УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2015 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши клопотання слідчого СВ Вінницького відділу поліції ГУ Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_3 про накладення арешту на речові докази, за відсутністю клопотання учасників процесуальної дії про застосування технічних засобів,
в с т а н о в и в:
Слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на речові докази, клопотання мотивував наступним: слідчим відділом Вінницького відділу поліції ГУ Національної поліції у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0008221 від 03.12.2015, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, про те що посадові особи ПАТ КБ «Приватбанк» разом з представниками Вишенського ВДВС ВМУЮ у Вінницькій області шляхом самоуправства виселили ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 .
У результаті проведеного досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що 08.10.2015 року представники посадові особи ПАТ КБ «Приватбанк» разом з представниками Вишенського ВДВС ВМУЮ у Вінницькій області незаконно виселили ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не отримавши кінцевого рішення у справі про виселення, внаслідок чого останні на термін два місяці були позбавлені свого єдиного житла. 15.10.2015 Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних прав було ухвалено зупинити виконання рішення про виселення. Також, 09.12.2015 до слідчого із клопотанням звернувся потерпілий у кримінальному провадженні ОСОБА_4 , який просить вжити заходів забезпечення кримінального провадження та накласти арешт на квартиру, яка належить йому та його дружині, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Даний захід необхідний у зв`язку з тим, що представники ПАТ КБ «Приватбанк» продовжують вчиняти самоуправство щодо його майна, це проявилось в тому, що 08.12.2015, коли він звернувся до ЖЕК №12 з метою отримання довідки про склад сім`ї, яка проживає у вищевказаній квартирі, йому повідомили, що квартира більше останньому не належить, його та сім`ю знято з реєстрації за місцем проживання за заявою представників ПАТ КБ «Приватбанк». Надалі, при зверненні до начальника Ленінського РВ УДМС України у Вінницькій області було встановлено, що представниками ПАТ КБ «Приватбанк» було подано заочне рішення Вінницького міського суду від 06.06.2013, яким дозволено виселення його та сім`ї та, яке скасовано 20.01.2014 рішенням Апеляційного суду Вінницької області, про що заздалегідь було відомо особам, які вчинили ці дії.
Також, 08.12.2015 через мережу «Інтернет» офіційний сайт Вінницького міського суду йому стало відомо про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Вінницького міського суду з позовом, де ОСОБА_4 відповідач про зняття арешту з квартири, хоча його ніхто про це не попереджав, позову він не отримував, а випадково дізнався про це, бо дивився на коли призначено справу за його позовом. Він зазначає, що заборона у вигляді арешту квартири Замостянським ВДВС ВМУЮ є єдиною перешкодою для стягнення його квартири представниками банку, до прийняття остаточного рішення у справі. А враховуючи, що всі підготовчі дії для цього представники банку виконали, а саме: з грубими порушеннями вигнали його та сім`ю на вулицю, називаючи це виселенням, зняли його та членів сім`ї з реєстрації за місцем проживання на підставі рішення, яке було скасовано судом апеляційної інстанції та намагаються зняти останню заборону на відчуження через суд, то є всі підстави вважати, що якщо вчасно не накласти арешт на квартиру, то вони стануть жертвами нового більш тяжкого злочину, незаконного привласнення їх єдиного житла.
Таким чином встановлено факт готування до незаконного вилучення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яке в подальшому може бути реалізовано стороннім особам та на даний момент відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, а тому виникла необхідність у визнані вказаної будівлі речовим доказом, оскільки право існує реальна загроза втрати вказаного майна, або подальшої його реалізації іншим особам з метою уникнення відповідальності за протиправні дії, що стали наслідком продовження самоуправста.
Усе вищевказане надає підстави вважати, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом, на який спрямовані незаконні дії представників ПАТ КБ «Приватбанк».
09.12.2015 року винесено постанову про визнання вказаної квартири речовим доказам. Крім того, відповідно до ч.9 ст.100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав.
Представник ПАТ КБ «Приватбанк» та потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, однак їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.
Слідчий суддя, вислухавши слідчого, дослідивши клопотання та докази надані слідчим, дійшов висновку, що клопотання не підлягає задоволенню.
Згідно ч.1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті. Вартість майна, яке належить арештувати, крім випадків арешту майна для забезпечення конфіскації, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана або могла бути отримана юридичною особою. У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна. Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Кримінальне провадження, в межах якого надійшло клопотання до суду, стосується самоправства, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
В клопотанні слідчий ставить вимогу про накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка визнана ним речовим доказом. Однак ст. 170 КПК України не передбачає накладення арешту на речові докази.
Як вбачається з ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Аналізуючи доводи, викладені в клопотанні, суддя робить висновок, що вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки слідчим не доведено наявності підстав, передбачених п. 1, 2,5 ч.2 ст. 173 КПК України, а також слідчим не доведено необхідності такого арешту.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131,132, 170,171. КПК України, суд -
у х в а л и в:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Вінницького відділу поліції ГУ Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_3 про накладення арешту на речові докази відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом 5 днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: