11-кп/775/31/2016(м)
264/673/15-к

ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду

Донецької області у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

представника

потерпілого ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

цивільного

позивача ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні 11 лютого 2016 року в місті Маріуполі апеляційні скарги прокурора ОСОБА_5 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дзержинська Донецької області, українець, громадянин України, не одружений, з середньо-спеціальною освітою, не працюючий, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, мешкає за адресою АДРЕСА_1

засуджений за частиною 1 статті 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу 4250 грн.

Цивільні позови потерпілого ОСОБА_7 та цивільного позивача ОСОБА_10 до ОСОБА_9 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн, на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн., витрати на проведення оцінки ушкодження транспортного засобу в сумі 700 грн., та франшизу в сумі 500 грн., а всього 5200 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь цивільного позивача ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 17515,25 грн. та витрати, пов,язані з оплатою послуг стоянки в розмірі 450 грн., а всього 17965,25 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь цивільного позивача ОСОБА_7 витрати, понесені на стаціонарне лікування потерпілого в сумі 1654,90 грн.

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2015 року, обвинувачений ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що 14 жовтня 2014 року близько 10-30 год., не маючи при собі посвідчення на право керування транспортними засобами та не маючи навиків водіння, керував технічно справним автомобілем ВАЗ 21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснював на ньому рух по проїзній частині вул. Куйбишева з боку вул. Комсомольської в с. Старий Крим Іллічівського району м. Маріуполя Донецької області. Під`їжджаючи до перехрестя нерівнозначних доріг, проїзної частини вул. Куйбишева з центральною проїзною частиною селища Старий Крим, водій ОСОБА_9 , маючи можливість оглядати встановлений перед перехрестям у напрямку його руху дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» і пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, який передбачає, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, маючи об`єктивну можливість оглядати встановлений перед перехрестям у напрямку його руху дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», рухаючись на вищевказаному автомобілі «ВАЗ 21013» по другорядній дорозі, почав виїжджати на головну дорогу, а саме на центральну проїзну частину с. Старий Крим, при цьому не дав дорогу автомобілю ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по вищевказаній головній дорозі зліва направо відносно руху керованого ним транспортного засобу. Таким чином, водій ОСОБА_9 допустив зіткнення передньою лівою боковою частиною кузову керованого ним автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 , з передньою правою частиною кузову автомобіля 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події водієві автомобіля 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді закритого перелому нижнього полюсу лівого наколінника зі зміщенням.

Після цього, будучи причетним до вчинення дорожньо-транспортної події, водій ОСОБА_9 втік з місця події, діючи в порушення вимог п. 2.10 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортний засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Дії водія ОСОБА_9 , які не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» і пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

На вказане судове рішення надійшли апеляційні скарги прокурора, який, не оскаржуючи фактичних обставин провадження, просив вищезазначений вирок скасувати через невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав, що суд при призначенні обвинуваченому покарання не врахував його протиправну поведінку як до вчинення злочину, так і після, після скоєння ДТП, бажаючи уникнути покарання, з місця події втік. Щире каяття не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки обвинувачений після скоєння ДТП втік з місця події, визнав свою причетність до злочину лише під тиском зібраних доказів.

Вказує також, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності та був звільнений від відбування покарання із випробуванням, не працює, постійного доходу немає. У зв`язку з цим виконання покарання у виді штрафу ускладнено, воно порушує права потерпілого та цивільного позивача, яким діями обвинуваченого заподіяно шкоду загалом на 15 200 грн.

Вказує також, що судом необґрунтовано відмовлено у стягненні з обвинуваченого на користь держави процесуальних витрат у розмірі 1375.92 грн

Цивільний відповідач ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія"(далі ПрАТ "УПСК") в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість задоволення цивільного позову до нього, просить вищезазначений вирок в цій частині скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ "УПСК" вказало, що вимоги до нього є цивільно-правовими та такими що не випливають із обвинувачення, можуть розглядатися лише в порядку цивільного судочинства. Зазначає, що заява про страхове відшкодування подана с порушенням строку, до неї не були надані необхідні документи, а тому шкода потерпілим не підлягає страховому відшкодуванню.

Заслухавши суддю доповідача, промови учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга цивільного відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував наявними в провадженні доказами, з урахуванням цього встановив фактичні обставини правопорушення і відповідно кваліфікував його дії за ч.1 ст.286 КК України.

