Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
19 січня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000424 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця Державної прикордонної служби України, інспектора прикордонної служби 3 категорії 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:
Прокурором в кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_9 подано апеляційні скарги на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року.

Даним вироком суду ОСОБА_5 виправдано за ч.2 ст.286 КК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Судом вирішено питання речових доказів в кримінальному провадженні.

_____________________________________________________________________________________________

Справа № 560/1313/13-к Головуючий в І інстанції ОСОБА_10
Провадження №11кп/787/1/2015

Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 органами досудового розслідування обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а саме в тому, що він 01 травня 2013 року, близько 09 год. 30 хв., у вільний від служби час, керуючи неслужбовим технічно справним автомобілем марки «Ford Escort», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Вокзальній в напрямку с. Велюнь Дубровицького району Рівненської області, на перехресті вулиць Вокзальна та Гагаріна, на ділянці дороги, де рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, в порушення вимог пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, перевищуючи допустиму швидкість руху за умов відсутності технічних завад під час виникнення небезпеки для руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху маневру, внаслідок чого скоїв наїзд на велосипедистку Цибульскене Яніну Броняус, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді важкої відкритої черепно-мозкової травми, перелому основи черепа, забою головного мозку важкого ступеня, закритої травми грудної клітки, перелому 7-8 ребер справа, закритого перелому правої лопатки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі прокурор в кримінальному провадженні ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним, винесеним з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та за результатами неповного судового розгляду кримінального провадження, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що в основу виправдувального вироку судом покладено лише свідчення обвинуваченого та висновок судової автотехнічної експертизи №5-106/14 від 06.03.2014 року, вихідні дані для якого були надані стороною захисту у вигляді протоколу перевірки від 04 вересня 2013 року, за результатами проведення захисником в порушення ст.ст. 93, 240, 333 КПК України слідчого експерименту, спотвореного у бажаному для захисту варіанті. Зазначає, що даний протокол перевірки є недопустимим доказом, крім того суд у вироці не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_12 та безпідставно тричі відмовив прокурору під час судового розгляду кримінального провадження в задоволенні клопотань про надання судового доручення для проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_12 . Просить оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

01 серпня 2014 року прокурором в порядку ст. 403 КПК України надано зміни до апеляційної скарги, в яких останній просить вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Потерпілим ОСОБА_9 також подано апеляційну скаргу на вищевказаний вирок, в якій останній вказує, що рішення суду є упередженим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства, а викладені судом у вироці висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в основу вироку суд неправомірно поклав висновок автотехнічної експертизи №5-106/14 від 06.03.2014 року, який проводився на підставі наданого захисником обвинуваченого ОСОБА_8 протоколу перевірки обставин ДТП від 04.09.2013 року, який є недопустимим доказом в кримінальному провадженні. Вказує, що судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_12 очевидця ДТП, а порушення ОСОБА_5 пунктів 12.3, 12.4, 11.2 Правил дорожнього руху призвели до загибелі велосипедиста ОСОБА_11 . Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження в суді.

Не погоджуючись з апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_9 , захисником обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення, в яких останній вказує, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, а вирок суду першої інстанції є об`єктивним та постановленим згідно вимог чинного законодавства. Покликається на те, що наданий ним протокол перевірки обставин ДТП від 04.09.2013 року не є слідчою дією, а лише формою фіксації наданих ОСОБА_5 обставин ДТП, а показанням свідка ОСОБА_12 суд дав належну оцінку, що відображено у вироці. Заперечує щодо перекручення ним відомостей в протоколі перевірки, оскільки для висновку експертизи він вказав швидкість руху ОСОБА_5 88-89 км/год, тобто ту, яка була визначена експертом, а статист ОСОБА_13 рухалася на велосипеді з такою швидкістю, з якою, зі слів ОСОБА_5 , рухалася потерпіла. Вказує, що ОСОБА_5 рухався по головній дорозі, а велосипедист ОСОБА_11 по другорядній і в даній дорожній обстановці саме велосипедист повинна була надати можливість руху ОСОБА_5 , який мав право першочергового проїзду перехрестя, що свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_5 та настанням наслідків у вказаній ДТП.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_9 , які подані ними апеляційні скарги підтримали з підстав у них викладених, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, які вважають вирок суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційних скарг безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для задоволення апеляційних скарг не знаходить виходячи з наступного.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. А згідно частин 3, 4 статті 403 КПК України до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. Внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.

