Справа № 496/3330/15-к
Провадження № 1-кп/496/22/16
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 29 травня 2015 року Біляївським районним судом Одеської області за ч.2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, у відповідності зі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що будучи раніше судимим Біляївським районним судом Одеської області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, судимість не знята і не погашена, під час іспитового строку, на шлях виправлення не став, діючи повторно, скоїв навмисний, корисливий злочин при наступних обставинах: 03 червня 2015 року близько 14.00 год., більш точний час слідством не встановлено, ОСОБА_7 , маючи намір на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу зайшов на неогороджену дворову територію домоволодіння, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , звідки скоїв крадіжку дюральалюмінієвого баку вартістю 10000 грн., що належить ОСОБА_8 . З викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому матеріальний збиток на суму 10000 грн.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні винним себе у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав і пояснив, що 03 червня 2015 року він знаходився у себе вдома по АДРЕСА_1 . До нього прийшов ОСОБА_9 , якому він запропонував бак, який знаходився на вулиці поруч з його будинком, здати на пункт прийому металу, на що останній погодився. Він попросив ОСОБА_10 , який має у володінні автомобіль, відвезти бак на пункт прийому металу. Вважає, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, оскільки не знав, що це майно належить будь-кому, зокрема потерпілому, крім того, бак знаходився на вулиці, тобто до нього був вільний доступ.

Як на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним злочину, передбаченого ст.185 ч.2 КК України, сторона обвинувачення покладається на:

- показання допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 про те, що у будинку по АДРЕСА_2 він не проживає, а приїжджає раз на тиждень. Останній раз до вчинення крадіжки був у будинку 31 травня 2015 року, бак знаходився за будинком, посередині городу, в метрах 30-40 від місця, на яке вказує ОСОБА_7 . Вважає, що хтось інший міг витягнути бак на вулицю, звідки потім його забрав ОСОБА_7 . Згодом від потерпілого надійшла заява, в якій він вказав, що не впевнений у тому, що ОСОБА_7 скоїв крадіжку баку, будь-яких претензій до обвинуваченого не має

- показання допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що ОСОБА_7 звернувся до нього з проханням завезти в пункт прийому металу дюральалюмінієвий бак, він погодився, приїхав до будинку ОСОБА_7 , при цьому останній разом з ОСОБА_11 винесли бак з двору, де проживає ОСОБА_7 , який разом відвезли в пункт прийому металу

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що ОСОБА_7 запропонував йому здати в пункт прийому металу дюральалюмінієвий бак. Бак знаходився на території вулиці, неподалік від його будинку, біля гаража. Також пояснив, що бак легкий, але дуже об`ємний, і одна людина не може його перенести чи перетягнути з одного місця в інше

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що купив у ОСОБА_7 бак для особистих потреб, згодом повернув його потерпілому

- показаннями слідчого Біляївського ВП ГУ НП в Одеській області ОСОБА_13 , який пояснив, що ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні вину визнав повністю і пояснив, що бак знаходився на території двору, оскільки територія не огороджена, він шляхом вільного доступу пройшов на територію двору і викрав бак.

Крім того, в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 стороною обвинувачення в судовому засіданні були надані письмові докази:

-протокол огляду місця події від 06 червня 2015 року, згідно якого місцем події є дворова територія АДРЕСА_1

-протокол добровільної видачі від 27 червня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_12 видав бак серебристого кольору довжиною 5 метрів, який купив у знайомих ОСОБА_11 та ОСОБА_14

-протокол огляду предмету від 27 червня 2015 року, згідно якого предметом огляду є паливний бак се ребристого кольору довжиною 5 м, краї якого загострені, поверхня має забруднення

-протокол слідчого експерименту від 10 липня 2015 року, під час проведення якого ОСОБА_7 розповів, що на територію двору по АДРЕСА_1 він проник через відсутню огорожу, на відстані 10 м від входу на землі знаходився бак, який він разом зі своїм знайомим ОСОБА_11 погрузив на автомобіль.

Таким чином, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення прокурор доводить показаннями самого обвинуваченого, наданими ним в ході досудового розслідування під час проведення з ним слідчого експерименту; показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , слідчого ОСОБА_13 , показаннями потерпілого ОСОБА_8 , протоколами огляду місця події, добровільної видачі, огляду предмету та слідчого експерименту.

Відповідно до ч.1 ст.95 КПК України показання у кримінальному провадженні - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Згідно з ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. При цьому, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Відтак, показаннями ОСОБА_7 , наданими ним під час проведення слідчого експерименту від 10 липня 2015 року, суд не може обґрунтовувати свої висновки та покладати їх в основу винуватості ОСОБА_7 , оскільки ця процесуальна дія складається з двох етапів: 1) надання показань і 2) демонстрації цих показань на місці вчинення діяння, і за своєю правовою природою в цілому являє собою показання особи. А тому показання, надані ОСОБА_7 10 липня 2015 року під час проведення слідчого експерименту відповідно до ч.4 ст.95 КПК України визнаються судом недопустимими доказами, якими не може доводитись винуватість обвинуваченого.