Згідно з положеннями ст.. 404 КПК України та враховуючи роз`яснення, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 15.05.2006 року «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд має провести судове слідство з метою з`ясування лише тих фактичних обставин справи, які оспорювалися у суді першої інстанції. При цьому, апеляційний суд перевіряє вирок у межах апеляційної скарги і не повинен наводити у своєму вироку доводи на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі, і скасовує вирок цього суду лише в тій частині, у який визнав його незаконним чи необґрунтованим. Зокрема, якщо в апеляційній скарзі порушено питання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворе покарання або через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, апеляційний суд не наводить у вироку докази на підтвердження винуватості особи у вчиненні злочину, доводи щодо кваліфікації діяння тощо.

Враховуючи вказані норми кримінально процесуального закону та роз`яснення Пленуму ВСУ, колегія суддів не проводила судове слідство з метою роз`яснення тих фактичних обставин справи, які взагалі не оскаржувались.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування до обвинуваченого покарання у вигляді штрафа, то колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу.

Ухвалюючи судове рішення про призначення до ОСОБА_9 штрафа суд першої інстанції послався на повне визнання останнім своєї винуватості, щире каяття, його задовільну процесуальну поведінку . Зазначені обставини були визнані судом як обставини, що пом`якшують покарання, та на переконання суду свідчили про можливість застосування обвинуваченому саме менш суворе покарання передбачене санкцією ст. 286 ч.1 КК України .

Але з таким висновком не можна погодитися, так як він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, встановлених ст.ст.50,65, КК України.

Відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, як обставини, що впливає на призначення покарання, передбаченої ст.66 КК України, правових позицій, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого злочину і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні злочину, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Тобто, всі ці фактори правової поведінки обвинуваченого є невід`ємними складовими щирого каяття.

Однак матеріали провадження, на які послався суд у вироку не містять будь-яких об`єктивних даних на підтвердження цього, окрім фактичного озвучення такої позиції з боку обвинуваченого в судовому засіданні. Колегія вважає що процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути зауважена, тому що ця обставина обумовлена правовими нормами, що регламентують відповідну поведінку будь-якої особи у даних суспільно-правових відносинах, та ніяким чином не пов`язана з самим злочином та його наслідками.

А тому зазначені обставини не можна визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину.

Крім того, приймаючи рішення про покарання, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані щодо особи обвинуваченого, обставини, що обтяжують покарання, належним чином не мотивувавши його в цій частині.

Як вбачається з матеріалів провадження та встановлено судом у вироку, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії невеликої , в силу ст.12 КК України, але суд не прийняв до уваги що ОСОБА_9 не мав право керувати автотранспортним засобом, в загалі не мав навиків керування автомобілем, умисно їм керував та скоїв злочин, втік з місця події. Крім того, колегія приймає до уваги, що ОСОБА_9 до теперішнього часу не відшкодував шкоду яку він заподіяв потерпілим, а також звертає увагу що суспільно корисливою діяльністю він не займається.

За таких обставин висновки суду про призначення покарання у вигляду штрафу колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону.

У зв`язку з викладеним, на підставі ст..420 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного йому покарання та ухвалити свій вирок.

Задоволенню підлягають і доводи прокурора про стягнення 1375 грн.92 коп. на користь держави витрат, на залучення експерта, тому що ці обставини документально підтверджені, та долучені до матеріалів провадження.

Що стосується доводів апеляційної скарги цивільного відповідача, то колегія вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції були в повній мірі досліджені доводи цивільного відповідача, які були предметом дослідження при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Суд правильно встановив, що саме підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, а страховим випадком є подія із настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми, то саме «подія» є підставою для виплати страхового відшкодування.

Крім того, суд правильно зробив висновки, що шкода, яка заподіяна внаслідок злочину, а саме дорожньо-транспортної пригоди знищила майно потерпілих.

Дані висновки являються обґрунтованими та з ними погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції ретельно та в повній мірі перевірено всі обставини, які пов`язані з відшкодуванням заподіяної шкоди потерпілим, послався на законодавчі акти з цього приводу та прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення на користь потерпілих матеріальної шкоди.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що доводи на які посилається цивільний позивач являються необґрунтованими та такими, що не заслуговують уваги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,409,413,418,420 КПК України, колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити. Апеляційну скаргу цивільного відповідача залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 31 липня серпня 2015 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді 3 (трьох ) місяців арешту.

Стягнути на користь державі з ОСОБА_9 1375 гр. 92 коп

В решті вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_9 відраховувати з моменту взяття під арешт.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді