Справа № 360/281/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/562/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 03.06.2015

УХВАЛА
Іменем України
03 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

секретаря судових засідань ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000298 від 28 вересня 2014 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 11 березня 2015 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Бородянського районного суду Київської області від 11 березня 2015 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
За вироком суду, ОСОБА_8 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб та тяжкі тілесні ушкодження третьому, за наступних обставин.

27 вересня 2014 року приблизно о 20 годині, ОСОБА_8 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-21114 державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_9 , рухаючись на 41 км + 500 м автодороги Київ-Ковель, поблизу с. Микуличі Бородянського району Київської області в напрямку м. Києва, в порушення вимог п. п. 12.1, 12.6 «ґ» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, проявив злочинну самовпевненість, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, рухаючись із швидкістю 110-113 км/год, не впорався з керуванням автомобіля, та виїхав на ліве по напрямку руху узбіччя, де допустив перекидання керованого ним автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля ВАЗ- 21114 державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження від яких померли на місці події, а пасажир ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 188/Е від 26 грудня 2014 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя. В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій свого підзахисного, просить вирок Бородянського районного суду Київської області від 11 березня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_8 змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі санкції ч.3 ст.286 КК України і звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог апелянт вказує, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, а саме наявність на його утриманні малолітньої дитини, що на думку апелянта необхідно визнати обставиною, що пом`якшує покарання, та незадовільний стан здоров`я після отриманих тілесних ушкоджень в результаті дорожньо - транспортної пригоди.

Крім того, захисник у своїй апеляційній скарзі зазначає про безпідставне, на його думку, врахування судом першої інстанції при призначенні покарання наявності у ОСОБА_8 непогашеної судимості за попереднім вироком, та постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2014 року про позбавлення його підзахисного права керування транспортними засобами на 2 роки за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, про наявність якої ОСОБА_8 відомо не було. Також апелянт вказує на неврахування місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому думки потерпілих, яку виразила під час судових дебатів їх представник, а саме щодо обрання ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб та заподіяння третій особі тяжкого тілесного ушкодження, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, є обгрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними у справі доказами, в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.

Зокрема винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.286 КК України підтверджується протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27 вересня 2014 року, схемою та ілюстративною таблицею до нього, протоколом огляду транспортного засобу від 27 вересня 2014 року (а.с.84-88, 91-96, 97); висновками судово-медичних експертиз №№ 313 та 314 від 17 жовтня 2014 року, згідно яких смерть ОСОБА_10 та ОСОБА_11 настала від травм, які могли утворитися під час дорожньо-транспортної пригоди (а.с.104-106, 110-112); висновком судово-медичної експертизи № 188/Е від 26 грудня 2014 року, згідно якого ОСОБА_12 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 27 вересня 2014 року, отримав тяжкі тілесні ушкодження (а.с.115-118); висновком інженерно- технічної експертизи № 1194А від 30 грудня 2014 року, згідно якого, водій ОСОБА_8 за даних дорожніх обставин повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.1 та 12.6 «ґ» Правил дорожнього руху України і технічна можливість запобігти з`їзду в кювет та подальшого перекидання полягала у виконанні цих вимог, на що у водія не було перешкод технічного характеру, крім того слід гальмування та слід юзу, залишений автомобілем на місці пригоди, відповідає швидкості 110-113 км/год (а.с. 144-145), тоді як максимально допустима швидкість на цій ділянці дороги, згідно довідки Служби автомобільних доріг Київської області, становить 90 км/год (а.с. 129).

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до статті 66 КК України судом першої інстанції визнано та враховано щире каяття і добровільне відшкодування потерпілим майнової шкоди. Також судом були досліджені та враховані дані про особу обвинуваченого, зокрема наявність на утриманні неповнолітньої дитини, наявність не знятої та непогашеної судимості за попереднім вироком, а також відомості про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП. Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 були враховані всі обставини, передбачені статтею 65 КК України в тому числі і ті на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 лише в умовах ізоляції від суспільства. При цьому, вирішальним критерієм для такого висновку стали тяжкість злочину та наслідки від його вчинення, а саме загибель двох осіб та спричинення тяжкого тілесного ушкодження третій особі. Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання не в максимальних межах санкції ч.3 ст.286 КК України за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України. Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про безпідставне незастосування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 вимог статті 69 КК України при наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, то колегія суддів вважає їх неспроможними, так як застосування зазначеної норми кримінального закону є правом суду, а не обов`язком.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_8 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Бородянського районного суду Київської області від 11 березня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_8 залишити без змін.
Судді:
_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4