Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
25 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючого судді : ОСОБА_1 ,
суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретарів : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2015 року у кримінальному провадженні №0001021 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, раніше судимого: 1) 04 лютого 2014 року Костопільським районним судом Рівненської області за ч.1 ст.190 КК України до 120 годин громадських робіт; 2) 22 вересня 2014 року Березнівським районним судом Рівненської області за ч.2 ст.190 КК України до обмеження волі на строк 3 (три) роки; 3) 22 вересня 2014 року Костопільським районним судом Рівнененської області за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до обмеження волі на строк 2( два) роки; 4) 20 лютого 2015 року ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області призначено остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року і вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України,
з участю прокурора : ОСОБА_7 , ___________________________________________________________________

Крим. пров. № 11кп/787/261/2015 Головуючий у І-й інстанції : ОСОБА_8 Категорія : ч.2 ст.190 КК України Доповідач : ОСОБА_1 захисника : ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки 8 ( восьми) місяців. Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим з врахуванням ухвали Костопільського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року остаточне покарання призначено у виді 3 (трьох) років 8 (восьми ) місяців обмеження волі.

До вступу вироку в законну силу обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Як встановлено судом першої інстанції, 14 лютого 2014 року близько 13 години 00 хвилин, ОСОБА_6 , прибувши на територію ТОВ « Аделла-Буд», що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.П.Могили,28, під приводом оренди, написавши розписку та залишивши копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_6 , не маючи на меті повернення, отримав на умовах оплатної оренди будівельні риштування марки « Messersi Carpedil Edilcomec» в кількості 24 комплекти, загальною вартістю 24 000 гривень, що належали потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . В той же день ОСОБА_6 половину вищевказаних будівельних риштувань реалізував ОСОБА_12 за грошові кошти в сумі 2500 гривень, а іншу частину за грошові кошти в сумі 2200 гривень невстановленій досудовим слідством особі на ім`я ОСОБА_13 .

В поданій на вирок суду апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій, доведеності винуватості вважає вирок суду незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування своїх вимог обвинувачений покликається на те, що ним дано згоду на дослідження доказів відповідно до ч.3 ст. ст.349 КПК України під примусом суду. Порушено його право на захист, оскільки ним укладалась угода про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_14 , однак суддя в порушення ст.54 КПК України продовжив розгляд справи без участі його захисника, якого він потребував. Крім цього, при призначенні покарання судом не враховано те, що він щиро розкаявся, повністю визнав вину, сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував заподіяні збитки потерпілим, думку потерпілих, які не наполягали на реальному покаранні. Також , на його думку, суд безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує покарання- рецидив злочину, оскільки на час вчинення злочину не був судимий. В порушення ст.88 КК України суд безпідставно вказав про наявність у нього судимості. Вважає, що суд безпідставно призначив йому покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, оскільки ухвала Костопільського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року винесена за його відсутності. Також, суд в порушення ст.181 КПК України обрав йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, не зазначивши про період протягом якого він не зможе залишати житло та строк його дії. Просить скасувати вирок суду першої інстанції, справу направити на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі суду.
Від інших учасників судового провадження апеляційні скарги не надходили.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого захисника ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора ОСОБА_7 , яка просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за обставин, викладених у вироку, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі і ОСОБА_6 , в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у інкримінованому йому злочину, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.
Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині та юридична кваліфікація його дій не є предметом апеляційного розгляду.
Покликання обвинуваченого ОСОБА_6 про надання ним згоди на дослідження доказів відповідно до ч.3 ст.349 КПК України під примусом суду не заслуговують на увагу та спростовуються наявною у матеріалах кримінального провадження №0001021 заявою обвинуваченого від 17 березня 2015 року (а.с.116 Т.2) , журналом судового засідання від 17 березня 2015 року (а.с. 119-121 Т.2), записом судового засідання від 17 березня 2015 року на технічному носії.
Також є безпідставними доводи обвинуваченого про порушення його права на захист, оскільки ОСОБА_6 під час судового розгляду -17 березня 2015 року, подано до суду письмову заяву про захист своїх прав самостійно без участі захисника із зазначенням того, що це не пов`язано з його матеріальним становищем. Вказане прохання також ним було висловлено в судовому засіданні 17 березня 2015 року. Інших підстав, в тому числі, передбачених ст.52 КПК України- обов`язкова участь захисника, не встановлено.
За таких обставин , підстав для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції не має.
Колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи обвинуваченого щодо безпідставного визнання судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого рецидив злочинів, оскільки відповідно до ст.34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку суду від 17 березня 2015 року ОСОБА_6 має непогашену судимість за умисний злочин ч.1 ст.190 КК України (згідно вироку Костопільського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2014 року) і знову вчинив 14 лютого 2014 року новий умисний злочин, передбачений ч.2 ст.190 КК України.

З дотриманням вимог ст.88 КК України судом першої інстанції в обвинувальному вироку зазначено не погашені судимості обвинуваченого.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, судом першої інстанції при його призначенні в повній мірі дотримано вимог ст.ст.50, 65 КК України.
Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого при призначенні покарання внаслідок його суворості, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу із наступних підстав.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суровість.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правомірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується з негативної сторони, обставину, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів та дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.2 ст.190 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхіднім й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно визначено остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Що стосується обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту, то на думку колегії суддів, вказаний запобіжний захід обрано з дотриманням вимог ст.ст.177,178 КПК України.
Однак, суд обравши вказаний запобіжний захід до набрання вироком законної сили, як то передбачено ч.4 ст.374 КПК України, не врахував положень ч.1 ст.181 КПК України , згідно якої домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Колегія суддів вважає за необхідне визначити домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_6 з забороною залишати житло за місцем його проживання: АДРЕСА_1 , у період доби з 20 години до 08 години наступного дня. Визначаючи вказаний час домашнього арешту колегія суддів виходить із стану здоров`я обвинуваченого, який потребує лікування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, вирок суду є законним, обгрунтованим і вмотивованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України - залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.
Вважати правильним обрання щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжного заходу у виді домашнього арешту з забороною залишати житло за місцем його проживання: АДРЕСА_1 , у період доби з 20 години до 08 години наступного дня.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :
_______________ ______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3