Ухвала

іменем україни

03 березня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_7.,
суддів:ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11.,

розглянувши в судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України в порядку глави 33 КПК України,

у с т а н о в и в:

У поданій заяві, як убачається з її змісту, засуджений ставить питання про допуск кримінальної справи щодо нього до провадження Верховного Суду України у порядку глави 33 КПК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 445 цього Кодексу.

Вказуючи на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь, а саме - ст. 75 КК України при призначенні покарання за ст. 190 КК України. Просить скасувати ухвалу касаційного суду від 18 листопада 2014 року і постановити рішення про задоволення касаційної скарги захисту про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням. Для порівняння надає копію ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року.

Відповідно до наданих засудженим копій судових рішень, вироком Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року ОСОБА_6. засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 190 КК України - на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 190 КК України - на строк 5 років. На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6. звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ст. 76 КК України.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2014 року вирок районного суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано і призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 190 КК України - на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 190 КК України - на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. В решті вирок суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2014 року вказаний вирок суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи, викладені в заяві, дослідивши надані копії судових рішень та інші матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями глави 33 КПК України, Верховний Суд України наділений повноваженнями перегляду судових рішень з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь (крім питань призначення покарання, звільнення від покарання та від кримінальної відповідальності), що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень.

Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Визначений ст. 445 КПК України перелік підстав для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень у кримінальних справах є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як убачається зі змісту заяви ОСОБА_6, він порушує питання про скасування судового рішення через неоднакове призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Оскільки питання про звільнення від відбування покарання відносяться до дискреційних повноважень суду і стосуються питання призначення покарання і звільнення від нього, вони підпадають під застереження, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК України, а тому не можуть бути предметом перегляду Верховним Судом України.

Аргументів щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону в різних справах, у яких рішення набрали законної сили, у поданій засудженим заяві не міститься.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для допуску справи щодо ОСОБА_6 до провадження Верховного Суду України.

Керуючись ст. 451 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити засудженому ОСОБА_6 в допуску кримінальної справи до провадження Верховного Суду України для перегляду за його заявою.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_11