07 липня 2014 року прокурором в кримінальному провадженні ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року щодо ОСОБА_5 , в якій він просить даний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. 01 серпня 2014 року прокурором в порядку ст. 403 КПК України внесено зміни до апеляційної скарги, в яких останній ставить вимогу цей же вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 засудити за ч.2 ст.286 КК України до 4-х років 6-ти місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Враховуючи, що зміни до апеляційної скарги прокурора тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_5 та подані за межами строків на апеляційне оскарження, колегія суддів не бере їх до уваги.

Як вбачається зі змісту ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд, керуючись законом, мотивує вирок доказами, розглянутими в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.

Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції належним чином дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, дотримуючись вимог ст. 374 КПК України, проаналізувавши їх та давши їм належну юридичну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та на законних підставах виправдав його за відсутністю у його діях складу даного кримінального правопорушення. Також, судом першої інстанції обґрунтовано були застосовані положення ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, за змістом яких обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неналежну оцінку зібраних доказів та відхилення певних доказів, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Так, судом першої інстанції в основу виправдувального вироку покладено докази, які свідчать про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_5 , зокрема, послідовні та незмінні показання самого ОСОБА_5 як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні в суді першої інстанції, який вину не визнав та показав, що рухаючись власним технічно справним автомобілем «Ford Escort» по правій смузі руху під`їхав до перехрестя з другорядною дорогою вул. Гагаріна, з якої швидко, не зупиняючись, виїхала потерпіла ОСОБА_11 на велосипеді на головну вулицю Вокзальну, не надавши йому переваги в русі. Він відразу почав застосовувати екстрене гальмування, натискати на звуковий сигнал автомобіля та відвернув кермо вліво, однак уникнути зіткнення з велосипедисткою не вдалось.

З пояснень ОСОБА_5 , зафіксованих його захисником в протоколі перевірки обставин ДТП від 04.09.2013 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_11 подолала відстань від моменту виїзду на головну дорогу до моменту зіткнення приблизно за 2 секунди. Вказана обставина перевірялася обвинуваченим та його захисником під час проведеного ними в порядку ст.ст.42, 46 КПК України, слідчого експерименту з участю статиста ОСОБА_13 , яка рухалася велосипедом по перехрестю зі швидкістю, з якою, зі слів ОСОБА_5 , рухалася потерпіла перед ДТП, що дало змогу визначити час, за який ОСОБА_11 подолала відстань від моменту виїзду на головну дорогу до зіткнення з автомобілем обвинуваченого, а саме за 1,45; 1,67 та 1,7 секунд (том ІІ а.с.120-129).

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_9 про недопустимість взяття до уваги судом такого доказу як наданого адвокатом ОСОБА_8 протоколу перевірки і встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди від 04.09.2013 року не заслуговують на увагу. Так у відповідності до ст.ст.42, 46 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді, суду докази, а захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює.

Враховуючи, що згідно ст.87 КПК України при отриманні вказаних доказів жодним чином не були порушені права та свободи людини, підстав для визнання їх недопустимими колегія суддів не знаходить.

Про правомірність наданого захисником протоколу перевірки обставин ДТП від 04.09.2013 року свідчить і те, що процесуальним джерелом їх отримання слугували, у відповідності до ч.2 ст.84 КПК України, показання обвинуваченого.

До того ж, на підставність взяття до уваги судом першої інстанції вказаного доказу вказує і положення ч.2 ст.22 КПК України, згідно якого сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та надання до суду речей, документів, інших доказів.

Крім того, як вбачається з аудіозапису судового засідання прокурор під час судового розгляду вказаного кримінального провадження в суді першої інстанції не заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого про призначення автотехнічної експертизи.

Що стосується твердження прокурора та потерпілого в апеляційних скаргах про ненадання судом у вироці оцінки показанням свідка ОСОБА_12 , то воно повністю спростовується як текстом самого вироку суду першої інстанції, так і аудіозаписом судового засідання, з яких слідує, що будучи допитаним в якості свідка в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_12 суду показав, що час, за який водій автомобіля почав гальмувати до моменту зіткнення складав близько двох секунд та зазначив, що з його участю слідчим двічі проводився слідчий експеримент, а саме в червні та липні 2013 року, при цьому першого разу він вказав час руху потерпілої 2 секунди, а під час другого слідчого експерименту час руху статиста на велосипеді зафіксований за 4 секунди, однак під час першого слідчого експерименту час руху велосипедиста був ближчий до дійсності.

