У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової
палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Косарєва В.І. і Федченка О.С.,

за участю прокурора

Дрогобицької О.М.

та засудженого

ОСОБА_1.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 17 липня 2007 року кримінальну справу за
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1. на вирок Апеляційного суду Луганської
області від 23 квітня 2007 року, яким

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,

білоруса, не маючого громадянства,

раніш судимого

- 13.01.1976 р. за ст. 81 ч. 3, 193 ч. 1, 42, 43

КК України на 8 років 10 місяців 26 днів

позбавлення волі;

- 19.01.1988
р. за ст. 144 ч.2; 89 ч.2; 212-1 ч.2 КК РРСФР,

ст. 15, 141 ч. 3; 87 ч. 3 КК БРСР, ст .81 ч. 3; 140 ч. 2,
3;

141 ч. 2, 3; 142 ч. 2; 222 ч. 1, 42 КК України

на 8 років позбавлення волі, засуджено:

- за
ст. 183 ч. 1 КК України 1960 р. на 4 роки позбавлення волі;

- за
ст. 94 КК України 1960 р. на 12 років позбавлення волі;

- за
ст. 93 п.»з» КК України 1960 р. на 14 років 6 місяців позбавлення волі, а на
підставі ст. 42 КК України 1960 р. за сукупністю злочинів визначено покарання
- 14 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 43 КК України 1960 р. за сукупністю вироків призначено
остаточне покарання -15 років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1. визнано
винним і засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

13 лютого 1993 р. у м.
Червонопартизанську Луганської області, ОСОБА_1, відбуваючи покарання за
вироком від 19.01.1988 р. у виправно-трудовій колонії поселенні УЛ-314/68,
вчинив втечу.

18 лютого
1993 р. у м. Красний Луч Луганської області ОСОБА_1, перебуваючи по місцю проживання ОСОБА_2. за адресою АДРЕСА_1, близько 17 год., під час розпивання спиртних
напоїв і сварки на ґрунті неприязних стосунків, що раптово виникли, вчинив умисне
вбивство ОСОБА_2..

При цьому, як визнав суд, ОСОБА_1 завдав потерпілому
8 ударів у груди ампутаційним ножем, який приніс з собою, а потім задушив його.

8 березня
1993 р. в м. Попасна Луганської області, близько 16 години, в будинку №АДРЕСА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_3. розпивали на кухні
спиртні напої, під час чого між ними виникла сварка.

Під час сварки
ОСОБА_3. вийшов з кухні, а коли зайшов з сокирою в руках, то ОСОБА_1 намагався сховатися у спальню, де ОСОБА_3 знайшов його і підняв
сокиру з метою нанесення удару. ОСОБА_1 вихватив її і з метою убивства завдав обухом
сокири 6 ударів ОСОБА_3 в голову від чого потерпілий помер на місці.

У касаційній
скарзі, як видно з її змісту, засуджений ОСОБА_1 не заперечуючи факту втечі з колонії-поселення
та убивства ОСОБА_3 за обставин, викладених у вироку, просить
вирок змінити, посилаючись на те, що ОСОБА_2. не вбивав, а за втечу з колонії, відбув
покарання у Республіці Білорусь.

Заслухавши доповідача,
засудженого ОСОБА_1., який підтримав свою касаційну скаргу,
думку прокурора про часткове задоволення скарги засудженого та зміну вироку, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає,
що вирок підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до
ст. 327 КПК України вирок суду не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється
лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину
доведена.

Постановляючи
обвинувальний вирок щодо ОСОБА_1 і визнаючи його винним в умисному вбивстві
18 лютого 1993 р. ОСОБА_2., суд послався як на докази його винуватості
на показання потерпілої ОСОБА_4, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6. і ОСОБА_7. із яких вбачається, що вони лише бачили
ОСОБА_1 та труп ОСОБА_2 в будинку останнього.

Сам ОСОБА_1 не заперечує факту знаходження його в будинку ОСОБА_2, розпивання з ним спиртних напоїв, та обставин його зустрічі
з потерпілою й свідками. Проте він стверджує, що убивство ОСОБА_2 не вчиняв.

Ні потерпіла,
ні свідки не бачили хто і при яких обставинах убив ОСОБА_2, не бачили вони ніяких
слідів злочину на одязі ОСОБА_1 та не помічали неадекватності в його поведінці.

