АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
При секретарі ОСОБА_4
За участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
адвоката ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.09.2015 року у кримінальному провадженні № 0000040 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не неодруженого, працюючого неофіційно, із повною середньою освітою, раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 402, ч.1 ст. 408 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 вересня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 402, ч.1 ст. 408 КК України і за їх вчинення призначено йому покарання: за ч.1 ст. 402 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі; за ч.1 ст. 408 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі стаття 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим - остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без

Провадження №11кп/794/330 /15 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9
Категорія ст. ст. 402 ч.1, 408 ч.1 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_10
дозволу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, періодично з`являтись в органи кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.

На вказаний вирок подана апеляційна скарга адвокатом ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ,в якій він просить винести постанову , якою скасувати вирок районного суду від 01.09.2015 року відносно ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження відносно нього в порядку ст. 284 КПК України

Посилається апелянт на те, що в порушення судом норм процесуального закону зроблено висновок про те, що самим захисником не доведено та не наведено суду нормативного акту , який би чітко встановлював порядок переміщення військовослужбовців з однієї частини до іншої частини і відповідно забороняв самостійне переміщення мобілізаційних військовослужбовців до нового місця служби. В обґрунтування такого висновку суд зазначає відсутність існування нормативного акту, який регулює порядок переміщення військовослужбовців , з однієї частини до іншої частини, ніяким чином не спростовують вину обвинуваченого і не свідчать про відсутність в його діях складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Такий висновок суду є помилковим тому, що наказом № 595 від 05.09.2013 року міністерства оборони затверджено положення з військових перевезень залізничним, морським, річковим та повітряним транспортом, яке чітко регулює всі питання переміщення військовослужбовців з однієї військової частини в іншу та згідно даного положення організація та управління транспортних перевезень військовослужбовців здійснюється командирами військових частин у взаємодії з органами військових формувань, а вданому випадку командиром військової частини № НОМЕР_1 та його заступника.

Вважає, що командування частини зобов`язане організувати перевезення військовослужбовців з м. Чернівці до АДРЕСА_2 , а військовослужбовці в цьому випадку зобов`язані виконати наказ № 73.

Також на думку апелянта помилковим є висновок суду , що вина ОСОБА_7 доведена по справі письмовими доказами , які дослідив суд першої інстанції. У всіх перелічених доказах містяться загальні факти неорганізованості командування військової частини, їх непідготовленості для організації транспортного перевезення великої кількості мобілізованих з одного населеного пункту до іншого. Жодні перелічені судом письмові докази не доводять вини підзахисного у вчиненні дезертирства та невиконання наказу.