Наведені у вироці показання свідка ОСОБА_12 повністю відповідають свідченням останнього, наданим ним в судовому засіданні в суді першої інстанції, а тому твердження апелянтів про не взяття їх до уваги є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу також доводи потерпілого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі про умисне викривлення обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником вихідних даних дорожньо-транспортної пригоди, а саме швидкості, з якою обвинувачений рухався по перехрестю. Так, зі слів ОСОБА_5 , він рухався зі швидкістю 60-70 км/год, однак як вбачається у вихідних даних висновку автотехнічної експертизи №5-106/14 від 06.03.2014 року швидкість руху автомобіля «Ford Escort» складала 88-89 км/год, що встановлена попередньо проведеною експертизою і є технічно спроможною (том ІІ а.с.227-234).

Так, згідно даного висновку автотехнічної експертизи при завданих технічно спроможних вихідних даних водій автомобіля «Ford Escort» з моменту виникнення небезпеки для руху не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, як при швидкості руху транспортного засобу 88…89 км/год, так і при умові руху з дозволеною 60 км/год, зупинити керований ним автомобіль до місця наїзду на велосипедиста і тим самим уникнути наїзд на останнього.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки дорожнього руху, допущене особою, яка керує транспортним засобом, закономірно тягне за собою наслідки, передбачені ч.2 ст.286 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні такий причинний зв`язок між діянням і наслідками відсутній, оскільки висновком автотехнічної експертизи №5-106/14 від 06.03.2014 року стверджується, що в даній дорожньо-транспортній ситуації невідповідність дій велосипедиста вимогам п.16.11 ПДР України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. При завданих технічно спроможних вихідних даних дії водія автомобіля «Ford Escort» не відповідали технічним вимогам п.12.4 ПДР України, однак водій транспортного засобу не мав технічної можливості, при умові руху із дозволеною, уникнути наїзду на велосипедиста, тому дана невідповідність не перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. При завданих технічно спроможних вихідних даних невідповідність дій велосипедиста вимогам п.16.11 Правил дорожнього руху України привела до виникнення даної ДТП, тобто причиною настання даної ДТП наїзд транспортного засобу на велосипедиста, з технічної точки зору були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій велосипедиста зазначеним вимогам пункту Правил (том ІІ а.с.227-234).

Таким чином, саме дії потерпілої ОСОБА_11 , яка на перехресті нерівнозначних доріг рухалася по другорядній дорозі і не надала переваги автомобілю «Ford Escort» під керуванням ОСОБА_5 , який наближався до даного перехрестя по головній дорозі, слугували причиною даної дорожньо-транспортної пригоди.

Проводячи аналіз даного висновку автотехнічної експертизи колегією суддів встановлено, що він є науково обґрунтованим, виваженим, ґрунтується на всебічному та об`єктивному дослідженні всіх обставин кримінального провадження, а тому у відповідності до ст.ст.85, 86 КПК України є належним та допустимим доказом.

Разом з тим, неможливо прийняти як доказ сторони обвинувачення протокол проведення слідчого експерименту від 04.07.2013 року (том І а.с.181-184) з участю свідка ОСОБА_12 виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як порушення права особи на захист.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження слідчий експеримент від 04.07.2013 року проводився слідчим ОСОБА_14 з участю свідка ОСОБА_12 . Ні обвинувачений ОСОБА_5 , ні його захисник ОСОБА_8 участі в даному слідчому експерименті не брали.

Як пояснив в судовому засіданні сам обвинувачений про проведення вказаного слідчого експерименту йому нічого відомо не було. При цьому зазначив, що 13 червня 2013 року слідчий повідомив йому, що 14 червня 2013 року буде проводитися слідчий експеримент з участю свідка ОСОБА_12 , однак він відмовився від участі в ньому, оскільки його захисник не зможе бути присутнім при його проведенні. Про те, що слідчий експеримент проводитиметься 04 липня 2013 року ні йому, ні його захиснику не повідомляли. А тому враховуючи, що згідно п. 9, 10 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право: брати участь у проведенні процесуальних дій; під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносяться до протоколу, на думку колегії суддів слідчим було порушено право обвинуваченого на захист при проведенні слідчого експерименту шляхом неповідомлення його та захисника ОСОБА_8 про це.

Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та сам слідчий ОСОБА_14 підтвердили, що слідчий експеримент з участю свідка ОСОБА_12 проводився двічі, а саме в червні 2013 року та 04 липня 2013 року. При цьому, свідок ОСОБА_12 показав, що різниця при проведенні слідчих експериментів в червні та 04 липня 2013 року полягала в часі, за який потерпіла долала відстань від моменту виїзду на головну дорогу до моменту зіткнення, а саме в першому випадку він становив 2 секунди, що відповідає дійсності, а при проведенні другого слідчого експерименту 4 секунди. При підписанні протоколу слідчого експерименту від 04.07.2013 року він вказував слідчому, що час за який стажист проїжджала вказану відстань є значно завищеним, однак слідчий не взяв цього до уваги. А тому зважаючи, що в матеріалах кримінального провадження відсутній протокол слідчого експерименту від червня 2013 року, проведення якого згідно показань свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні не дало бажаного результату, суддя дійшов правильного висновку про порушення слідчим вимог ч.5 ст.223 КПК України щодо обов`язку слідчого долучати до матеріалів досудового розслідування докази, які можуть вказувати на невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протокол проведення слідчого експерименту від 04.07.2013 року неналежним та недопустимим доказом з огляду на те, що при його проведенні були істотно порушені права обвинуваченого.

Крім того, враховуючи, що отриманні під час проведення слідчого експерименту від 04.07.2013 року відомості слугували вихідними даними для проведення автотехнічної експертизи №241 від 24.07.2013 року, в тому числі час 4 секунди, за який потерпіла подолала відстань від моменту виїзду на головну дорогу до моменту зіткнення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вмотивовано, у відповідності до п.10 ст.101 КПК України, не взяв його до уваги.

При таких обставинах, колегія суддів обґрунтовано відхилила клопотання прокурора ОСОБА_7 в судовому засіданні 19 січня 2015 року про виклик свідків, які були понятими ( ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ) та статиста ( ОСОБА_21 ), покази яких не будуть мати ніякого значення по справі. Щодо виклику в судове засідання свідка ОСОБА_12 , то суд дав відповідну оцінку його показанням на досудовому слідстві і в судовому засіданні в суді першої інстанції, а тому підстав для повторного його допиту суд апеляційної інстанції не знайшов. І тим більше, суперечностей в показаннях свідка ОСОБА_12 що на досудовому слідстві, що в судовому засіданні в суді першої інстанції, які б впливали на результат експертизи чи вирішення справи по суті, суд не знайшов.

А клопотання прокурора ОСОБА_7 в судовому засіданні 19 січня 2015 року про визнання недопустимим доказу протоколу перевірки обставин ДТП від 04.09.2013 року ще до ухвалення кінцевого рішення в нарадчій кімнаті взагалі суперечить нормам ст. 89 ч.1,2 КПК України, тим більше таке дослідження цього доказу було вже проведено.

Також колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку суду першої інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Суд апеляційної інстанції не вправі, згідно ч.3 ст.409 КПК України, скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, при цьому безумовними підставами скасування судового рішення можуть бути тільки встановлені апеляційним судом порушення норм кримінального процесуального закону, зазначені у ч.2 ст.412 КПК України.

Наведену в апеляційній скарзі прокурора безпідставну відмову йому судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження в задоволенні його клопотань про надання судового доручення для проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_12 не можна визнати істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити суду законне та обґрунтоване рішення. До того ж, суд не зобов`язаний брати на себе функції обвинувачення та знаходити докази вини обвинуваченого, оскільки закон зобов`язує всі сумніви тлумачити на користь останнього.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор і потерпілий ОСОБА_9 в своїх апеляційних скаргах не навели жодних обґрунтованих доводів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених ст.ст.412, 415 КПК України, для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, а дане судове рішення в повній мірі відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законів, є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
__________ _____________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3