Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_6 ,

виправданих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 17 грудня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 3 червня 2014 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 грудня 2013 року
ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, раніше не судимого,
та
ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

громадянина України, раніше не судимого,

за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України виправдано.

Арешт, накладений на майно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , скасовано.

Цивільний позов АП ТОВ «Рабмер Україна» до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишено без розгляду.
Вирішені питання про речові докази у справі.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 3 червня 2014 року вирок залишено без зміни.
Органом досудового слідства ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які обіймали відповідно посади директора та виконавчого директора АП ТОВ «Рабмер Україна», яке знаходиться за адресою: Львівська область, м. Самбір, пл. Ринок, 26, виконували організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, обвинувачувалися у вчиненні упродовж 2002-2009 років привласнення чужого майна шляхом зловживання службовим становищем, вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах; наданні повторно завідомо неправдивої інформації банкам з метою одержання кредитів; службовому підробленні, що спричинило тяжкі наслідки; виготовленні за попередньою змовою групою осіб підробленого штампу за обставин, які ретельно викладені в обвинувальному висновку.
Так, ОСОБА_8 , працюючи на посаді директора АП ТОВ «Рабмер-Україна», будучи службовою та матеріально-відповідальною особою, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою в групі з виконавчим директором даного підприємства ОСОБА_7 , у період з січня 2006 року по листопад 2009 року, з корисливих мотивів, умисно привласнили чуже майно, яке було йому ввірено і перебувало у його віданні, вчинене повторно, в особливо великих розмірах, а саме майна, що належало АП ТОВ «Рабмер Україна» на загальну суму 9215119,61 грн.
Також, у період з січня 2006 року по червень 2008 року директор АП ТОВ «Рабмер Україна» ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою та спільно з виконавчим директором підприємства ОСОБА_7 , з метою одержання кредитів, повторно надали до ПАТ «ПУМБ» у м. Львові завідомо неправдиву інформацію: у січні 2006 року з метою одержання кредиту в сумі 161446,46 грн.; у травні 2006 року з метою отримання кредиту в сумі, еквівалентній 100000 ЄВРО; у грудні 2006 року з метою отримання кредиту в сумі 100000 грн.; у жовтні 2007 року з метою отримання кредиту в сумі 2000000 грн.; у березні 2008 року з метою отримання кредиту в сумі 2000000 грн.
Крім того, у період з січня 2006 року по листопад 2009 року директор АП ТОВ «Рабмер Україна» ОСОБА_8 , зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою, спільно з виконавчим директором даного підприємства ОСОБА_7 , систематично вчиняли службові підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення документів, а також складання і видачу завідомо неправдивих документів, заподіявши АП ТОВ «Рабмер Україна» збитки на загальну суму 9307737,61 гривень, що спричинило тяжкі наслідки.
У середині січня 2006 року у місті Львові ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , реалізовуючи свій вищевказаний злочинний умисел, спрямований на заволодіння коштами та майном АП ТОВ «Рабмер Україна», приховування своєї злочинної діяльності, а також виготовлення підроблених документів для їх подальшого надання до банківських установ з метою отримання кредитів, виготовили підроблений безрамковий штамп прямокутної форми «rabmer Holding GmbH», відтиск якого візуально відповідав відтиску оригінального штампу «rabmer Holding GmbH", який належав засновнику АП ТОВ "Рабмер Україна" австрійському підприємству «Рабмер Холдинг» ГмбХ.
В подальшому, упродовж 2006-2008 років ОСОБА_8 , зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою в групі з ОСОБА_7 і спільно з ним, неодноразово використовували вказаний підроблений штамп для виготовлення фіктивних документів.
Дії ОСОБА_8 і ОСОБА_7 органом досудового слідства були кваліфіковані за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366 КК України.
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування постановлених судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд. Вказує на неправильне застосування кримінального закону та істотні порушення кримінально-процесуального закону. На думку прокурора, в матеріалах справи достатньо доказів винуватості ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , але через неналежну і вибіркову оцінку окремих доказів висновки суду суперечливі і поверхові, що призвело до безпідставності виправдання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Вважає, що в порушення вимог ст. 335 КПК України, у резолютивній частині вироку суд не вказав підстави для виправдання. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК України, оскільки вона не містить докладних мотивів прийнятого рішення та підстав, через які апеляцію визнано необґрунтованою. Без проведення судового слідства, апеляційний суд дав іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, в мотивувальній частині ухвали фактично продубльовано рішення суду першої інстанції, чим істотно порушені вимоги закону. Вказує, що міськрайонний суд в мотивувальний частині вироку зазначив, що в діях ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відсутні склади злочинів, передбачені ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 222 КК України, а вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України, ч. 3 ст. 358 КК України не доведено, а суд апеляційної інстанції, безпосередньо не досліджуючи доказів, дійшов висновку, що не встановлено події інкримінованих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 злочинів.