АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1241/15 Справа № 191/5337/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач:суддя апеляційного суду - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002068, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Синельникове, Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше, відповідно до ст. 89 КК України, не судимого, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_9 .

В с т а н о в и л а :

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним за ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку в 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України ОСОБА_9 зобов`язаний: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.
Згідно вироку суду ОСОБА_9 визнано винним та йому призначено покарання за те, що він, 16 жовтня 2014 року, приблизно о 18.00 годині, з метою викрадення чужого майна, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_6 , звідки таємно, умисно, з корисливих мотивів, викрав автомобільний легковий причеп вартістю 1 500 грн., чим завдав потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на вказану суму.
В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції для вирішення питання про перекваліфікацію дій обвинуваченого.
Вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 були відкритими та явними для оточуючих, зокрема свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які усвідомлювали злочинність дій обвинуваченого, і це розумів і сам обвинувачений, а тому дії обвинуваченого слід кваліфікувати як відкрите викрадення чужого майна, тобто за ч. 1 ст. 186 КК України.
В судовому засіданні потерпілий підтримав свою апеляційну скаргу і просив її задовольнити в повному обсязі, вирок суду в частині кваліфікації злочину вважав незаконним та необґрунтованим і просив його скасувати і винести своє рішення, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 1 ст. 186 КК України.

В судовому засіданні прокурор та обвинувачений заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, посилалися на її необґрунтованість, вирок суду вважали законним та обґрунтованим і просили залишити його без змін.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження та обвинувачення, визнаного судом доведеним, дослідивши звукозапис судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
В силу ч.ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Суд першої інстанції належним чином виконав вказані вимоги кримінального процесуального закону.
Так, із обвинувального акту щодо ОСОБА_9 вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував його у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) і кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 185 КК України. Також, згідно матеріалів кримінального провадження прокурор в ході судового розгляду не змінював обвинувачення, не збільшував його об`єм та кваліфікацію дій ОСОБА_9 відповідно до ст. 338 КПК України.
Таким чином, суд законодавчо позбавлений повноважень виходити за межі обвинувачення і збільшувати його об`єм та кваліфікацію дій обвинуваченого за статтею КК України, яка передбачає більш тяжкий злочин, оскільки така зміна погіршить становище обвинуваченого.
Крім того, відповідно до ст. 22 КПК України, функція обвинувачення покладається на прокуратуру і не відноситься до обов`язків суду.
Доводи апеляційної скарги потерпілого, на які він посилається в обґрунтування вчинення обвинуваченим більш тяжкого злочину, а саме грабежу і що дії обвинуваченого були відкритими для оточуючих, зводяться до припущень та власного аналізу даних про особу обвинуваченого.
Зокрема, потерпілий зазначає, що свідкам було відомо, що обвинувачений не мав в своєму господарстві автомобільного причепу, не працював і не міг його купити, не мав автомобіля, був засуджений за корисливі злочини, тому потерпілий приходить до висновку, що оточуючі були обізнані в незаконності володіння обвинуваченим автомобільного причепу і це усвідомлював обвинувачений, у зв`язку з чим його дії слід кваліфікувати за ст. 186 КК України. Колегія суддів розцінює дані доводи як нікчемні і такі, що ґрунтуються на власному, хибному розумінні норм закону України про кримінальну відповідальність.
Для кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 186 КК України, істотним є відкритий характер незаконних дій такої особи (викрадення), який усвідомлюється і обвинуваченим і оточуючими, саме в момент заволодіння чужим майном. Також, кваліфікуються як відкрите заволодіння чужого майна (грабіж) дії, розпочаті як крадіжка (таємно), але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння (утримання) майном.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції і в ході апеляційного перегляду, вказаних вище обставин які б підпадали під ознаки відкритого заволодіння майном, - не встановлено.

Отже, доводи потерпілого про перебування викраденого майна у обвинуваченого вже після події злочину, не свідчить про відкрите заволодіння чужим майном (грабіж) і не може бути підставою для перекваліфікації дій обвинуваченого.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення і зробив обґрунтований висновок про доведеність його вини. Вина обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку, яким суд дав належну правову оцінку, в тому і числі тим, на які вказує потерпілий в своїй апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції також належним чином виконав вимоги кримінального процесуального закону, а саме п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, відповідно до якого, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений та ухвалив законний, обґрунтований та вмотивований вирок відповідно до ст. 370 КПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

Враховуючи зазначені положення кримінального процесуального закону, апеляційний суд також позбавлений можливості за власною ініціативою вирішувати питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого в частині погіршення його становища, якщо і вбачається кваліфікуюча ознака ст. 185 КК України, яка передбачає більш тяжкий злочин.

В ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст.ст. 412, 415 КПК України, які були б беззаперечною підставою для скасування судового рішення і призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі вищевикладеного, доводи потерпілого про необхідність скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового судового розгляду для перекваліфікації дій обвинуваченого за більш тяжким законом, - є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції належним чином виконав вищевказані положення КК України і належним чином врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину який, відповідно ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який вважається раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимий, характеризується посередньо, вину визнав повністю, щиро розкаявся в скоєному, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, до яких суд правильно відніс щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, а також характер вчиненого злочину та його наслідки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі і прийняв рішення, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою кримінально-виконавчою інспекцією.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Синельниківського міськорайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

__________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4