печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2014 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю осіб, яка подали скаргу, захисників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві провадження за скаргою захисників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , на бездіяльність прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , що полягає у невжитті заходів до звільнення з-під варти ОСОБА_5 та у невжитті заходів до закриття кримінального провадження щодо нього,

В С Т А Н О В И В :
Захисники підозрюваного ОСОБА_5 - адвокати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , що полягає у невжитті заходів до звільнення з-під варти ОСОБА_5 та у невжитті заходів до закриття кримінального провадження щодо нього.

В обґрунтування доводів скарги посилаються на те, що в зв`язку з набранням чинності Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 19.12.2013 р., 25 грудня 2013 р. прокурору м. Києва було подано письмове клопотання про вжиття невідкладних заходів до звільнення ОСОБА_5 з-під варти та про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 за ч. 1 ст.294 КК України.

Однак, подане клопотання станом 29 грудня 2013 року у встановлений законом строк не розглянуто, постанови про його задоволення чи відмову у задоволенні клопотання не прийнято, отже прокуратурою м. Києва допущена бездіяльність, яка полягає у невиконанні прокурором процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України порядок та строк.

В зв`язку з цим, просять визнати незаконною бездіяльність прокурора прокуратури м. Києва, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст.294 КК України, яка полягає у невжитті заходів до звільнення з 26 грудня 2013 року ОСОБА_5 , зобов`язати прокурора вжити негайних заходів до звільнення ОСОБА_5 з-під варти або ж ухвалою слідчого судді звільнити ОСОБА_5 з-під варти у залі суду. Визнати незаконною бездіяльність прокурора прокуратури м. Києва, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , яка полягає у невжитті заходів до розгляду клопотання сторони захисту від 25 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 та звільнення його з-під варти у встановлений законом строк, зобов`язати прокурора невідкладно розглянути дане клопотання та задовольнити його у повному обсязі.

В судовому засіданні захисник підозрюваного ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_3 доводи скарги підтримав з підстав, викладених в ній та наголосив на тому, що інкриміноване підозрюваному ОСОБА_5 діяння, на сьогоднішній день законом декриміналізовано, що в силу Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ч. 1 ст. 29 Конституції України, ч. 1 ст. 131, ст.. 177 КПК України є безумовною підставою для звільнення ОСОБА_5 з-під варти. Утримання під вартою особи без належних на то правових підстав є грубим порушенням права особи на свободу та особисту недоторканність. Просив задовольнити скаргу.

Адвокат підозрюваного ОСОБА_5 - ОСОБА_4 підтримав доводи скарги та думку адвоката ОСОБА_3 . Просив скаргу задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що постановою старшого прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 від 30.12.2013 р. відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 щодо закриття кримінального провадження відносно підозрюваного ОСОБА_9 . Дана постанова направлена на адресу захисника ОСОБА_4 , що виключає бездіяльність прокурора у невжитті заходів до розгляду клопотання сторони захисту від 25 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 та звільнення його з-під варти.

Прокурор ОСОБА_7 підтримав думку прокурора ОСОБА_6 , в задоволенні скарги захисників ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просив відмовити.

Судовим розглядом встановлено.

01.12.2013 року ОСОБА_5 , який приймав участь у масових акціях протесту 30.11.2013 року на Майдані Незалежності у м. Києві, був затриманий правоохоронними органами.

02.12.2013 ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 001244 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.294 КК України (активна участь у масових заворушеннях).

26.12.2013 року набрав чинності, прийнятий 19.12.2013 р. Верховною Радою України, Закон України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» (далі - Закон).

Згідно ст.ст. 1, 2 вказаного Закону осіб, які були учасниками акцій протесту та масових заходів, звільнено від відповідальності щодо їхніх дій і рішень у період з 21.11.2013 року і до дня набрання чинності цим Законом, а всі кримінальні провадження та провадження щодо вчинення адміністративних правопорушень, відкриті з приводу таких подій, підлягають закриттю.

В зв`язку з набранням чинності вищевказаного Закону, 25 грудня 2013 р. захисник підозрюваного ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 на адресу прокурора м. Києва ОСОБА_10 , Слідчого управління прокуратури м. Києва подав клопотання про закриття кримінального провадження № 0001244 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.294 КК України, та про вжиття заходів до звільнення підозрюваного ОСОБА_5 з-під варти.

Згідно ст. 3 Кримінального кодексу України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, а злочинність діяння, його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Згідно ст. 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, підстави для звільнення осіб від кримінальної відповідальності можуть міститися виключно в Кримінальному кодексі України, при цьому вичерпний перелік таких підстав наразі не передбачає такої підстави, як прийняття Верховною Радою України закону про звільнення від відповідальності.

