Ухвала

іменем україни

17 березня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7.,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_8.,

прокурора ОСОБА_1.,

захисника ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038, за обвинуваченням

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,

установив:

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_3 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді. Зокрема, захисник оспорює доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і вважає, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому стверджує, що діяння ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ст. 124 КК, оскільки останній перевищив межі необхідної оборони, захищаючись від нападу потерпілого.

Згідно з вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2013 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК. Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

За апеляційною скаргою прокурора Апеляційний суд Київської області скасував вирок суду в частині призначеного ОСОБА_3 покарання і постановив свій вирок від 19 грудня 2013 року, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

Як установив суд, 30 жовтня 2012 року близько 21.00 год. ОСОБА_3, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті неприязних відносин, що виникли під час сварки, завдав ОСОБА_4 декілька ударів руками та ногами по голові та тулубу, заподіявши останньому тяжких тілесних ушкоджень, від яких 09 листопада 2012 року він помер у Васильківській центральній районній лікарні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

З огляду на викладене до компетенції касаційного суду не входить перевірка обставин, зазначених у ст. 409 КПК, а саме перевірка стосовно невідповідності оскаржуваного рішення фактичним обставинам кримінального провадження, а тому доводи в касаційній скарзі щодо таких обставин не можуть бути предметом розгляду в порядку касаційної процедури.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, доведеність цього обвинувачення та кваліфікацію діяння за ч. 2 ст. 121 КК обґрунтовані відповідними доказами і захисником та іншими учасниками кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржувались. Тому апеляційний суд, дотримуючись положень ст. 404 КПК, визнав за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції лише в частині призначеного засудженому покарання та постановив свій вирок, яким визначив ОСОБА_3 покарання, що належить відбувати реально. За таких обставин доводи касаційної скарги захисника щодо порушень апеляційним судом вимог ст. 374 КПК при викладенні фактичних обставин і суті доведеного обвинувачення є безпідставними.

Всупереч доводам у скарзі за фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, кваліфікація діяння ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 121 КК є правильною.

Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Цих вимог апеляційний суд дотримався і при вирішенні питання про призначення засудженому покарання достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину (який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких), спосіб його вчинення, дані про особу засудженого, котрий хоча й позитивно характеризується за місцем проживання і має на утриманні двох неповнолітніх дітей, однак вчинив злочин у стані алкогольного сп'яніння, що визнано судом як обставину, котра обтяжує покарання засудженого. Крім того, з огляду на дані про поведінку засудженого в минулому ОСОБА_3 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень. Обставинами, які пом'якшують покарання засудженого, суд визнав щире каяття й добровільне відшкодування завданих збитків.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд, належним чином умотивувавши своє рішення, призначив ОСОБА_3 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК в умовах ізоляції його від суспільства.

Підстав вважати це покарання явно несправедливим унаслідок суворості у колегії суддів немає.

Тому касаційна скарга захисника не містить обґрунтування доводів про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування вироку апеляційного суду, і таких порушень при перевірці кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, суд

постановив:

Вирок Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2013 року щодо ОСОБА_3 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7