Ухвала

іменем україни

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

за участю прокурора ОСОБА_9

розглянула 04 червня 2015 року в судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції та засудженого ОСОБА_1 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року щодо ОСОБА_1

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого

засуджено:

· за ч. 1 ст. 122 КК України на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 12, ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 6 000 грн. на користь потерпілого ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 17 листопада 2007 року перебуваючи на подвір'ї будинку АДРЕСА_1, у вечірній час, разом із сином ОСОБА_3 під час бійки, на ґрунті неприязних стосунків, нанесли ОСОБА_2 удари руками і ногами, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, а справу щодо нього закрити, оскільки його вину у вчиненні злочину недоведено. Вважає проведене судове слідство неповним, а вирок суду незаконним, який постановлено на суперечливих доказах й припущеннях.

Прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та направлення справи на новий апеляційний розгляд. Стверджує, судом невірно вирішено питання про стягнення моральної шкоди із засуджених. Зокрема, засуджені спільно завдали своїми діями шкоду потерпілому, тому суму моральної шкоди належить стягувати із засуджених солідарно. Суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув. Ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 377 КПК України.

У запереченні на касаційну скаргу прокурора потерпілий ОСОБА_2 просить вирок та ухвалу суду залишити без зміни, а скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який не підтримав скаргу прокурора та заперечив проти скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину за встановлених судом фактичних обставин, підтверджуються сукупністю доказів, зібраних та оцінених судом відповідно до вимог КПК України 1960 року.

Доводи касаційних скарг засудженого та прокурора про недоведеність винуватості ОСОБА_1, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне стягнення судом суми моральної шкоди із засуджених спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Як убачається з матеріалів справи 02 серпня 2011 року постановою Баштанського районного суду Миколаївської області відповідно до вимог ст. 26 КПК України 1060 року виділено з кримінальної справи в окреме провадження матеріали відносно підсудного ОСОБА_1 у зв'язку із його тривалою хворобою, провадження у справі зупинено.

04 листопада 2011 року вироком Баштанського районного суду ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 122 КК України, котрий спільно із ОСОБА_1 спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_2

Зазначеним вироком стягнуто із ОСОБА_3 на користь потерпілого 6000 грн. та 2554 грн. в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої злочином.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 січня 2012 року наведений вирок залишено без зміни, у зв'язку із чим рішення суду набрало законної сили.

02 лютого 2012 року провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 поновлено.

У скарзі ОСОБА_1 посилається на однобічність та неповноту судового слідства, що було предметом перевірки апеляційного суду. Відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року ці обставини перегляду в касаційному порядку не підлягають.

При розгляді доводів касаційної скарги засудженого колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Під час судового слідства ОСОБА_1 підтвердив, що він разом із сином ОСОБА_3 17 листопада 2007 року були на місці події злочину після 17 год. 00 хвл., оскільки здійснювали доставку побутової техніки ОСОБА_4 до будинку АДРЕСА_1.

Потерпілий ОСОБА_2 показав, що в той день у вечірній час не міг під'їхати своїм автомобілем до будинку, оскільки дорога була загороджена транспортним засобом засуджених. У відповідь на його сигнал звільнити проїзд, ОСОБА_3 грубо відреагував, а коли він вийшов з машини, останній розпочав бійку. До них підбіг ОСОБА_1, котрий умисно спричинив йому перелом пальця правої кісті, наносив удари ногами по тулобу і голові.

Ці обставини підтвердила свідок ОСОБА_5, котра бачила, як двоє чоловіків у дворі будинку наносили удари ОСОБА_2, після чого, сіли в автомобіль і поїхали.

Свідок ОСОБА_4 показав, що засуджені доставляли йому побутову техніку, пізніше він дізнався, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спричинили тілесні ушкодження сусіду ОСОБА_2 із яким він проживає в одному будинку.

Згідно висновків експертиз, які було досліджено в судовому засіданні, у потерпілого виявлено середньої тяжкості тілесні ушкодження, механізм нанесення та локалізація яких відповідає обставинам злочину.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину.

Давши належну оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, місцевий суд обґрунтовано кваліфікував дії засудженого за ч. 1 ст. 122 КК України, вирок якого відповідає вимогам ст. 323 КПК України 1960 року.

Доводи скарги засудженого про недоведеність його винуватості та однобічність й неповноту судового слідства перевірялися апеляційним судом, висновки якого належно обґрунтовані.

Згідно ст. 328 КПК України 1960 року постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Потерпілим ОСОБА_2 в суді ставилося питання про відшкодування йому моральної шкоди із засуджених у сумі 20 000 грн.

Згідно роз'яснень пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» № 4 від 31 березня 1995 року у випадку, коли особі заподіяно моральну шкоду неправомірними діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

Враховуючи ці обставини, а також, що зі співучасника злочину ОСОБА_3 вироком Баштанського районного суду від 04.11.2011 року вже стягнуто на користь ОСОБА_2 6 000 грн. моральної шкоди, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, і стягнув із ОСОБА_1 6 000 грн. моральної шкоди на користь цивільного позивача.

Прокурор, обґрунтовуючи солідарний порядок стягнення моральної шкоди із засуджених посилається в касаційній скарзі на статті 174 та 451 Цивільного кодексу Української РСР, котрий втратив чинність 01 січня 2004 року в зв'язку із прийняттям Цивільного кодексу України 2003 року, та понад 10 років не діє, що є неприпустимим.

Необґрунтованим є посилання прокурора у скарзі на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», якою роз'яснено порядок стягнення матеріальної шкоди.

Як убачається з оскаржуваного вироку суду майнова (матеріальна) шкода із засудженого ОСОБА_1 не стягувалася.

Вимогами ст. 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим, а ч. 2 ст. 1190 ЦК України передбачено, що за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

У даному конкретному випадку мало місце притягнення до кримінальної відповідальності співучасників злочину в різних кримінальних провадженнях у наслідок виділення матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_1

Визначення солідарної відповідальності осіб у частці не суперечить вимогам ст. 1190 ЦК України.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги прокурора.

Істотних порушень вимог передбачених ст. 370 КПК України 1960 року судом не встановлено.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

За відсутності підстав для скасування та зміни судових рішень у задоволенні касаційних скарг засудженого та прокурора належить відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції та засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8