Справа № 739/1691/13-к Головуючий у І інстанції Наполов М.І.
Провадження № 11-кп/795/349/2013
Категорія - кримінальна Доповідач Трейтяк О. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2013 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_1
суддів Лазоренка М.І., Мельниченка Ю.В.,

при секретарі Олійник О.М.,

з участю:

прокурора Джими Д.В.

представника Новгород-Сіверської УВП№31 УДПС України в Чернігівській області ОСОБА_2

засудженого ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_3 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2013 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні його клопотання про розгляд питання, повязаного із виконанням вироку, про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

Судом встановлено, що вироком від 09 серпня 2004 року колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області (який ухвалою від 16 листопада 2004 року колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, в частині призначеного ОСОБА_3 покарання, залишено без змін) ОСОБА_3 засуджено за ст. ст. 187 ч.4, 115 ч.2 п.п.1,4,6,12 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд послався на те, що злочини, у вчиненні яких ОСОБА_3 визнано винним за вироком суду, який у встановленому порядку набрав законної сили, вчинено у 2003 році та призначене покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам матеріального закону.

Засуджений ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Новгород-Сіверського районного суду, прийняти нову, якою задовольнити його клопотання про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги засуджений вказав на неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення та безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання. Крім того судом першої інстанції не були враховані вимоги ст. ст. 407,411,409,413,412 КПК України. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не були враховані рішення Конституційного суду України щодо порядку виконання рішень та практика Європейського суду по правам людини, відповідно до яких призначена йому міра покарання підлягає зміні. Так, в звязку з відміною покарання у вигляді смертної кари та введення єдиного покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, у 2009 році Верховний Суд України незаконно засудженим змінив призначене їм покарання на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу суду замінити йому покарання на 15 років позбавлення волі, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, представника Новгород Сіверської установи виконання покарань № 31 Управління державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, який пояснив, що вони тільки виконують призначене покарання, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2013 року до Новгород Сіверського районного суду Чернігівської області звернувся засуджений ОСОБА_3 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш мяке покарання, а саме позбавлення волі на строк 15 років (а.с.112).

Відповідно до частини 4 статті 5 КК України, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом'якшує відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Положення статті 58, пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, статті 5 КК України (у редакції 2001 року), а також зміст правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в абзаці 2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.04.2000 року № 6 рп/2000 про зворотну дію кримінального закону в часі, унеможливлюють скасування чи пом'якшення кримінальної відповідальності іншим державним органом, ніж Верховна Рада України.

Згідно положень ст. 93 КК України, в редакції 1960 року, за умисне вбивство за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29.12.1999 р. № 11 рп/99 у справі про смертну кару визнав такими, що є неконституційними положення ст. 24 Загальної частини та санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1483 ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 pоку, положення якого мали зворотну дію в часі. Цей закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Цим Законом були комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари, як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483-ІІІ існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень КК України 1960 року щодо смертної кари. При цьому наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до 15 років.

Як зазначено у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1 рп/2011 від 26.01.2011 року у справі про заміну смертної кари довічним позбавлення волі після Рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом'якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

В даному Рішенні Конституційний Суд України виходить з того, що в частині 4 статті 5 КК України 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який уповноважений лише визнавати неконституційність положення закону про кримінальну відповідальність.

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом України 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення цього кодексу із змінами, внесеними Законом України № 1483 ІІІ від 22.02.2000 pоку, є такими, що помякшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2004 року ОСОБА_3 засуджений за ст. ст. 187 ч.4, 115 ч.2 п.п.1,4,6,12 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України остаточно суд призначив покарання ОСОБА_3 покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. В строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_3 зараховано строк його утримання під вартою з 23 березня 2004 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 16 листопада 2004 року вирок судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2004 року в частині призначеного покарання ОСОБА_3 залишено без зміни.

Засудженим ОСОБА_3 були вчинені злочини у 2003 році після ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 року № 11 рп/99 у справі про смертну кару.

Крім того, у вказаних ОСОБА_3 конкретних справах Верховний Суд України діяв як суд касаційної інстанції і його рішення стосувалися лише конкретних справ. Обовязковими за своєю правовою позицією рішення Верховного Суду України стали лише після внесення змін до Кримінально-процесуального Кодексу України Законом № 2453-VІ від 07 липня 2010 року. Після 2010 року Верховний Суд України рішень стосовно вищевказаного питання не виносив.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п'ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Разом з тим, у відповідності до положень частини 1 статті 82 КК України, передбачена лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш мяким покаранням, при цьому заміна більш мяким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини 4 статті 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш мяким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання. Такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до статті 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до статті 64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш мяким є неможливим.

Посилання засудженого ОСОБА_3 на рішення Європейського Суду «Скополло проти Італії» та «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» не можуть бути прийняті до уваги в звязку з тим, що національне законодавство України відрізняється від законодавства зазначених у рішеннях держав.

За таких обставин доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_3 про незаконність ухвали місцевого суду є необґрунтованими.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2013 року про відмову засудженому ОСОБА_3 в задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі залишити без зміни.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_5