Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_13,
суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_17,
за участю прокурора захисника засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000209 щодо засудженого

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. За твердженням сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції неправомірно перекваліфікував вчинене засудженим діяння з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК, оскільки знаряддя злочину, характер, локалізація, ступінь тяжкості тілесного ушкодження та поведінка винного свідчать про прямий умисел на заподіяння смерті потерпілому. Аргументуючи позицію щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року та 26 червня 2014 року (справи № 5-46кс13, № 5-10кс14). Крім того, покликається на порушення вимог ст. 65 КК, зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК.

Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано винуватим в умисному вбивстві, вчиненому за обставин, детально викладених у вказаному судовому рішенні.

Як установив місцевий суд, 15 липня 2014 року близько 18.00 год. у кімнаті будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із метою вбивства ударив ОСОБА_8 кухонним ножем у ліву половину грудної клітини, завдавши проникаючого колото-різаного поранення з ушкодженням лівої легені та лівої половини серця, що супроводжувалося масивною внутрішньою кровотечею, від чого потерпілий помер на місці.

Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 11 лютого 2015 року змінив зазначений вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, пояснення засудженого та захисника, які вважали необґрунтованими касаційні вимоги сторони обвинувачення, а рішення апеляційного суду - законним, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

У силу ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статей 404 та 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, у тому числі при необхідності і шляхом дослідження доказів.

За правилами ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Отже, у випадку незгоди апеляційного суду зі змістом певних доказів їх перевірка та оцінка здійснюються з урахуванням принципу, закріпленого у цій статті.

Зважаючи на ці законодавчі положення та приписи ст. 419 вказаного Кодексу, у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов'язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких подану скаргу визнано необґрунтованою; при зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

У випадку, якщо засуджений за вироком місцевого суду був визнаний винним у вчиненні злочину, кваліфікованого за однією статтею КК, а суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дії засудженого слід кваліфікувати за іншою статтею, яка передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, то суд управі змінити вирок і перекваліфікувати діяння, застосувавши відповідний кримінальний закон. У силу статей 408, 419 КПК таке рішення повинно бути відображено в резолютивній частині ухвали, формулювання якої із суперечностями не допускається.

Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Апеляційний суд при перегляді вироку щодо ОСОБА_7 зазначених вимог закону належно не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_6 подав на вирок апеляційну скаргу, в якій просив перекваліфікувати діяння ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК і призначити засудженому більш м'яке покарання. Прокурор також подав апеляційну скаргу, вказував на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, у зв'язку з чим просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 більш суворий захід примусу.

Апеляційний суд, розглянувши справу, частково задовольнив апеляційну скаргу захисника, змінив вирок і визнав засудженого винним за ч. 2 ст. 121 КК. Проте рішення щодо обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК фактично не прийняв, оскільки в резолютивній частині ухвали не зазначив про перекваліфікацію інкримінованого діяння, чим істотно порушив вимоги процесуального закону.

Крім того, апеляційний суд, не погоджуючись із висновками місцевого щодо кваліфікації діяння та обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, відобразив в ухвалі наведені у вироку окремі докази, яким дав іншу оцінку.

Як видно зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції, аргументуючи свою позицію про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство, насамперед послався на показання останнього, визнавши їх достовірними на відміну від суду першої інстанції. Також на обґрунтування необхідності кваліфікації вчиненого засудженим діяння за ч. 2 ст. 121 КК, апеляційний суд послався на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яких усупереч ст. 23 КПК у судовому засіданні при перегляді справи безпосередньо допитано не було.

Водночас апеляційний суд зазначив в ухвалі про те, що заподіяння ОСОБА_7 удару у життєво важливі органи не свідчить про доведеність умислу на вбивство. Однак такого висновку суд переконливо з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2013 року (справа № 5-46кс13 щодо ОСОБА_11.) та 26 червня 2014 року (справа № 5-10кс14 щодо ОСОБА_12.), не вмотивував.

Визнаючи ОСОБА_7 винним у заподіяні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, апеляційний суд не зіставив і не проаналізував усіх наявних у проваджені доказів, на які посилалася сторона обвинувачення. Зокрема, суд залишив поза увагою висновок експертизи № 544. Між тим, за результатами цього дослідження у ОСОБА_8 виявлено колото-різану рану довжиною 17,8 см, що утворилася від дії плоского однобічно-гострого предмета типу клинка ножа, на лівій бічній поверхні грудей з ушкодженням лівої легені та лівої половини серця, котра супроводжувалася масивною внутрішньою кровотечею, що зумовило зупинку серцевої діяльності, дихання, припинення функції ЦНС, і призвело до смерті потерпілого.

Таким чином, апеляційний суд не зважив на особливість знаряддя злочину, яке використовувалося для завдання удару, силу та спрямованість останнього, локалізацію ушкоджень, а саме на те, що удару ножем було завдано у легеню та серце і що від цього настала смерть потерпілого на місці подій.

Формулюючи свій висновок щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, суд апеляційної інстанції не навів жодних фактичних даних (в аспекті статей 23, 84 КПК), які би підтверджували відсутність у засудженого умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто в ухвалі не міститься доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7, завдаючи удару ножем у життєво важливі органи потерпілого, не передбачав суспільно небезпечних наслідків своїх дій у вигляді смерті і не бажав її настання.

Отже, апеляційний суд не дослідив доказів, що мають суттєве значення для з'ясування змісту та спрямованості умислу засудженого ОСОБА_7 Тому рішення цього суду про кваліфікацію діяння за ч. 2 ст. 121 КК викликає обґрунтовані сумніви у його правильності.

Порушення закону, допущені при перегляді провадження в апеляційному порядку, перешкоджають касаційному суду дійти однозначного висновку щодо правильності застосування кримінального закону при юридичній оцінці дій ОСОБА_7

Також апеляційний суд вирішив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, який стверджував про невиправдану м'якість призначеного засудженому покарання. Проте в ухвалі всупереч ст. 419 КПК мотиви відмови навів у загальних рисах, без аналізу обставин, які мають правове значення при виборі заходу примусу.

З урахуванням наведеного оскаржувану ухвалу не можна вважати законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. А відтак, зважаючи на доводи та вимогу прокурора у касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, а також інші доводи прокурора у касаційній скарзі, перевірити юридично-правову оцінку діяння, зважаючи на правові позиції, викладені у висновках Верховного Суду України, і ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_20 ОСОБА_19 ОСОБА_18