СЛОВ`ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 243/3034/15-к 1-кп/243/286/2015
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2015 року місто Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника- адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Слов`янську у режимі відеоконференції під час трансляції із слідчого ізолятора №27 міста Харкова кримінальне провадження № 0000382, яке зареєстровано 04 березня 2015 року на підставі обвинувального акту з угодою про визнання винуватості відносно

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженки міста Артемівська,

Донецької області, громадянки України, з середньою

освітою, студентки третього курсу Донецького

коледжу будівництва та архітектури; не заміжньої,

яка зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 , мешкає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Під час досудового розслідування 30 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області юристом 2-го класу ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваною ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, яку з обвинувальним актом було направлено до суду.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 вчинений злочин, передбачений частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань, при наступних обставинах

На початку квітня 2014 року, на території Донецької області України, невстановленими в ході досудового розслідування особами, для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.

В кінці жовтня 2014 року ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, перебуваючи в АДРЕСА_3 , та маючи намір на вступ до незаконного збройного військового формування самопроголошеної «Донецької народної республіки», усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності непередбаченого законами України збройного формування, добровільно дала згоду на вступ до зазначеного незаконного збройного формування, тим самим увійшовши до її складу. Ознайомившись з встановленими правилами поведінки, правами та обов`язками члена вказаного збройного формування, ОСОБА_4 дала свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим, підтвердила свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванні та виконанню його цілей і завдань.

Продовжуючи свою протиправну діяльність, у період з кінця жовтня 2014 року до грудня 2014 року ОСОБА_4 , здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, пройшла підготовку у тренувальному таборі, у невстановленому в ході досудового розслідування місці, де отримала навики стрільби із снайперської гвинтівки, перебувала в камуфльованому одязі, систематично виконувала накази свого керівництва, з числа незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки», здійснюючи спостереження за навколишньою територією біля блокпосту збройних сил України в ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою попередження незаконних збройних формувань про дислокацію та переміщення військовослужбовців збройних сил України. За вказаний період ОСОБА_4 , здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі не передбаченого законами України збройного формування, систематично виконувала накази свого безпосереднього командира по навчанню стрільби із снайперської гвинтівки, направлені проти представників влади, які отримувала від своїх керівників з числа незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки».Таким чином, протиправні дії ОСОБА_4 носили тривалий характер, а саме в період з кінця жовтня 2014 року до грудня 2014 року, та виразились у активній її участі в діяльності непередбаченого законами України збройного формування, що супроводжувались вчиненням опору представникам влади

Під час трансляції з приміщення слідчого ізолятора №27 міста Харкова, у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 у скоєнні цього кримінального правопорушення визнала себе винною у повному обсязі та пояснила, що наприкінці жовтня 2014 року її знайомі із « ДНР» запропонували їй пройти відповідний курс навчання стрільби, на що вона дала згоду. У період з кінця жовтня 2014 року по кінець листопада 2014 року у місті Донецьку вона пройшла такий курс навчання і її інструктували як себе поводити. Інших дій вона не вчинювала, ніякі накази не виконувала, участь у спостереженні на блокпосту селища Майорськ Донецької області ніколи не приймала. У скоєних фактичних діях розкаюється, просила затвердити угоду про визнання винуватості.

Аналіз показань ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні свідчить про те, що нею фактично частково визнається винуватість у скоєнні інкримінованого злочину,бо нею оспорюються зазначені обвинуваченням дані щодо обставин злочину: виконання наказів керівництва « ДНР», здійснення спостереження за навколишньою територію біля блокпосту збройних сил України в селище Майорськ Донецької області, як і сам факт там перебування у період з кінця жовтня 2014 року до грудня 2014 року, систематичне виконання наказів свого безпосереднього командира по навчанню стрільби із снайперської гвинтівки, направлені проти представників влади.

Із долучених до обвинувального акту матеріалів убачається, що 30 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області юристом 2-го класу ОСОБА_6 ,якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваною ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, за умовами якої підозрювана ОСОБА_4 у повному обсязі визнала свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, та зобов`язується: 1) беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні; 2) сприяти досудовому слідству. Також сторонами угоди визначено узгоджене між ними покарання, яке ОСОБА_4 повинна нести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме - позбавлення волі строком на п`ять років, із звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 КК України. В угоді передбачені наслідки її укладання, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваній. Угода була підписана ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Положеннями статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні не підтримав представлену угоду від 30 березня 2015 року і просив відмовити у її затвердженні, посилаючись при цьому на те, що ОСОБА_4 себе винною не визнала, тому обвинувальний акт з угодою підлягають поверненню прокурору для продовження досудового розслідування у порядку передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_4 у судовому засіданні просила затвердити укладену угоду про визнання винуватості та призначити їй узгоджену з прокурором міру покарання.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченої та її захисника, який просив затвердити угоду, призначити погоджену міру покарання його підзахисній та звільнити ОСОБА_4 з під варти, дослідивши зміст угоди від 30 березня 2015 року про визнання винуватості на відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, суд приходить до висновку про те, що у затвердженні цієї угоди необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те,щодо якого передбачена можливість укладання угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладання угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжується у загальному порядку.

Із тексту укладеної угоди від 30 березня 2015 року про визнання винуватості убачається, що сторони угоди погодили між собою міру покарання (у вигляді п`яти років позбавлення волі) та звільнення ОСОБА_4 від відбування такого покарання із встановленням іспитового строку на підставі положень статті 75 КК України, з покладенням на неї чітко визначених обов`язків, а саме: беззастережно визнавати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні, сприяти досудовому слідству.

У підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 фактично себе винною визнала лише частково і оспорює обставини, зазначені обвинуваченням у обвинувальному акті

Аналіз положень статей 65 та 75 КК України свідчить про те, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема сторони угоди мають узгоджувати покарання, враховуючи: положення пунктів 1,2 та 3 частини 1 статті 65 КК України , тобто: 1) у межах, установлених у санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу,що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другої статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної части цього Кодексу; 3) ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини,що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимогами частини 2 статті 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно частини 1 статті 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, у тексті угоди від 30 березня 2015 року при погоджені міри покарання не зазначено: яку домовленість було досягнуто щодо застосування або незастосування відносно підозрюваної додаткової міри покарання - конфіскації майна, яка передбачена санкцією частини 2 статті 260 КК України у редакції Закону України №1689-VII від 07 жовтня 2014 року.

Положеннями статті 77 КК України передбачено,що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади бо займатися певною діяльністю та позбавлення військового,спеціального звання, рангу,чину бо кваліфікаційного класу.

Наведений у статті 77 КК України перелік додаткових покарань, які можуть бути призначені при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 цього Кодексу,є вичерпним,тому при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 77 КК України конфіскація майна не може бути призначена.

Як убачається із угоди ( далі- за текстом документу) «сторони погоджуються на призначення покарання підозрюваній ОСОБА_4 за ч.2 ст. 260 ККУкраїни у вигляді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України», таким чином домовленості між сторонами угоди про те, що на підставі положень статті 75 КК України таке звільнення від відбування покарання може бути з випробуванням, досягнуто не було.

Крім того, має місце очевидна неможливість виконання ОСОБА_4 взятих на себе за угодою зобов`язань , бо застосоване сторонами в угоді неконкретне формулювання при визначенні зобов`язання підозрюваній «сприяти досудовому слідству», робить у подальшому неможливість виконання такого зобов`язання, бо відсутня будь-яка конкретизація того: по якому кримінальному провадженню має здійснюватися це досудове слідство, спосіб співпраці. Положеннями ж частини 1 статті 472 КПК України передбачено, що в змісті угоди про визнання винуватості зазначаються обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце)

У будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути вказані у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання, що взагалі унеможливлюється у даному випадку, бо обов`язок сприяти досудовому слідству вказано в угоді, укладеній одночасно із обвинувальним актом ( обидва документи складені 30 березня 2015 року). Відсутність конкретизації сутності зобов`язань, зокрема того, про яке саме досудове слідство чи інші відомі ОСОБА_4 подібні злочини йдеться мова, по-перше, не дає суду змогу пересвідчитися у реальності й можливості їх виконання, по-друге,зважаючи на передбачені статтею 476 КПК України наслідки невиконання угоди, вже на етапі укладання такої угоди виникає неабияка ймовірність її подальшого скасування. Безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_4 було зазначено про те, що вона цей обов`язок розуміла як « дати показання».

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга №6903/75) «Девеер проти Бельгії»( Deweer v.Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання, або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

На виконання цих принципів, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за даними реєстру матеріалів кримінального провадження № 0000382 ОСОБА_4 12 січня 2015 року було органом досудового розслідування повідомлено про підозру у вчиненні більш тяжкого злочину, передбаченого частиною 5 статті 260 КК України і в цей же день відносно неї ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком шістдесят днів ( до 16 години 15хвилин 12 березня 2015 року). Нове повідомлення про підозру, вже у вчиненні менш тяжкого злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, було відносно ОСОБА_4 здійснено 30 березня 2015 року , тобто у день, коли і було укладено сторонами кримінального провадження цю угоду про визнання винуватості. Зазначені обставини, на думку суду не виключають бажання ОСОБА_4 бути обвинуваченою у вчиненні менш тяжкого злочину, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від відбування покарання.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що умови угоди від 30 березня 2015 року про визнання винуватості суперечать вимогам Кримінального кодексу України та кримінально- процесуального кодексу України, існують обгрунтовані підстави вважати, що укладання цієї угоди не було добровільним з боку ОСОБА_4 , на даний час вона себе винною визнає лише частково, тому у її затвердженні судом необхідно відмовити, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 з додатками до нього та Угодою про визнання винуватості від 30 березня 2015 року, з урахуванням відсутності клопотання прокурора про призначення судового розгляду, підлягає поверненню Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання виникло питання щодо доцільності існування обраного відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із закінченням 10 квітня 2015 року о 16 годині 15 хвилин строку дії ухвали суду від 05 березня 2015 року.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У відповідності до пунктів 61 та 62 Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того,що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Із матеріалів убачається,що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який чинним законодавством передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до восьми років, вона не працює, незаміжня, тривалий час проживає не за місцем реєстрації, а на території, яка на даний час тимчасово не контролюється Україною, тому вона не має тісних соціальних зв`язків.
Вказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_4 свідчать про наявність ризиків, передбачених пунктами 1 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, і є достатні підстави вважати, що вона може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, у подальшому вчиняти інші кримінальні правопорушення, тому недостатньо застосовувати відносно неї більш м`який запобіжний захід для запобігання цим ризикам, тому суд вважає, що є підстави для продовження строку її тримання під вартою на строк 30 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.1 частини 3 статті 314, статтями 372, 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 30 березня 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 та підозрюваною ОСОБА_4 , у рамках кримінального провадження № 0000382 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України.

Обвинувальний акт з додатками до нього та угодою про визнання винуватості від 30 березня 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 та підозрюваною ОСОБА_4 , у рамках кримінального провадження № 0000382 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, повернути Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області, для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Вважати продовженим застосування обраного під час досудового розслідування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 30 днів - до 16 години 15 хвилин 08 травня 2015 року.

Копії ухвали суду негайно надіслати на адресу слідчого ізолятора №27 міста Харкова

для виконання та вручення під розписку ОСОБА_4 .

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1