Прямо на доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не вказують і свідчення потерпілого ОСОБА_8 , який лише констатував факт виявлення відсутності баку на території двору. Крім того, потерпілий пояснив, що 31 травня 2015 року бак знаходився за будинком, на території городу. До того ж, він не впевнений в тому, що саме ОСОБА_7 виніс бак з території двору. Отже, цими показаннями прокурор не довів винуватості ОСОБА_7 .

Слідчий ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що під час проведення слідчого експерименту обвинувачений розповідав про те, що виніс бак з території двору в АДРЕСА_2 .

Однак, цими показаннями прокурор також не вправі доводити винуватості ОСОБА_7 , оскільки своїми показаннями слідчий лише констатує, які свідчення обвинувачений надавав в ході досудового розслідування кримінального провадження. Втім, надані обвинуваченим на досудовому розслідуванні свідчення у відповідності з вимогами ч.4 ст.95 КПК України не можуть покладатись судом в основу доказування його провини.

Окрім цього, показання слідчого ОСОБА_13 надані зі слів обвинуваченого ОСОБА_7 , тобто з чужих слів, у зв`язку з чим, у відповідності з вимогами ч.ч.6 та 7 ст.97 КПК України не можуть буті визнані допустимим доказом.

Так, відповідно до ч.ч.6 та 7 ст.97 КПК України показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо це показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті. У будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони надаються слідчим стосовно пояснень осіб, наданих слідчому під час здійснення ним кримінального провадження.

Протокол огляду місця події від 06 червня 2015 року також не може бути доказом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, оскільки лише фіксує факт відсутності баку на території двору в АДРЕСА_1 .

Надані прокурором докази у вигляді показань ОСОБА_7 , наданих ним при проведенні слідчого експерименту, а також показання слідчого, як недопустимі докази, не можуть бути використанні для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Інші надані прокурором докази, зокрема показання потерпілого ОСОБА_8 , показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , протоколи огляду місця події, огляду предмету не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлюється принцип, відповідно до якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, вважається невинуватим доки його вину не буде доведено згідно із законом. Аналогічно сформульовано норму ч. 1 ст. 62 Конституції України: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

За ч.1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З ч.ч. 1, 2, 5 ст.9 КПК України вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частинами 2, 3, 4 ст. 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

З ч. 1 ст. 91 КПК України вбачається, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» зазначено - вказати судам на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Відповідно ж до ч. 1 ст. 458 КПК України «висновки Верховного Суду України, викладені у його ухвалах, у випадках, передбачених у частині другій статті 455, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України».

Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. З суб`єктивної сторони особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину. Враховуючи специфіку цього злочину, способами вилучення майна переважно виступають фізичне витягання, переміщення, видалення його з володіння власника.

Кваліфікація дій за даних обставин як крадіжка слідує із судової практики, зокрема з постанови судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 06.03.2014 року №25-2кс14.

Відтак, аналізуючи відповідно до зазначеної постанови ВСУ обставини, відповідно до яких суду можна прийти до висновку про наявність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та керуючись п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», згідно якого мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність, суд приходить до наступного.

Аналізуючи психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій, слід мати на увазі, що така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Зазначена обставина, на думку суду, відсутня у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України, оскільки останній не знав, кому належить таке майно.

Щодо індивідуальних відмінностей ознак предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна, то така обставина відсутня у кримінальному провадженні, оскільки вигляд, зовнішні ознаки баку не дають можливості визначити його власника.

Аналізуючи обставину, яка характеризує конкретну характеристику місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна, суд приходить до висновку проте, що оскільки бак знаходився на території вулиці, що підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , визначити межі приватності такого майна не виявляється можливим.

Органом досудового слідства не здобуто переконливих доказів на спростування обов`язкових обставин, які можуть свідчити про те, що майно, доступ до якого був не утруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилось поза увагою останнього, що власник фактично не втратив над ним контроль і завжди може його поновити, а також те, що особа, яка виявила таке майно й заволодіває ним, в даному випадку ОСОБА_7 , фактично викрадає його.

Будь-яких інших доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, суду не надано. Зокрема, на допиті в якості свідка понятого, який був присутній при слідчому експерименті, прокурор не наполягав.

За змістом статті 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Крім того, зазначені в обвинувальному акті дані про повідомлення про підозру ОСОБА_7 свідчать про те, що зазначена особа у даному кримінальному провадженні має статус підозрюваного і ніяким чином не підтверджує факт висунення їй обвинувачення, яке в розумінні кримінально-процесуального закону висувається саме обвинувальним актом, який складається відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

До того ж, зазначені в обвинувальному акті твердження прокурора та органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України у відповідності до норм кримінально-процесуального законодавства не входять до їх компетенції, оскільки встановлення факту вчинення особою відповідного злочину є безпосередньою прерогативою суду.

Суд вважає, що ненадання прокурором належних та допустимих доказів наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, унеможливлює ухвалення судом обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, у зв`язку з чим ОСОБА_7 підлягає виправданню за ч.2 ст.185 КК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України визнати невинуватим і виправдати.

Речові докази у кримінальному провадженні дюральалюмінієвий бак повернути потерпілому ОСОБА_8 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Одеської області, через Біляївський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області: ОСОБА_1