Фактично, Верховною Радою України ухвалено рішення про запровадження в національне законодавство нового правового інституту, який не передбачений ні Конституцією України, ні іншими законодавчими актами.

Таким чином, на сьогодні, у Кримінальному процесуальному кодексі України відсутні будь-які процедури прийняття рішень про звільнення осіб від кримінальної відповідальності відповідно до вищевказаного Закону.

Чинним законодавством України не передбачено механізму реалізації вищезазначеного Закону, не визначені такі механізми реалізації і в самому Законі, що унеможливлює застосування його положень на практиці.

Крім того, у даному Законі чітко не визначено коло осіб, на яких розповсюджується дія Закону, оскільки не розкрито вжите поняття «учасник акції протесту та масових заходів», що унеможливлює визначення наявності у особи такого статусу та не конкретизовано, про які масові заходи йде мова у Законі: про якісь конкретні чи взагалі про всі, які відбувалися в зазначений проміжок часу.

Закон не зазначає, від відповідальності за які саме дії мають бути звільнені від відповідальності особи, й не містить будь-якого переліку правопорушень, за вчинення яких особа підлягає звільненню від відповідальності.

Посилання в Законі лише на нечітке коло осіб призведе до можливості звільнення від відповідальності громадян, які хоча й були учасниками масових заходів, проте притягаються до відповідальності за вчинення будь-яких злочинів, жодним чином не пов`язаних з масовими заходами.

У цьому ж контексті слід зауважити, що реалізація Закону покладається його положеннями на «уповноважені органи», при цьому, такі органи не визначені, а згідно з чинним законодавством жодні органи чи посадові особи прямо не наділені відповідними повноваженнями.

Згідно з чинним законодавством звільнення особи від відповідальності шляхом ухвалення акту Верховної Ради України можливе лише у вигляді амністії. Разом з тим, застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено, а положення Закону практично повністю не відповідають законодавству, що регулює питання застосування амністії.

При цьому, положення Закону прямо суперечать ст.86 Кримінального кодексу України, ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», якими передбачено, що:

а) амністія є звільненням від відбування покарання; амністія може бути застосована виключно до осіб, які визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія не може бути застосована до осіб, стосовно яких здійснюється досудове розслідування або судове провадження до постановлення судом обвинувального вироку.

Ухвалений Закон фактично передбачає звільнення від кримінальної відповідальності всіх осіб, незалежно від їх процесуального статусу та стадії, на якій перебуває кримінальне провадження.

б) амністія не може передбачати зняття судимості стосовно осіб, які звільняються від відбування покарання (ст.2 Закону України «Про застосування амністії в Україні»).

Ухвалений же Закон прямо зазначає, що особи, притягнуті до відповідальності, визнаються такими, що не мають судимості.

в) амністія не може бути застосована до певної категорії осіб (які вчинили окремі тяжкі чи особливо тяжкі злочини тощо).

Ухвалений Закон жодних обмежень у застосуванні не містить.

У статті 1 Закону не зазначено від яких саме видів юридичної відповідальності мають бути звільнені особи, що дозволяє порушувати питання про звільнення осіб навіть від цивільно-правової відповідальності.

Згідно з ст. 3 Закону «нові кримінальні провадження не можуть бути відкриті з приводу подій, визначених статтею 1 цього Закону».

Однак, таке положення суперечить нормам Кримінального процесуального кодексу України, зокрема статті 214, оскільки досудове розслідування згідно з чинним законодавством розпочинається автоматично після внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, при цьому, посадові особи зобов`язані вносити інформацію про злочини до зазначеного реєстру, і жодних підстав для відмови у цьому не передбачено, а необхідність прийняття будь-якого формалізованого рішення про «відкриття кримінального провадження» взагалі відсутня.

Крім того, на стадії внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається неможливим вирішення питання про те, чи поширюється дія Закону на певні діяння, а факт їх належності до акцій протесту та масових заходів не може бути перевірений інакше, як під час досудового розслідування.

Таким чином, проаналізувавши норми Закону, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши скаргу та дослідивши долучені до неї документи, слідчий суддя дійшов висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 220, 303-304, 306-307, 309, 372, ч.2 ст.376, ст.392, 532 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
У задоволенні скарги захисників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , на бездіяльність прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , що полягає у невжитті заходів до звільнення з-під варти ОСОБА_5 та у невжитті заходів до закриття кримінального провадження щодо нього - відмовити.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1