Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_17.,

суддів: ОСОБА_18., ОСОБА_19.,

за участю прокурора ОСОБА_20.,

потерпілого ОСОБА_1,

представників потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_3,

засудженої ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

розглянула в судовому засіданні 23 вересня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року.

Вказаним вироком

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

За епізодом заволодіння коштами ОСОБА_6 щодо оформлення договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 в м. Києві ОСОБА_5 визнано невинуватим і виправдано за відсутністю в діянні складу злочину;

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянку України,

таку, що не має судимості,

засуджено: за ч. 4 ст. 190 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої; за ч. 1 ст. 366 КК - до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, на строк 2 роки.

На підставі частин 1, 2 ст. 70 КК з урахуванням положень частин 1, 4 ст. 72 цього Кодексу за сукупністю злочинів ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої, з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, на строк 2 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на користь потерпілих: ОСОБА_7 - 714 663,00 грн; ОСОБА_1 - 3 573 315,00 грн; ОСОБА_6 - 30 352 500 грн, окрім того, стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рахунок відшкодування такої шкоди на користь ОСОБА_6 і ОСОБА_8 - 2 020 000,00 грн та 1 942 132,50 грн відповідно.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_6 у частині стягнення з ОСОБА_5 3 787 500,00 грн за епізодом оформлення договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 в м. Києві залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у справі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року вирок змінено: ОСОБА_4 на підставі статей 49, 74 КК звільнено від призначеного за ч. 1 ст. 366 КК покарання у зв'язку із закінченням строків давності. У решті вирок суду залишено без зміни.

Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 04 липня 2014 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_9, і на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» скоротив наполовину ОСОБА_4 невідбуту частину покарання, визначивши його остаточний розмір - 3 роки 1 місяць 7 днів.

Цей самий суд ухвалою від 18 липня 2014 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_5, і на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнив останнього від подальшого відбування призначеного за вироком Печерського районного суду від 17 вересня 2013 року покарання у виді позбавлення волі, а щодо конфіскації майна звільнив у тій частині, яку не було виконано станом на 19 квітня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2014 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року щодо ОСОБА_4 змінено: за ч. 1 ст. 366 КК замість обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, на строк 2 роки призначено ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, на строк 2 роки; на підставі статей 49, 74 КК у зв'язку із закінченням строків давності звільнено ОСОБА_4 від цього покарання; виключено з вироку та ухвали рішення про застосування до ОСОБА_4 положень частин 1, 2 ст. 70, частин 1, 4 ст. 72 КК, ухвалено вважати її засудженою до призначеного за ч. 4 ст. 190 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

Судові рішення щодо ОСОБА_5 в касаційному порядку не оскаржуються.

За змістом вироку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано винуватими у шахрайстві в особливо великих розмірах, повторно, в тому числі за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_4 - також у службовому підробленні, вчинених за обставин, детально викладених у цьому судовому рішенні.

Як установив суд, у період із травня 2006 року по липень 2007 року ОСОБА_5, діючи умисно під виглядом сприяння ОСОБА_6 в укладенні різних договорів оренди землі та купівлі-продажу нерухомого майна, корпоративних прав та активів юридичних осіб, що знаходяться в м. Києві та в с. Маломолинцях Хмельницького району Хмельницької області, у кожному випадку не маючи намірів виконувати в повному обсязі взяті на себе зобов'язання, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_6 заволодів належними останньому коштами на загальну суму 17 058 587,00 грн.

У подальшому, 16 березня 2011 року в м. Києві ОСОБА_5, користуючись довірою ОСОБА_1 та ОСОБА_7, у кожному випадку шляхом обману, заздалегідь не збираючись повертати гроші, отримав від зазначених осіб нібито у борг відповідно 3 573 315,00 грн та 714 663,00 грн, якими розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілим матеріальної шкоди на вказані суми.

Крім того, у березні 2007 року ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_4 під виглядом придбання для ОСОБА_6 земельної ділянки на АДРЕСА_2 у смт Козині Обухівського району Київської області з подальшою її забудовою та продажем заволоділи шляхом обману належними потерпілому коштами в розмірі 2 020 000,00 грн. Потім вони впродовж лютого - квітня 2009 року під приводом придбання квартири на АДРЕСА_3 у м. Києві для ОСОБА_8 шляхом обману та зловживання довірою заволоділи її коштами на загальну суму 2 055 900,00 грн.

Також ОСОБА_4, будучи директором ТОВ «Рекламна агенція», тобто службовою особою, в період із грудня 2006 року по травень 2007 року за невстановлених слідством обставин склала, а згодом підписала і завірила печаткою вказаної юридичної особи довідку про доходи на своє ім'я, до якої внесла завідомо неправдиві відомості щодо розміру заробітної плати. Цей підроблений документ засуджена подала до відділення № 20 КРД АТ «Райффайзен Банк Аваль» і на його підставі уклала кредитний договір на суму 170 000 дол. США.

У касаційній скарзі засуджена, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо неї, просить їх змінити через неправильне застосування кримінального закону, істотне порушення кримінально-процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та її особі, звільнивши її від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України. Свої вимоги засуджена мотивує тим, що при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі судами достатньо не враховано її незадовільного стану здоров'я, позитивних характеристик, наявності двох малолітніх дітей. Крім того, засуджена зазначає, що висновки суду ґрунтуються на суперечливих показах свідків та потерпілих, а розгляд справи був необ'єктивним.

Від потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх представників ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_3 надійшли заперечення, в яких вони просять касаційну скаргу засудженої залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої, яка підтримала скаргу лише в частині пом'якшення призначеного покарання, пояснення прокурора, потерпілого ОСОБА_1, представників потерпілих, які заперечили проти скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженої не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку злочинів та правильність кваліфікації її дій за ч. 4 ст. 190 , ч. 1 ст. 366 КК України ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Зокрема, вони підтверджуються показаннями потерпілих ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, а також даними, що містяться у вилучених документах - реєстраційних та статутних документах, розписках, довідках, у висновках судових експертиз.

Усі наведені докази в повній мірі узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі, суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку, а тому посилання засудженої на відсутність в матеріалах кримінальної справи доказів її винуватості є безпідставними.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 67 КПК України (1960 року) оцінив усі докази у справі, та з дотриманням вимог статей 323, 333-335 КПК України (1960 року) постановив вирок, належним чином умотивувавши своє рішення та дійшовши обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 , ч. 1 ст. 366 КК України .

При призначенні покарання засудженій суди відповідно до вимог ст. 65 КК України врахували ступінь тяжкості вчинених нею злочинів, відсутність пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, дані про її особу, в тому числі й наявність на утриманні неповнолітніх дітей та незадовільний стан її здоров'я, та обґрунтували свої висновки про неможливість призначення ОСОБА_4 більш м'якого покарання

Перегляд справи в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які могли б вплинути на правильність та обґрунтованість судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженої залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року щодо ОСОБА_4 - без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_18 ОСОБА_17 ОСОБА_19