Прокурор військової прокуратури Чернівецького гарнізону ОСОБА_5 подав заперечення на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , в якому просить апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 від 08.09.2015 року залишити без задоволення , а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.09.2015 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 402, ч.1 ст. 408 КК України без змін. Посилається, на те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено повно, висновки суду, викладені у судовому рішенні відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не допущено.
По справі встановлено факт доведення наказу до ОСОБА_7 і навмисного його невиконання ОСОБА_7 , та що з метою ухилення від проходження військової служби до нового місця служби не прибув.
Вважає, що викладені у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 обставини, є способом захисту обвинуваченого та свідчать про намагання уникнення від справедливого законного покарання за вчиненні військові злочини.
Заслухавши доповідача, думку адвоката та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, думку прокурора , який вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката як необґрунтовану без задоволення, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а також обвинуваченому останнє слово, розглянувши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку. Як встановлено вироком суду першої інстанції 8 квітня 2014 року обвинуваченого ОСОБА_7 призвано на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку він проходив на посаді навідника 2 аеромобільно-десантного відділення 2 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно-десантної роти військової частини НОМЕР_2 , а в подальшому у військовій частині НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат».
13 серпня 2014 року о 08.20 год. ТВО командира військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_11 , довів до особового складу військової частини наказ № 73 від 13 серпня 2014 року «Про переведення особового складу до нового місця служби», згідно якого особовий склад, в тому числі старший солдат ОСОБА_7 , виключений із списків частини та переведений до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), та зобов`язаний прибути до нового місця служби 15 серпня 2014 року.
Під час проходження військової служби старший солдат ОСОБА_7 зобов`язаний був діяти у відповідності до Конституції України, вимог Військової присяги та статутів Збройних Сил України.
Статтями 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон) встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Проходячи військову службу на вищевказаній посаді старший солдат ОСОБА_7 , як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 30, 37, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Однак, у порушення зазначених вимог Військової присяги, військових статутів Збройних сил України та Законів України старший солдат ОСОБА_7 , завідомо знаючи про те, що на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 73 від 13 серпня 2014 року він зобов`язаний вибути до нового місця служби (військова частина НОМЕР_3 ), а також будучи повідомленим про відповідальність за відмову виконати наказ, близько 08.20 год. 13 серпня 2014 року, перебуваючи у військовій частині НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , відчуваючи свою безкарність, умисно, відмовився виконати наказ командира частини та отримувати припис на вибуття до нового місця служби і без поважних причин до військової частини НОМЕР_3 у призначений строк не прибув.
Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_7 всупереч вимогам ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 30, 37, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаючи про те, що на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 №73 від 13 серпня 2014 року він зобов`язаний вибути до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 , а також будучи повідомленим про відповідальність за невиконання наказу, через особисту недисциплінованість, з метою уникнути вибуття за межі Чернівецької області, близько 08.00 год. 13 серпня 2014 року, перебуваючи на території військової частини за адресою: АДРЕСА_3 , умисно, відмовився виконати вищезазначений наказ командира частини та у подальшому, без поважних причин до нового місця служби не вибув, чим вчинив непокору, тобто інше умисне невиконання наказу - злочин, передбачений ч. 1 ст. 402 КК України.
Він же, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, в порушення зазначених вимог закону та Статутів Збройних Сил України діючи умисно, з метою ухилитись від проходження військової служби та припинити виконання конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, 15 серпня 2014 року без поважних причин не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_3 при переведенні до нового місця служби, а перебуваючи за місцем постійної реєстрації в АДРЕСА_1 , проживав, проводячи час на власний розсуд, чим вчинив дезертирство, тобто нез`явлення до нового місця служби з метою ухилитись від військової служби, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 408 КК України.
У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як встановлено матеріалами кримінального провадження районний суд повно, об`єктивно і всебічно дослідивши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 в скоєні ним кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 402, ч.1 ст. 408 КК України, а саме, в тому що останній вчинив непокору тобто інше умисне невиконання наказу, а також обвинувачений вчинив дезертирство, тобто нез`явлення до нового місця служби з метою ухилитися від військової служби .
Вина ОСОБА_7 в скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 402 , ч.1 ст. 408 КК України , а саме в тому, що він вчинив непокору тобто умисно не виконав наказ № 73 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 про переведення особового складу до нового місця служби , а також через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків з метою ухилення від військової служби не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_3 при переведенні до нового місця служби, а перебуваючи за постійним місцем реєстрації АДРЕСА_1 , проживав, проводячи час на власний розсуд , чим вчинив дезертирство, доведено по матеріалами кримінального провадження, показами свідків, витягом з наказу № 73, командира військової частини НОМЕР_4 від 13.08.2014 року; актом службового розслідування від 25.08.2014 року, та іншими матеріалами справи, які були предметом дослідження як в суді першої інстанції так і в апеляційній.

Так свідки ОСОБА_12 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . ОСОБА_16 показали що наказ № 73 від 13 серпня 2014 року про вибуття особового складу військової частини до нового місця служби військової частини в АДРЕСА_2 був доведений до особового складу на ранковому шикуванні особового складу військової частини , та під час його оголошення солдати відмовлялися виконати даний наказ, обурювалися та самовільно залишали стрій, а в подальшому до стройової частини за приписами на вибуття не з`являлися.
Також вина ОСОБА_7 в скоєнні ним інкримінованих кримінальних правопорушень доведена по справі письмовими доказами, які доводять факт доведення наказу до особового складу військової частини в тому числі і до обвинуваченого ОСОБА_7 , та факт непокори і невиконання даного наказу і в подальшому дезертирство.

