Справа № 731/761/14 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/119/2015
Категорія - ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000118 від 04 червня 2014 року за апеляційною скаргою заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 на вирок Варвинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2014 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Олександрівка Хустського району Закарпатської області, із середньою освітою, неодруженої, непрацюючої, проживаючої по АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- вироком Варвинського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2014 року за ч. 1 ст. 186 КК України до 240 годин громадських робіт; ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2014 року на підставі ст. 6 Закону України Про амністію у 2014 році покарання за вироком суду від 26 лютого 2014 року скорочено до 120 год. громадських робіт;

- вироком Прилуцького міськрайонного суду чернігівської області від 10 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 міс. 3 днів арешту,

обвинуваченої за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

з участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_8 - ,

в с т а н о в и л а:

До апеляційного суду Чернігівської області надійшла апеляційна скарга заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 , в якій він просить вирок суду змінити в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 місяців арешту.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 4 місяців арешту.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів до призначеного покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді арешту на строк 4 місяці.

Строк відбування покарання постановлено обчислювати з моменту її фактичного затримання.

Міра запобіжного заходу не обиралась.

Питання про долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_9 в період часу з 01 по 03 лютого 2014 року (точна дата слідством не встановлена), шляхом вільного доступу, викрали в будинку АДРЕСА_2 70 фарфорових тарілок різного розміру загальною вартістю 193 грн. 02 коп. та 8 скляних графинів вартістю 13 грн. 05 коп. кожен на загальну суму 108 гривень, що належать ОСОБА_10 , а всього викрала майна, що належить ОСОБА_10 на суму 301 грн. 02 коп.

В своїй апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 за даним вироком, всупереч вимогам ч. 4 ст. 70 КК України, призначив покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України. Зазначає, що обвинувачена була засуджена вироком Прилуцького міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 міс. 3 днів арешту, та скоїла кримінальне правопорушення в період з 01 по 03 лютого 2014 року, тобто до ухвалення вироку Прилуцького міськрайонного суду.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її визнано винуватою, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку.

Допитана в судовому засіданні місцевого суду в якості обвинуваченої ОСОБА_7 вину у вчиненні правопорушення не визнала та пояснила, що ОСОБА_9 самостійно викрав посуд з помешкання ОСОБА_10 , а вона виявила викрадене вдома у ОСОБА_11 . Також зазначила, що вона разом з ОСОБА_9 неодноразово на прохання ОСОБА_10 допомагали доглядати будинок в АДРЕСА_2 . Сама ОСОБА_10 проживала в іншому будинку. Через незадовільний стан здоров`я вона не могла обслуговувати будинок, який успадкувала після смерті своєї матері, а тому просила виконати деякі фізичні роботи по дому її та ОСОБА_11 . Для цього вона передала їй та ОСОБА_11 ключ від замка вхідних дверей. На той час вона співмешкала з ОСОБА_11 . Для виконання робіт в будинку ОСОБА_12 вони вибирали зручний для них час, самі відкривали вхідні двері. Проте, крадіжки тарілок та графинів вона не вчиняла. Лише після того як вона виявила тарілки вдома у ОСОБА_11 , то здогадалася, що це ОСОБА_11 їх викрав у ОСОБА_12 . Тому зателефонувала до ОСОБА_12 і повідомила їй про крадіжку.

Незважаючи на невизнання своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину, винуватість ОСОБА_7 підтверджується рядом зібраних доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження,

Так, допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що обвинувачена ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 на її прохання виконували деякі ремонтні роботи та проводили прибирання в будинку, який вона успадкувала після смерті матері і який знаходиться у АДРЕСА_2 . Через слабке здоров`я вона не могла бути присутньою при цьому, а тому передала ОСОБА_13 та ОСОБА_11 ключі від вхідних дверей в будинок. Після наведення порядку в будинку їй ключі повернули, а вона заплатила за виконану роботу. Навесні, прийшовши у будинок, вона виявила крадіжку посуду, який зберігався на горищі будинку. Згодом вона дізналася від ОСОБА_13 , що посуд знаходиться у ОСОБА_11 вдома і що викрав його ОСОБА_11 . Проте вона сумнівається, що це могла вчинити одна людина, оскільки потрапити на горище можливо лише з будинку через облаштований лаз у стелі за допомогою драбини, або з високої підставки. Ні драбини, ні якихось інших речей, з допомогою яких можливе проникнення на горище, в будинку не було. Тому крадіжку, вірогідніше всього, було вчинено двома особами. Одна особа подавала посуд, а інша внизу приймала його.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що взимку 2014 року проживав спільно з ОСОБА_7 . На прохання обвинуваченої взявся наводити лад у будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 . На початку лютого 2014 року, перебуваючи у будинку ОСОБА_12 , він вирішив залізти на горище, щоб подивитися чи не протікає дах. Там він помітив паперові коробки, в середині яких знаходився посуд. Повернувшись з горища, розповів про це ОСОБА_13 . Обвинувачена сказала йому знести посуд вниз, оскільки вдома у них посуду небагато і їй набридло його мити. Після цього вони помістили фарфорові тарілки та скляні графини у пакети та за два рази на велосипеді ОСОБА_10 відвезли до ОСОБА_14 , який проживав неподалік, і який був їм добре знайомий. Через декілька днів частину посуду забрали від ОСОБА_15 і перенесли додому, а 5 графинів і 23 тарілки залишили у Левуна в майстерні. При цьому ОСОБА_14 попросив залишити йому графини, оскільки йому вони потрібні, за що дав йому один літр самогону. Викрадені тарілки, які зберігалися у нього вдома, він добровільно видав працівникам міліції.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що в лютому 2014 року йому по господарству допомагали ОСОБА_9 та ОСОБА_16 . В один із днів вони на велосипеді привезли до нього додому фарфоровий посуд та скляні графини, повідомивши, що таким чином з ними за роботу розрахувалася ОСОБА_10 . Оскільки обвинувачена перебувала з ОСОБА_10 у дружніх стосунках, у нього не виникло жодних сумнівів на цей рахунок. Частину привезеного посуду вони залишили на зберігання у нього в майстерні, а решту посуду забрали. Крім того, ОСОБА_7 подарувала один графин йому.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

В основу вироку та доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, колегія суддів кладе докази, що отримані на досудовому провадженні, які отримані законним шляхом і містяться в процесуальних документах та які досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, дослідив всі докази і, давши їм оцінку обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідків ОСОБА_9 та

ОСОБА_14 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо правильності висновків суду першої інстанції стосовно доведеності вини обвинуваченої зібраними в матеріалах кримінального провадження доказами, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, згідно якого ОСОБА_10 заявила про викрадення 8 скляних графинів та 70 фарфорових тарілок (а.с. 36-37);

- протоколом огляду місця події (а.с. 41-43);

- протоколами огляду речей з додатками від 4 червня 2014 року (а.с. 49-51);

- протоколом пред`явлення речей для впізнання (а.с. 59-60);

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд, у відповідності з вимогами ст. 65, 66, 67 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу обвинуваченої, те, що вона ніде не працює, раніше неодноразово судима, відсутність пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин, та наявність обтяжуючої вчинення злочину щодо особи похилого віку, і обґрунтовано дійшов висновку про можливість призначення покарання у виді арешту.

За встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин, на переконання колегії суддів, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані місцевим судом за ч. 2 ст. 185 КК України, як крадіжка, вчинена повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне незастосування до ОСОБА_7 вимог ч. 4 ст 70 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_7 була засуджена вироком Прилуцького міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 міс. 3 днів арешту.(а.с. 116).

Дане кримінальне провадження ОСОБА_7 скоїла в період часу з 01 по 03 лютого 2014 року, тобто до ухвалення вироку Прилуцького міськрайонного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз`яснень п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, який вчинено до постановлення попереднього вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України

З огляду на це, в даному випадку призначаючи ОСОБА_7 покарання за даним вироком судом всупереч вимогам ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Отже, вказаних вимог місцевий суд не дотримався та не призначив остаточне покарання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 70 КК України, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Однак, вчинення злочинів до попереднього вироку, а не після нього, не зменшує ступеню їх тяжкості, не знижує суспільної небезпеки обвинуваченого, а тому і не впливає на розмір призначеного покарання як за окремі злочини, за сукупністю злочинів, так і на розмір остаточного покарання з урахуванням вироку від 26 листопада 2014 року.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду у частині призначеного ОСОБА_7 покарання - зміні через неправильне застосування кримінального закону при призначенні покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 413, 418 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Варвинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінити.

ОСОБА_7 вважати засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання призначеного судом першої інстанції.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року, остаточно призначити покарання у виді 4 місяців арешту.

В решті вирок Варвинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили в моменту її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4