Ухвала

іменем україни

28 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11

при секретарі ОСОБА_12

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000058 за обвинуваченням

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки та жительки АДРЕСА_1 раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_13

захисника ОСОБА_2,

за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2015 року щодо неї,

в с т а н о в и л а:

Вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції на день вчинення злочину) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки, з конфіскацією майна без спеціальної конфіскації.

Відповідно до ст. 54 КК України до ОСОБА_1 застосовано додаткове покарання у виді позбавлення її 4 категорії 7 рангу посадової особи місцевого самоврядування.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2015 року вирок районного суду щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винною та засуджено за те, що вона з 11 листопада 2ОІ0 року обіймала виборчу посаду сільського голови Берізківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, будучи посадовою особою - керівником органу місцевого самоврядування 4 категорії 7 рангу та згідно примітки 2 до ст. 368 КК України, службовою особою, яка займає відповідальне становище, 8 травня 2014 року о 10 год. 49 хв. в службовому кабінету Березківської сільської ради, розташованої по вулиці Радянській, 26 в с. Берізки Кривоозероького району Миколаївської області, одержала від потерпілого ОСОБА_3 неправомірну вигоду в розмірі 18 ООО грн. за наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ст. 42. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади, до повноважень якої відноситься: організація в межах, визначених цим законом, роботи ради та її виконавчого комітету; здійснення керівництва апаратом ради та її виконавчого комітету; скликання сесій ради, внесення пропозиції та формування порядку денного сесій ради та головування на пленарних засіданнях ради; скликання загальних зборів громадян за місцем проживання; укладання від імені територіальної громади, ради та й виконавчого комітету договорів відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради; представлення територіальної громади, ради та її виконавчого комітету у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; підписання рішень ради та її виконавчого комітету. Сільський голова, несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

В грудні 2013 року до обвинуваченої ОСОБА_1, як до голови села, звернувся директор ДП «Бентон» - потерпілий ОСОБА_3, з приводу демонтажу сільського будинку культури власними силами та за власний рахунок, при цьому залишки будівельних матеріалів забере для переробки та виготовлення виробів з бетону для будівництва, так як останнє є одним із видів господарської діяльності, очолюваного ним підприємства, та з пропозицією заплатити на рахунок сільської ради в якості компенсації за будівельні матеріали 10 ООО грн.

Так, як сільський будинок культури знаходився на балансі сільської ради, з 2010 року є аварійним та подальшій експлуатації не підлягає, ОСОБА_1 прийняла пропозицію ОСОБА_3 Вбачаючи його інтерес в демонтажу нерухомості, діючи умисно з корисливих мотивів, в одній із розмов з потерпілим в лютому 2014 року повідомила, що суму він повинен подвоїти та передати готівку їй, а не на рахунок сільської ради, інакше в демонтажі нерухомості йому буде відмовлено.

