У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Матієк Т.В., суддів
Григор'євої І.В., Романець Л.А.,
секретаря судового засідання Сідько
В.В.,

розглянула в судовому засіданні
матеріали кримінального провадження,
внесеного до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за №
0000788, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 дня народження,
який проживає за адресою: АДРЕСА_1,
громадянина України, раніше судимого:

- за вироком Луцького міського суду
Волинської області від 28 січня 1993 року
за ч. 1 ст. 142 КК (в редакції 1960 року) до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 3 роки 6 місяців, звільненого
13 квітня 1996 року по відбуттю строку
покарання,

- за вироком Волинського обласного суду
від 27 серпня 2000 року за ч. 5 ст. 19, ч. 3 ст.
140 КК (в редакції 1960 року) до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 5 років з конфіскацією майна,
звільненого 07 травня 2005 року по
відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119
КК, за касаційними скаргами захисника
ОСОБА_6 та засудженого на вирок
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 травня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Волинської
області від 16 серпня 2013 року,

за участю прокурора Деруна
А.І.,

захисника
ОСОБА_6,

засудженого
ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Вироком Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 травня 2013 року
ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю
злочинів шляхом часткового складання
покарання за вироком Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 30 січня 2013 року остаточно
призначено ОСОБА_5 покарання у виді
позбавлення волі на строк 14 років.

Строк відбуття покарання постановлено
рахувати з 13 листопада 2012 року,
зарахувавши ОСОБА_5 в строк відбутого
покарання час перебування його під
вартою за вироком суду від 30 січня 2013
року.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської
області від 16 серпня 2013 року вирок
місцевого суду залишено без зміни.

Як установлено судом, ОСОБА_5 6-8 серпня
2009 року приблизно о 16.00 год. у
приміщенні коридору квартири ОСОБА_7 по
АДРЕСА_2 під час сварки з
ОСОБА_8 на грунті раптово виниклих
особистих неприязних відносин, не
передбачаючи настання суспільно
небезпечних наслідків своїх дій, хоча
повинен був і міг їх передбачити,
умисно наніс ОСОБА_8 не менше 8 ударів
кулаками по тулубу та голові, чим
спричинив останньому легких тілесних
ушкоджень. Від одного з цих ударів
потерпілий з прискоренням вдарився
тім'яно-потиличною ділянкою голови об
стіну та отримав черепно-мозкову
травму, яка є тяжким тілесним
ушкодженням, небезпечним для життя в
момент заподіяння, що спричинило його
смерть 13 серпня 2009 року.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6
просить скасувати судові рішення та
призначити новий розгляд у суді першої
інстанції. Скаржник зазначає: що
місцевий суд у порушення вимог
процесуального закону поклав в основу
вироку суперечливі показання свідка
ОСОБА_7; не дав належної оцінки
твердженням ОСОБА_5 про наявність у
нього алібі на час вчинення
протиправного діяння; безпідставно
взяв до уваги показання
обвинуваченого, дані ним під час
досудового розслідування під тиском,
та не взяв до уваги інші показання його
підзахисного; що місцевий суд при
зарахуванні ОСОБА_5 строку перебування
його під вартою невірно вирахував цей
строк. Захисник стверджує про
недоведеність винуватості ОСОБА_5 у
вчиненні інкримінованого
правопорушення. Скаржник вважає, що
ухвала апеляційного суду постановлена
з порушенням процесуального закону, не
відповідає вимогам ст. 419 КПК, а вирок
місцевого суду - вимогам ст. 370 КПК, який
підлягав скасуванню на підставі ст. 409
КПК, чого не зробив апеляційний суд.

У касаційній скарзі з доповненнями
засуджений просить скасувати судові
рішення, закрити кримінальне
провадження внаслідок недоведеності
його винуватості у вчиненні даного
правопорушення або призначити новий
розгляд у суді першої інстанції.
Скаржник посилається на неповноту
судового розгляду справи, оскільки не
було встановлено усіх обставин події,
вирок суду ґрунтується на суперечливих
показаннях свідків та тих показаннях,
які ОСОБА_5 давав на досудовому
слідстві під тиском працівників
правоохоронних органів, а доводи про
його алібі місцевий суд не спростував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
захисника ОСОБА_6, засудженого, які
підтримали доводи скарг, прокурора,
який заперечував проти задоволення
скарг, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши доводи, викладені у
скаргах, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційні скарги
захисника та засудженого не підлягають
задоволенню на таких підставах.

У касаційних скаргах з доповненням, як
убачається з їх змісту, засуджений та
його захисник не погоджуються з
встановленими судом фактичними
обставинами справи, вказують на
неповноту судового розгляду. Разом із
тим, ці обставини відповідно до вимог
ст. 433 КПК не є предметом розгляду суду
касаційної інстанції. При розгляді
доводів касаційних скарг колегія
суддів виходить із фактичних обставин
справи, встановлених судом.

Твердження захисника і засудженого про
недоведеність винуватості ОСОБА_5
в інкримінованому йому правопорушенні
спростовуються дослідженими та
детально наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями свідка ОСОБА_7,
згідно з якими на початку серпня 2009
року в її квартирі між ОСОБА_8 та ОСОБА_5
виник конфлікт, під час якого останній
наніс потерпілому кілька ударів
кулаками по голові, внаслідок чого
ОСОБА_8 вдарився головою об стіну. З
моменту цього конфлікту потерпілий
постійно скаржився на головні болі. 13
серпня 2009 року до неї зайшов ОСОБА_5 і
вони виявили, що ОСОБА_8 знаходиться на
ліжку без свідомості, а тому почали
робити йому штучне дихання та непрямий
масаж серця, однак останній ознак життя
не подавав. Свідок стверджувала, що
ніхто крім ОСОБА_5 у цей період часу
тілесних ушкоджень потерпілому не
спричиняв.

Посилання у касаційних скаргах про
визнання недопустимими доказами цих
показань свідка з підстав наявності в
них протиріч та суперечностей є
безпідставними. Вони підтверджуються у
тому числі й показаннями ОСОБА_5 як
обвинуваченого від 08 липня 2011 року,
даними ним під час досудового
розслідування за участю обраного
захисника, де останній повністю
визнавав свою вину у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, і давав
докладні пояснення стосовно обставин
нанесення ним 06 серпня 2009 року двох -
трьох ударів кулаками в область грудей,
удару рукою чи двома руками в голову
ОСОБА_8, від чого останній похитнувся та
вдарився задньою частиною голови об
стіну, а також декількох ударів кулаком
у тім'яну частину голови потерпілого (т.
4, а.с. 29-30).

Як вмотивовано дійшов висновку
місцевий суд, ці показання свідка
ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5
узгоджуються з даними висновків
судово-медичної і додаткових
судово-медичних експертиз, з
показаннями в судовому засіданні
експерта ОСОБА_9 щодо локалізації,
ступеня тяжкості, механізму та часу
утворення тілесних ушкоджень у
ОСОБА_8, отриманих як від злочинних дій
ОСОБА_5, так і у ході надання ним та
свідком невідкладної медичної
допомоги потерпілому.

Отже місцевий суд обґрунтовано
зазначив, що деякі протиріччя у
показаннях обвинуваченого та свідка
ОСОБА_7 стосовно кількості та
локалізації ударів не впливає на
правильність встановлених обставин
вчиненого правопорушення, оскільки
винність ОСОБА_5 підтверджується
сукупністю досліджених у судовому
засіданні доказів, яким суд дав
відповідну оцінку.

Наведені у вироку докази є належними та
допустимими, а тому суд відповідно до
положень пунктів 7, 8 розділу ХІ
«Перехідні положення» КПК
обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Місцевий суд належним чином перевірив
доводи обвинуваченого про те, що він на
час вчинення кримінального
правопорушення був відсутній у
м. Луцьку, та визнав їх
необгрунтованими, навівши у вироку
переконливі мотиви свого рішення.

Твердження у касаційних скаргах про
застосування до ОСОБА_5 недозволених
методів слідства були предметом
розгляду суду першої інстанції та
визнані безпідставними. Цей суд
дослідив матеріали про відмову в
порушенні кримінальної справи за
зверненням ОСОБА_5 з приводу
неправомірних дій працівників міліції
щодо нього, постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи по
даному факту від 28 січня 2010 року, яка є
чинною, а також допитав працівників
правоохоронних органів, які
спростували обставини застосування
ними до ОСОБА_5 недозволених методів
слідства.

Окрім того, суд дав оцінку показанням
ОСОБА_5 як підозрюваного та як
обвинуваченого, котрі він давав у
присутності обраних ним захисників, де
висував різні позиції свого захисту, що
у сукупності на думку суду свідчило про
відсутність тиску на ОСОБА_5 на
досудовому слідстві.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про доведеність винуватості
ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального
правопорушення та вірно кваліфікував
його дії за ч. 1 ст. 119 КК.

Суд апеляційної інстанції погодився з
такими висновками місцевого суду,
навівши в ухвалі переконливі мотиви.
Вирок місцевого суду відповідає
вимогам статей 370, 373-374 КПК, а ухвала
апеляційного суду - вимогам ст. 419
КПК.

Покарання засудженому призначено із
дотриманням вимог статей 50, 65 КК та є
необхідним і достатнім для його
виправлення і попередження нових
злочинів.

Що ж стосується доводів у касаційних
скаргах про неправильне зарахування до
призначеного ОСОБА_5 покарання строку
його перебування під вартою, то
відповідно до положень ст. 537 КПК
питання про всякого роду сумніви і
протиріччя, що виникають при виконанні
вироку, вирішуються місцевим судом, а
не судом касаційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які відповідно
до ст. 412 КПК були би підставами для
скасування судових рішень, не
встановлено.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія
суддів

у х в а л и л а:

Вирок Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28 травня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Волинської
області від 16 серпня 2013 року щодо
ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні
скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого
- без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

Т.В. Матієк І.В. Григор'єва Л.А. Романець