Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,
суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12,
при секретарі за участю прокурора захисника засудженого ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8 в режимі відеоконференції)
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 19 лютого 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань

№ 0000527, за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, засудженого та його захисника ОСОБА_6 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 серпня 2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1, такого, що судимостей не має.

Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від

27 травня 2014 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України № 1185-VII від 08 квітня

2014 року «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування призначених покарань.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим

у тому, що він 03 серпня 2013 року приблизно о 17.00 год. порушив вимоги

п. п. 2.3, 12.1, 12.3, 13.1, 13.3, 14.6 Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «Ford-Siera», державний номерний знак НОМЕР_1, в стані алкогольного сп'яніння, рухаючись по вул. Горького у м. Татарбунари Одеської області, не вибравши безпечної швидкості руху та не переконавшись в безпечному роз'їзді, напроти будівлі № 2 в районі пішохідного переходу здійснив наїзд на неповнолітнього ОСОБА_9, який рухався на велосипеді в попутному напрямку.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 серпня 2014 року цей вирок районного суду змінено та виключено з резолютивної частини вироку рішення суду про застосування щодо ОСОБА_8 положень п. «в» ст. 1 Закону України № 1185-VII від 08 квітня 2014 року «Про амністію у 2014 році» щодо його звільнення від відбування призначених покарань.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення через істотні порушення процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У касаційних скаргах засуджений та його захисник просять скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 в суді першої інстанції, стверджуючи, що вирок та ухвала ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та захисників, які підтримали свої касаційні скарги, прокурора, яка підтримала касаційні скарги частково та вважала необхідним скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд провадження у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінальної справи й обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги належить задовольнити.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 438 цього ж Кодексу істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для зміни або скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

При цьому згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

Положення статтей 85, 86 КПК України передбачають, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів; а допустимим визнається доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Крім того, ст. 87 КПК України встановлено що недопустимими доказами є докази отримані унаслідок порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій унаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Зокрема, до таких порушень і належить таке діяння як отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Разом з тим, як видно з матеріалів провадження суд першої інстанції свій висновок щодо винуватості ОСОБА_8 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та правильність його кваліфікації обґрунтував рядом доказів, наявних у матеріалах провадження, при цьому не перевіривши їхню допустимість, належність та достовірність.

Зокрема, за змістом оскаржуваних судових рішень вбачається що протиправне діяння за участю засудженого сталося на вул. Горького, а відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, на який суд послався як на один з доказів винуватості ОСОБА_8, зазначено, що наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 відбувся на

вул. Котовського, у той час як на схемі до цього протоколу відображено місце зіткнення - вул. Горького, що свідчить про невідповідність змісту вироку документам, на яких він грунтується, а їх суперечливість ставить під сумнів їх достовірність у якості доказів винуватості засудженого.

Крім того, як видно з матеріалів провадження ОСОБА_8 засуджено у тому числі й за порушення п. 2.9 Правил дорожнього руху України, який встановлює для водіїв заборону керувати транспортними засобами в стані алкогольного сп'яніння, а як на доказ перебування засудженого у такому стані суд послався на Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебуванням під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13 серпня 2013 року.

При цьому, відповідно до вимог Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських засобів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09 вересня 2009 року за результатами огляду на стан сп'яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акту медичного огляду, на підставі якого складається висновок щодо результатів такого огляду, зміст якого повідомляється оглянутій особі в присутності уповноваженої особи Державтоінспекції МВС, яка її доставила, про що робиться запис у цьому висновку.

Також, цією ж Інструкцією встановлено, що кожний випадок такого огляду реєструється у журналі реєстрації медичних оглядів осіб з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських засобів, що знижують увагу та швидкість реакції, а висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп'яніння, складені з порушенням цієї Інструкції, вважаються недійсними.

Разом з тим, суд першої інстанції, посилаючись як на доказ винуватості засудженого на висновок, складений за результатами огляду ОСОБА_8 на стан сп'яніння, належним чином не перевірив відповідність цього документу встановленим зазначеною Інструкцією вимогам, у тому числі щодо відсутності порядкового номеру цього документу та відсутності відмітки щодо ознайомлення обвинувачуваного з його змістом, а також не вжив жодних додаткових дій щодо встановлення достовірності такого висновку (з урахуванням передбаченої Інструкцією вимогами про складання цього документу у трьох примірниках, обов'язкову реєстрацію проведених оглядів та складання акту медичного огляду).

Наведені обставини у своїй сукупності з інформацією, наданою на відповідний запит захисника головним лікарем КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня», про те, що експертиза алкогольного, наркотичного сп'яніння та дослідження біологічних середовищ на вміст алкоголю та наркотиків ОСОБА_8 не проводилась, ставить під сумнів достовірність доказу, яким підтверджується перебування засудженого на момент вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння, а висновок суду про кваліфікацію дій винного за вказаною кваліфікуючою ознакою - передчасним.

Поза тим, засуджений ОСОБА_8 в ході судового розгляду провадження за його обвинуваченням не заперечував фактичні обставини справи встановленні органом досудового слідства, у тому числі й підтвердив факт його перебування у стані алкогольного сп'яніння під час наїзду на велосипедиста, однак суд, поставивши на обговорення питання про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та роз'яснивши учасникам судового провадження наслідки застосування положення ч. 3. ст. 349 КПК України, процесуальне рішення прийняв таким чином, що неможливо зрозуміти який саме обсяг доказів досліджувався судом і у якому порядку. Також цього процесуального моменту не простежується і за змістом оскаржуваного вироку районного суду.

Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у інкримінованому йому протиправному діянні, не дав оцінки допустимості, належності та достатності доказів, на яких ґрунтується така доведеність, через що його рішення є передчасним та його не можна вважати законним і обгрунтованим.

Крім того, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд провадження за відсутності потерпілого ОСОБА_9 та його законного представника, які не були належним чином повідомлені про дату, час та місце такого розгляду, який відбувся 27 травня 2014 року, грубо порушив права цих осіб, встановлені процесуальним законом, а також загальні засади кримінального провадження щодо змагальності сторін, що є істотним порушенням та ще однією підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи провадження в апеляційному порядку не відреагував належним чином на зазначені порушення процесуального закону, а натомість усупереч ч. 1 ст. 420 КПК України, скасовуючи вирок районного суду через неправильне звільнення від відбування покарання, тобто погіршуючи становище засудженого, ухвалив неналежне процесуальне рішення, то його ухвала також підлягає безумовному скасуванню.

Отже, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_8 у суді першої інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій ухвалі, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - із точки зору достатності та взаємозв'язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів та з урахуванням усіх юридичних обставин, які мають значення при вирішенні питання про звільнення від відбування покарання.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, засудженого та його захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 серпня

2014 року за обвинуваченням ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ОСОБА_10 _______________ОСОБА_11_________________ОСОБА_12