинувачення у грабежі, враховуючи вище досліджені судом докази, які визнанні належними та допустимими, як сумнівне, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), у зв`язку з чим вважає вказані обставини не доведеними в ході судового розгляді, адже суд, виходячи з положень ст. 62 Конституції України не може обґрунтовувати свої висновки на основі припущень.

Тож, суд, враховуючи положення п. 3 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», виходить з того, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення, однак, у даному випадку, відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували на те, що потерпілий усвідомлював протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлювала, що її дії помічені і оцінюються як викрадення, апріорі, обвинувачений чітко вказує на те, що він усвідомлював, що потерпілий перебуває в стані втрати свідомості, та беручи до уваги положенняч. 3 ст. 337 КПК України, якою передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження,вважає за необхідне, враховуючи надані у судовому засіданні показання потерпілого, який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, вказав, що того, коли саме обвинувачений взяв у нього телефон не бачив, оскільки перебув в непритомному стані, а про саме викрадення дізнався від свідків, які вказали, що того, як обвинувачений наносив удари не бачили, а повернулися лише на сам звук від падіння потерпілого та побігли затримувати останнього, вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, та кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства (хуліганство), що супроводжувалося особливою зухвалістю, адже згідно п. 3 та п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року N 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом; за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 є наявність на утриманні малолітньої дитини - ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого останній батьківських прав не позбавлений.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочину.

Суд також враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації, допустимі характеристики за час проживання за місцем реєстрації та роботи в ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, індивідуальні властивості особи: стать, вік, стан здоров`я, спосіб життя (не працює, одружений, раніше судимий), наявності на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім (дружина та син), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; загалом позицію потерпілого у справі, щодо необхідної міри покарання, та відсутність з його сторони матеріального та морального характеру претензій до обвинуваченого, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає, за необхідне призначити покарання за ст. 296 КК України у виді арешту.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, враховуючи конкретні обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення караного діяння, пов`язані з вчиненням правопорушення, після вчинення діяння, індивідуальні властивості особи: стать, вік, стан здоров`я, родинний стан, характер вчиненого кримінального правопорушення та оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, до обвинуваченого у вигляді утриманні під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, та даних про його особу слід змінити на особисте за місцем проживання з покладенням обов`язків з числа регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 термін попереднього ув`язнення з 24.03.2015 року по 11.09.2015 року включно та згідно ч. 5 ст. 72 КК України підлягає повністю звільнення від відбування покарання безпосередньо по його повному відбуттю.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені, вирішується судом відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) місяців 18 (вісімнадцяти) днів арешту.

На підставі ст. 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 термін попереднього ув`язнення з 24.03.2015 року по 11.09.2015 року та звільнити його від відбування безпосередньо по повному відбуттю.

Запобіжний захід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою з утриманням у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, змінити на на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків: не відлучатися за межі м. Києва без дозволу суду і повідомляти суд про зміну місця проживання, до набрання вироком законної сили, у зв`язку з чим останнього негайно звільнити з-під варти у залі суду.

Речові докази: шкіряне партмоне коричневого кольору з вмістом грошових коштів у розмірі 254 гривні, дві купюри грошових коштів номіналом 1000 рублів та 200 гривень, які являються сувенірними та не є грошовим еквівалентом, а також пластинку лікарського препарату «Диклофенак натрію» з пігулками в кількості 4 шт., картонну коробку невеликого розміру червоного кольору в середині якої знаходиться сигара коричневого кольору з дерев`яним муштуком на кінці, мобільний телефон в металевому корпусі сірого кольору марки «Нокіа» (imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 ), які передані на зберігання ОСОБА_16 , - залишити у власності ОСОБА_6 ; мобільний телефон в пластмасовому корпусі чорного кольору марки «Нокіа 1616-2» (imei: НОМЕР_1 ), - залишити у власності ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження, та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні для відома.

С у д д я: ОСОБА_1