За таких обставин
колегія суддів вважає, що зазначені судом докази не є переконливими і ніяких обставин,
які б свідчили про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні убивства ОСОБА_2, не підтверджують.

Не є доказами
винуватості ОСОБА_1 у вчиненні цього злочину посилання на протокол
огляду місця події та висновки експертиз, оскільки, крім факту виявлення трупа ОСОБА_2 з ознаками насильницької
смерті і знаряддя злочину та встановлення причини смерті, ці об'єктивні докази інформації про причетність до цього ОСОБА_1 не несуть.

Як видно з матеріалів
справи на місці злочину на банці з-під майонезу був виявлений слід пальця руки,
який ні потерпілому ОСОБА_2, ні ОСОБА_1, ні іншій особі, яка
була в будинку в день убивства (ОСОБА_8.) не належить (т. 1, а.с. 47, 48, 68).

Однак ця обставина,
так як і показання ОСОБА_1 про находження в будинку іншої особи, з
якою ОСОБА_2 сварився, ні досудовим слідством ні судом не з'ясовані і
не перевірені.

З урахуванням
наведеного, колегія суддів вважає, що ні досудовим слідством, ні судом не здобуто
переконливих доказів винуватості ОСОБА_1. у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_2. 18 лютого 1993 року.

Оскільки можливість
перевірки зазначених вище обставин, а також можливість зібрання інших доказів у
справі втрачена, колегія суддів не знаходить підстав до повернення справи на додаткове
розслідування, про що просить прокурор, і вважає, що вирок у цій частині підлягає
скасуванню, а справа закриттю за недоведеністю участі ОСОБА_1. у вчиненні цього
злочину.

У зв'язку з
цим колегія суддів знаходить необхідним перекваліфікувати дії ОСОБА_1. по епізоду вбивства ОСОБА_3. 8 березня 1993 р.
зі ст. 93 п.»з» на ст. 94 КК України 1960 р., оскільки у зв'язку із закриттям справи
по епізоду убивства ОСОБА_2 в діях ОСОБА_1 відсутня кваліфікуюча
ознака ст. 93 КК України 1960 р. - убивство особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Перекваліфіковуючи
дії засудженого на статтю 94 КК України, колегія суддів вважає необхідним призначити
йому покарання за цим законом у межах санкції
зазначеної статті.

Доводи засудженого
ОСОБА_1. про те, що він необґрунтовано засуджений за ч. 1 ст.
183 КК України 1960 р., оскільки покарання за цей злочин він відбув за вироком Республіки
Бєларусь, який постановлений щодо нього у 1996 році, безпідставні.

Як видно із
матеріалів справи, за втечу з місць позбавлення волі, яка вчинена ОСОБА_1 13 лютого 1993 р,. він не міг бути засуджений в Республіці
Беларусь, оскільки справа знаходилась у провадженні слідчих органів України і щодо ОСОБА_1 був об'явлений розшук.

Крім того, як
видно із виписки із вироку Ольшанського районного суду Вітебської області Республіки
Бєларусь від 5 березня 1996 р. та повідомлень цього суду, ОСОБА_1 за втечу з місць позбавлення
волі не засуджувався (т. 1, а.с. 144-145).

Порушень процесуального
закону, які могли б вплинути на правильність судового рішення, не встановлено.

Враховуючи наведене,
керуючись ст.ст. 394-396 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
засудженого ОСОБА_1. задовольнити частково.

Вирок Апеляційного
суду Луганської області від 23 квітня 2007 р. щодо ОСОБА_1 змінити.

Названий вирок
в частині засудження ОСОБА_1. за ст. 94 КК України 1960 р. по епізоду
умисного вбивства 18 лютого 1993 р. ОСОБА_2. скасувати, а справу в цій частині закрити
за недоведеністю його участі у вчиненні цього злочину.

Перекваліфікувати
дії ОСОБА_1. по епізоду умисного вбивства 8.03.1993 р. ОСОБА_3. зі ст. 93 п. «з» на ст. 94 КК України 1960 р. і призначити
йому за цим законом покарання у виді 11 років 6 місяців позбавлення волі, а на підставі
ст. 42 КК України 1960 р. за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 94, 183 ч.1
КК України 1960 р. визначити покарання у
виді 11 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.43 КК України 1960 р. остаточно
за сукупністю вироків призначити покарання - 12 років позбавлення волі.

В решті названий
вирок залишити без зміни.

Судді:

Паневін В.О. Косарєв В.І. Таран Т.С.