З копією телеграми від 12 серпня 2014 року № НР 951/14, вбачається що проведено формування 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) та проведенням його бойового злагодження, до 15 серпня 2014 року з направленням для подальшого проходження служби у дану військову частину особового складу в/ч НОМЕР_1 , у тому числі й старшого солдата ОСОБА_7 (а.п. 3-6);
Згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині за №73 від 13.08.2014 року старшого солдата ОСОБА_7 відповідно до розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 у зв`язку із забезпеченням своєчасного виконання запланованих організаційних заходів високомобільних десантних військ ЗСУ та формуванням 4 аеромобільно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_3 , вважати , що 13 серпня 2014 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_2 та з вказаного числа виключити зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення і вважати вибувшим до місця служби (а.п. 9-30);
З повідомлення командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_17 , вбачається, що старший солдат ОСОБА_7 станом на 16 серпня 2014 року не прибув до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 для подальшого проходження служби. (а.п. 63-66);
Протоколом огляду від 20 лютого 2015 року, журналу видачі приписів військової частини НОМЕР_2 . встановлено факту неотримання ОСОБА_7 приписів вибуття у м. Львів у розпорядження командування військової частини НОМЕР_3 , відповідно до наказу ТВО командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_15 № 73 від 13 серпня 2014 року. (а.п. 79-80);
Таким чином колегія суддів вважає, що органом досудового слідства дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 402, ч.1 ст. 408 КК України, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції так і в апеляційній інстанції встановлено, що обвинувачений вчинив непокору тобто не виконав наказ командира військової частини, а також обвинувачений вчинив дезертирство, тобто нез`явлення до нового місця служби з метою ухилення від військової служби..

Посилання апелянта на невиконання командуванням військової частини НОМЕР_1 вимог статуту та Положення з військових перевезень залізничним, морським, річковим та повітряним транспортом , яке зареєстроване в міністерстві юстиції 26.09.2013 року за № 1662/24194 як на обставину відсутності в діях обвинуваченого складу злочину є безпідставним, оскільки як встановлено в ході судового розгляду даного кримінального провадження військовослужбовці, в тому числі солдат ОСОБА_7 відкрито заявили , що вони відмовляються виконувати наказ та проходити військову службу за межами Чернівецької області, а також відмовились отримувати припис і слідувати до місця дислокації в/ч НОМЕР_3 в АДРЕСА_2 .
Також судом як першої так і апеляційної інстанції встановлено, що і в подальшому старший солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем та виключеним із списків військової частини НОМЕР_1 з метою ухилитись від проходження військової служби до нового місця служби не прибув, жодних активних дій щодо продовження військової служби не вживав, а прибув до в.ч. А 0284 лише 07 липня 2015 року , після оголошення указу Президента України від 14.01.2015 року «про часткову демобілізацію» № 115/2015, з метою звільнення з військової служби.

Безпідставними як такі, що не відповідають дійсності є посилання обвинуваченого в судовому засіданні на відсутність у нього коштів для слідування у м. Львів, так як він припис відмовився отримати, а грошові кошти в сумі 3232,93 гривень за серпень місяць отримав і мав можливість поїхати у м. Львів для продовження військової служби згідно наказу з отриманням компенсації понесених витрат.

Доводи апелянта про порушення на його думку порядок переміщення військовослужбовців з однієї частини до іншої на думку колегії суддів ніяким чином не спростовують вину обвинуваченого і не свідчать про відсутність в його діях складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки одним із головних загальних обов`язків усіх військовослужбовців є обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників), крім явно злочинних. Наказ є законним, якщо він відданий відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Невизнання обвинуваченим своєї вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях , колегія суддів розцінює як один із методів самозахисту з метою уникнення його від кримінальної відповідальності.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 65 КК України, у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень , його особу, обставини, які пом`якшують покарання.
При визначенні виду і міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції правильно врахував, що він скоїв злочини середньої тяжкості, по місцю проживання та служби характеризується позитивно на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався , є особою молодого віку.
Таким чином, враховуючи вище викладене на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про доведеності вини обвинуваченого та з врахуванням пом`якшуючих обставин та особи обвинуваченого для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів обрав йому міру покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням .
З цих підстав колегія суддів вважає , що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -
У Х В А Л И Л А:
Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 засудженого за ч.1 ст. 402, ч.1 ст.408 КК України - залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий ОСОБА_10
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3 .
Копія вірна суддя