Потерпілий ОСОБА_3, усвідомлюючи, що від ОСОБА_1 залежить позитивне вирішення питання щодо демонтажу сільського будинку культури саме ним, погодився сплатити грошові кошти в розмірі 18 ООО грн., що було узгоджено з ОСОБА_1, так як він візьме на себе витрати за проведення технічної експертизи, та розуміючи, що в нього ОСОБА_1 вимагає неправомірну вигоду для себе, звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Отримавши згоду потерпілого надати їй неправомірну вигоду, ОСОБА_1, використовуючи службове становище, сприяла швидкому документальному оформленню, що надало можливість ОСОБА_3 приступити до демонтажу аварійної нерухомості, а саме 31.01.2014 року ініціювала та внесла на сесію сільської ради питання щодо створення комісії по списанню з балансу сільської ради будинку культури; вела розмови з експертом, який 16.04.2014 року надав технічний висновок про аварійність приміщення та недоцільність його подальшої експлуатації; 23.04.2014 року виступила на загальних зборах (сходці) громадян села з промовою про аварійність будинку культури, де від громади отримала дозвіл на його демонтаж; 25.04.2014 року на сесії сільської ради за сприянням ОСОБА_1 було прийнято рішення № 2 про списання з балансу сільської ради будинку культури; 08.05.2014 року від імені Берізківської сільської ради в службовому кабінеті підписала та скріпила печаттю сільської ради договір про соціальне партнерство з ДП «Бентон» в особі директора ОСОБА_3, який передала потерпілому ОСОБА_3, а останній, діючи під контролем правоохоронних органів, за вчинення вказаних дій надав ОСОБА_1 неправомірну вигоду в розмірі 18000 грн., які виявлені в сумці обвинуваченої під час обшуку.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджена ОСОБА_1 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо неї та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суддя районного суду, в порушення вимог ч. 2 ст. 31 КПК України, розглянув справу одноособово, що на думку засудженої є безумовною підставою для скасування судових рішень. Посилається при цьому на неповноту та однобічність досудового розслідування та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону. Вважає, що в її діях відсутній склад інкримінованого їй злочину. Крім того вказує, що апеляційний суд не звернув уваги на порушення допущені районним судом та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь суді, думку захисника ОСОБА_2, яка підтримала касаційну скаргу засудженої, думку прокурора ОСОБА_13 який не підтримав касаційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Засудженою ОСОБА_1 у касаційній скарзі порушується питання про перегляд судових рішень щодо неї у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та однобічністю і неповнотою досудового та судового слідства. Проте, зазначені обставини були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій, та їм дана належна оцінка. Відповідно до вимог ст. 433 КПК України, вони перегляду в касаційному порядку не підлягають. Тому, при розгляді доводів касаційної скарги засудженої ОСОБА_1, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами.

Вина засудженої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України підтверджується доказами у справі, яким суд дав належну оцінку та які узгоджуються між собою.

Зокрема винність ОСОБА_1 підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_3, показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, даними протоколу про результати контролю за вчиненням злочину, електрофотокопіями оглянутих банкнот, даними протоколу огляду речей та документів, роздруківкою електронних інформацій вхідних та вихідних дзвінків та текстових повідомлень за номером телефону, яким користувалась ОСОБА_1, висновком експерта № 872 від 16 червня 2014 року, стенограмами розмов між потерпілим та засудженою. Зазначені докази вини засудженої узгоджуються між собою, зібрані із дотриманням вимог КПК у зв'язку із чим судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про можливість прийняття цих доказів.

Зазначені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи про те, що висновки в цій частині не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, є необґрунтованими, оскільки суд, у відповідності до вимог процесуального закону, дав оцінку доказам, ґрунтуючись на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, навівши у вироку мотиви прийнятого рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження касаційним судом встановлено, що судом першої інстанції вимоги кримінального процесуального закону повністю дотримані, судове засідання проведено повно та всебічно досліджені всі докази по справі, яким суд дав належну оцінку.

Доводи засудженої ОСОБА_1 про те, що в її діях відсутній склад інкримінованого їй кримінального правопорушення, були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій та визнані непереконливими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами, які суд навів у своєму рішенні, належним чином мотивуючи своє рішення.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 368 КК України кваліфіковано правильно, підстав для їх перекваліфікації колегія суддів не вбачає.

Даних, які б свідчили, що у справі неправильно застосовано кримінальний закон, не виявлено.

Покарання ОСОБА_1 призначено з дотриманням загальних засад, передбачених ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, даних про особу засудженої.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суддя районного суду, в порушення вимог ч. 2 ст. 31 КПК України, розглянув справу одноособово, що на думку засудженої є безумовною підставою для скасування судових рішень, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Органами досудового слідства ОСОБА_1 інкримінувалось вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції від 18 квітня 2013 року), санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювалось професійним суддею одноособово, що на думку колегії суддів, відповідає вимогам процесуального закону.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які були б підставою для зміни судових рішень щодо ОСОБА_1, колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженої немає.

Керуючись ст.ст. 434, 436, 438 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, і оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ ________________

ОСОБА_9 ОСОБА_11 ОСОБА_10