Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_14,
суддів:ОСОБА_15 і ОСОБА_16,
за участю прокурора ОСОБА_17,
виправданого ОСОБА_5,
захисника ОСОБА_6,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 2 жовтня 2014 року кримінальну справу за касаційною скаргою ОСОБА_7, який є представником потерпілого ОСОБА_8, на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 4 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2014 року щодо ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 4 березня 2014 року

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Варковичі Дубенського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1, такого, що судимості не має,

виправдано за ч. 4 ст. 296 КК України за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2014 року вирок залишено без зміни.

Органами досудового слідства ОСОБА_5 було предʼявлено обвинувачення в тому, що він 30 серпня 2009 року приблизно о 19 годині поблизу будинку №18 по вул. Н. Хасевича у м. Рівне, грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, учинив конфлікт з громадянином ОСОБА_8, під час якого у присутності останнього та інших осіб висловлювався на адресу ОСОБА_8 нецензурними словами, після чого зробив прицільний постріл з вогнепальної зброї в потерпілого, завдавши йому непроникаюче кульове поранення (травматично-гумове) м'яких тканин тилу правої ступні, заподіявши легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровʼя.

В касаційній скарзі ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема вимог ст. 323 КПК України 1960 року щодо законності та обґрунтованості вироку, ст. 334 КПК України 1960 року щодо вимог до мотивувальної частини виправдувального вироку, недотримання вимог закону щодо обовʼязковості виконання вказівок апеляційного суду при повторному розгляді справи. Також скаржник зазначає про розгляд справи незаконним складом суду в суді першої інстанції та недотримання вимог законодавства при складанні ухвали апеляційним судом. ОСОБА_7 у касаційній скарзі твердить, що такі істотні порушення призвели до неправильного застосування кримінального закону - незастосування закону, який підлягає застосуванню, й вважає, що ОСОБА_5 вчинив злочин і його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 296 КК України.

Скаржник просить скасувати судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідача, прокурора, який не підтримав касаційну скаргу та вважав судові рішення законними й обґрунтованими, виправданого та його захисника, які вважали судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 296 КК України під хуліганством розуміється грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства. Тобто основний безпосередній обʼєкт хуліганства - громадський порядок. Здоровʼя особи у даному випадку може виступати додатковим обʼєктом.

Розглядаючи справу, суд встановив факт наявності між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 довготривалого конфлікту, який призвів до стійких неприязних відносин з проявами крайньої недоброзичливості, про що було вказано у вироку. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що дії учасників конфлікту ґрунтуються лише на особистих стосунках.

Крім того, про короткочасність конфлікту з ОСОБА_8 стверджував і сам ОСОБА_5 Такі його показання підтверджені й показаннями ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Аналіз показань потерпілого, виправданого та свідків, наданих в судовому засіданні, свідчать про відсутність у ОСОБА_5 умислу на вчинення хуліганських дій під час конфлікту з ОСОБА_8 Всебічно, повно та об'єктивно розглянувши всі обставини справи в їх сукупності, суд дав зібраним у справі доказам правову оцінку та дійшов правильного висновку про відсутність ознак хуліганства у діях ОСОБА_5

Отже врахувавши зазначене, а також розʼяснення, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №10 «Про судову практику у справах про хуліганство» суд дійшов вірного висновку про те, що пред'явлене ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні хуліганства свого підтвердження не знайшло.

З таким висновком суду погоджується й колегія суддів при перевірці кримінальної справи щодо ОСОБА_5

Перевіркою матеріалів справи не встановлено процесуальних порушень при дослідженні і оцінці наведених у вироку доказів, які ставили б під сумнів правильність висновків суду щодо підставності виправдання ОСОБА_5 у вчиненні хуліганських дій. Не встановлено також й порушень, які на думку скаржника були допущені судом при розгляді справи та складанні вироку. Судове слідство проведено відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства, у тому числі й з урахуванням вимог ч. 7 ст. 374 КПК України 1960 року, а рішення суду відповідає вимогам ст. 323, 334 КПК України 1960 року, яке обґрунтовано доказами, розглянутими в судовому засіданні, воно містить формулювання обвинувачення, предʼявленого ОСОБА_5 і визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання останнього із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року. У ній наведено докладні мотиви постановленого рішення, усі доводи, що містяться в апеляціях прокурора та представника потерпілого проаналізовані та не залишені без відповіді. В ухвалі зазначені підстави, через які апеляції прокурора та ОСОБА_7 визнано необґрунтованими.

Не ґрунтуються на законі й доводи ОСОБА_7 про незаконність складу суду, який розглядав справу щодо ОСОБА_5, оскільки ст. 55 КПК України 1960 року не містить обмежень щодо недопустимості повторної участі судді у розгляді справи після скасування апеляційним судом постанови про направлення справи на додаткове розслідування, постановленої з його участю.

Отже колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_7

Керуючись ст. ст. 394, 395, 396 КПК України 1960 року, п. 11 Розділу XI «Перехідних положень» КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 4 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2014 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.

СУДДІ:

ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20