Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_6,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5,

за участю прокурора ОСОБА_7,

засудженого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

переглянула в судовому засіданні вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року за касаційною скаргою з доповненнями до неї засудженого ОСОБА_1

Зазначеним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_1

,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК до покарання за цим вироком частково зараховано покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014 року та визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 13 березня 2014 року приблизно о 15.40 год., перебуваючи на АДРЕСА_2, зайшов до приміщення магазину з реалізації комісійної техніки ФОП «ОСОБА_2», та діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, підійшов до прилавку магазину з реалізації комісійної техніки і, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, через вікно, з якого здійснюється реалізація комісійної техніки, повторно, таємно проник до іншого приміщення, звідки викрав мобільний телефон марки «QIXIGHE Z-61», чим спричинив ФОП «ОСОБА_2» матеріальної шкоди на суму 338,31 грн.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну судових рішень та пом'якшення призначеного йому покарання у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості. В обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що його дії неправильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК, оскільки в них відсутня ознака проникнення до іншого приміщення. На думку засудженого, він вчинив крадіжку з магазину шляхом вільного доступу. Вважає, що при призначенні йому покарання належним чином не були враховані дані про його особу та обставини, які пом'якшують покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, який просив задовольнити касаційну скаргу, думку прокурора, котрий просив скаргу засудженого залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Верховний Суд України у постанові Судової палати у кримінальних справах від 15 листопада 2012 року зазначив, що виходячи зі змістових зовнішніх ознак суспільно небезпечного діяння (об'єктивна сторона злочину) та інтелектуально-вольових (суб'єктивна сторона злочину), у тому разі, коли особа мала намір викрасти конкретне майно з торгової зали крамниці й обрала спосіб заволодіння ним, пов'язаний із формально безперешкодним входженням до приміщення крамниці, факт потрапляння за таких обставин не повинен визнаватися «проникненням» у кримінально-правовому значенні. Коли ж особа задумала викрасти майно у тій же крамниці, але з відокремленої торгової секції (торгівля ювелірними виробами, електронними засобами тощо), яка облаштована в приміщенні крамниці, і потрапляння до зали крамниці не було обмежено часовими рамками чи іншим засобами, то вхід у приміщення крамниці не може визнаватися кримінально караним проникненням, тоді як викрадення майна із приміщення секції, вільний доступ до якої був обмежений, у разі потрапляння туди має визнаватися незаконним проникненням.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 фактичною підставою кваліфікації діяння, із правильністю якої погодився суд апеляційної інстанції, стали об'єктивні дані, досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку. Під час юридичної оцінки цих даних були з'ясовані: предмет майна, яким ОСОБА_1 хотів заволодіти, а саме мобільний телефон; його місце знаходження - вітрина у приміщенні магазину, яка є окремим ізольованим приміщенням, і відокремлена від іншої площі метало-пластиковою огорожею з дверима та вікном для видачі товару; мотив його злочинної поведінки, характер, спосіб, час і послідовність вчинюваних ним дій (скориставшись відсутністю продавця в секції, перехилився через прилавок та викрав телефон).

З огляду на ці обставини та їх кримінально-правове значення було зроблено правильний висновок про наявність у діях ОСОБА_1 ознак крадіжки, поєднаної з проникненням у інше приміщення.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, то вони також є безпідставними.

Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Обираючи покарання ОСОБА_1, місцевий суд згідно з вимогами

зазначеної норми КК врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, конкретні обставини справи, дані про особу засудженого (неодноразово судимий за корисливі злочини, має малолітню дитину), обставину, що пом'якшує покарання (відшкодування завданої шкоди), та обґрунтовано призначив покарання за

ч. 3 ст. 185 КК у мінімальних межах санкції цієї норми закону.

Оскільки ОСОБА_1 був засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014 року, суд відповідно до ч. 4

ст. 70 КК призначив остаточне покарання частково зарахувавши покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_1 остаточне покарання відповідає загальним засадам його призначення, є необхіднім та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів і не вбачає підстав для його пом'якшення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК були би підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_6