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора виправданий ОСОБА_7 зазначив, що судові рішення вважає законними і обґрунтованими, просить залишити їх без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтвердження касаційних вимог; пояснення виправданих ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які заперечували доводи касаційної скарги прокурора і вважали судові рішення обґрунтованими і законними, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 323 КПК України (1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, керуючись законом. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування кримінального закону і додержання при провадженні у справі кримінально-процесуального закону.
Однак, як убачається з матеріалів кримінальної справи, ці та інші вимоги кримінально-процесуального закону при її розгляді судом дотримані не були, обставини справи були розглянуті поверхово, усі докази належним чином не досліджені. Суд також порушив вимоги кримінально-процесуального закону і щодо складання вироку.
За змістом ст. 334 КПК України (1960 року) мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. При цьому суд повинен проаналізувати фактичні дані, що містяться в показаннях свідків, підсудних, висновків експертів та в інших джерелах доказів, дати оцінку доказів з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності. Суд не вправі обмежуватися лише назвою проведеної експертизи, зазначенням прізвищ свідків.
За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу і оцінки доказів у справі, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину, відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину, як того вимагає ч. 4 ст. 327 КПК України.
Як убачається з матеріалів справи, суд, постановляючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , також не дотримався вимог ст. 67 КПК України щодо аналізу й оцінки доказів, не зіставив відомості, що стосуються однієї і тієї самої обставини, із відповідним змістом аналогічного джерела доказів.
У вироку суду першої інстанції викладені показання свідків, перелічені досліджені в судовому засіданні документи, але взагалі відсутній аналіз та оцінка кожного з цих доказів, як наданих досудовим слідством, так і поданих в судовому засіданні. У порушення вимог ч. 1 ст. 334 КПК України суд перерахував лише частину доказів, які зазначені в обвинувальному висновку, не виклав при цьому їх зміст, а якщо й виклав, то не проаналізував у сукупності з іншими доказами і не зазначив, які з них прийняті судом і покладені в основу його висновків.
Суд першої інстанції переконливо не спростував обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не навів мотиви, за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші.
Також, суд не визначився щодо підстав виправдання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , оскільки вирок містить істотні суперечності.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд одночасно зазначає, що зібрані досудовим та судовим слідством докази не доводять пред`явлене обвинувачення, участь у вчиненні злочину не знайшла підтвердження, відсутня подія злочину, а також вказано на відсутність в діях обвинувачених складів інкримінованих злочинів. Крім того, є посилання про малозначність вчиненого та, що пред`явлене обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового слідства.
До того ж, всупереч вимогам ст. 335 КПК України у резолютивній частині вироку, зазначивши про виправдання ОСОБА_8 і ОСОБА_7 за всіма статтями обвинувачення, суд не вказав підстави виправдання за кожним обвинуваченням.
За наведених обставин виправдувальний вирок суду першої інстанції є передчасним, не може визнаватися законним, як про це йдеться у касації прокурора.
Апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку, не звернув уваги на зазначені порушення вимог закону, не навів докладні мотиви прийнятого рішення. Зосередившись виключно на висновках, викладених у вироку, апеляційним судом двічі зазначено обставини пред`явленого обвинувачення, майже дослівно мотивувальну частину скопійовано з вироку, проте жодних мотивів залишення апеляції прокурора без задоволення не наведено, чим порушено вимоги ст. 377 КПК України. Фактично ухвала апеляційного суду відтворює текст вироку суду першої інстанції, що є неприпустимим.
Крім того, апеляційний суд розглядав апеляцію без проведення судового слідства, а за результатами перегляду вироку змінив у своїй мотивувальній частині ухвали підстави виправдання за окремими статтями обвинувачення, про які не зазначав суд першої інстанції, але зазначив про правильність постановленого вироку.
З урахуванням викладеного, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а справа направленню на новий судовий розгляд.
При новому судовому розгляді справи, суду слід врахувати наведене в цій ухвалі, ретельно дослідити усі докази по справі, дати їм належну оцінку, перевірити й інші доводи касаційної скарги прокурора, постановити законне та обґрунтоване рішення з викладенням в ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його ухвалення.
Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 3 червня 2014 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3