Справа № 183/5801/15
№ 1-кп/183/130/16
В И Р О К
іменем України
28 січня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного суду судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, з неповною вищою освітою, неодруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
02 квітня 2014 року наказом № 71 (по стройовій частині) командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду водія механіка 2 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

26 червня 2014 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , умисно самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

17 серпня 2015 року працівниками міліції було встановлене місцеперебування ОСОБА_5 .

Таким чином, у період з 26 червня 2014 року по 17 серпня 2015 року солдат ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 та без поважних причин ухилявся від проходження військової служби понад 1 місяць.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений в судовому засіданні вину в пред`явленому обвинуваченні визнав частково, обставини вчинення ним кримінального правопорушення не оспорювалися, однак обвинувачений надав показання про те, що дійсно 02.04.2014 року був мобілізований, на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», для проходження служби був направлений до військової частини НОМЕР_2 . Під час проходження служби командування військової частини не вживало ніяких заходів для їх військової підготовки, для розташування на території військової частини, забезпечення житлом та харчуванням, перед ними не ставилося ніяких бойових задач, мобілізовані солдати не знали своїх безпосередніх командирів, які в той час дуже часто змінювалися. Між собою вони почали вживати заходів для самостійного харчування, внаслідок чого періодично змушені були залишати розташування військової частини. 26 червня 2014 року він дійсно без дозволу командування військової частини, якого на той час взагалі не було в АДРЕСА_2 через оголошення проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях, залишив розташування військової частини та поїхав в АДРЕСА_3 на нетривалий час, для того, щоб привести свій одяг в порядок, запастися продуктами харчування. Через декілька днів на його мобільний телефон зателефонував капітан військової частини, прізвище якого він не пам`ятає, та спросив, чому він залишив частину. Повідомивши йому про причини свого рішення, останній дозволив йому залишатися вдома та чекати виклику прокуратури. Обвинувачений також надав показання про те, що йому не було відомо про порушене кримінальне провадження, про оголошення розшуку, про своє місцеперебування він повідомив командування військової частини в телефонному режимі та чекав виклику прокуратури. Як тільки до нього прийшли працівники міліції, він самостійно з`явився до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, повідомив про всі обставини самовільного залишення військової частини, про своє бажання продовжувати виконувати свій військовий обов`язок, однак на територію військової частини його більше не допустили через порушене кримінальне провадження. У скоєному обвинувачений кається.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені наступні докази:

-показання свідка ОСОБА_6 , який працює у відділі юридичного забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_1 з березня 2015 року. При підготовці матеріалів кримінального провадження, він безпосередньо знайомився з матеріалами проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення солдатом ОСОБА_5 військової частини. Особисто він не знайомий при яких обставинах сталося самовільне залишення військовослужбовцем військової частини, однак йому достовірно відомо, що з цього приводу проводилося службове розслідування, акт якого затверджений відповідним наказом командира військової частини;

-акт службового розслідування, затверджений наказом тво командира військової частини п/п НОМЕР_1 від 13.07.2014 року № 384, у відповідності до якого солдат ОСОБА_5 відсутній на військовій службі з 26.06.2014 року, зазначеним актом не заперечується факту телефонної розмови з обвинуваченим.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, раніше не був судимим. Суд бере до уваги позитивну характеристику з місця проживання, з місця проходження строкової військової служби, з місця навчання. Як службова характеристика, так і характеристика, видана від імені громадськості, від імені учбового закладу свідчать про те, що ОСОБА_5 гідно поводив себе на строковій службі, з повагою ставиться до суспільства, в якому проживає.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання, визнається щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з моменту пред`явлення підозри, готовністю продовжувати військову службу, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Активне сприяння розкриттю злочину, в даному конкретному випадку, характеризується тим, що саме, виходячи з показань обвинуваченого, орган досудового розслідування, а в подальшому суд дійшов до переконання, що в діях ОСОБА_5 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України. Досліджені в судовому засіданні докази, зібрані на стадії досудового розслідування, лише підтверджують факт відсутності солдата ОСОБА_5 в розташуванні військової частини, а в сукупності з показаннями обвинуваченого доповнюють суб`єктивну частину кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.3 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, з урахуванням особи винного, який раніше не був судимим, суд вважає, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_5 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання за ч.3 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один).

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1