Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
30 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого - ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

секретаря судового засідання ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Листвин Дубенського району Рівненської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, працюючого на посаді директора Княгининської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Дубенського району, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені злочину. передбаченого ч.1 ст.126 КК України,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 02 листопада 2010 року близько 15 год. в приміщенні лаборантської кімнати кабінету біології Княгининської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів по вул.Шкільній, 1 у с.Княгинин Дубенського району Рівненської області у ході сварки ребром правої руки умисно завдав удар у праву скроневу частину обличчя ОСОБА_4 , а отже вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.126 КК України.

У ході апеляційного розгляду виправданий ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому злочині не визнав і пояснив, що 02 листопада 2010 року, коли проводив урок, то до класу зайшла ОСОБА_4 та сказала, що він вдарив її. Перед цим він зайшов до неї в лаборантську і забрав класний журнал, який потерпіла після уроку зобов`язана була занести в учительську. Факт існування конфлікту з потерпілою ОСОБА_4 не заперечив.

Потерпіла ОСОБА_4 показала апеляційному суду, що на ґрунті виборів до місцевих рад між обвинуваченим ОСОБА_5 , і нею виник конфлікт. Під кінець робочого дня 2 листопада 2010 року ОСОБА_5 прийшов до неї в лаборантську, де кричав на неї і ображав, та наніс удар ребром долоні у скроню.

Свідок ОСОБА_7 у ході апеляційного розгляду показала, що у 2010 році вона навчалась у Княгининській школі, директором якої був ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 була її класним керівником. Одного дня, точної дати вона не пам`ятає, на останньому уроці, який проводив директор ОСОБА_5 , у клас зайшла заплакана ОСОБА_4 та сказала дітям, що її вдарив директор школи, на що останній наказав їй вийти з кабінету. Самого ж конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 учні не бачили.

Згідно показань свідка ОСОБА_8 у 2010 році, коли вона навчалася у Княгининській школі, під час уроку, який провадив директор ОСОБА_5 до класу увійшла ОСОБА_4 . Остання плакала і сказала, що її вдарив ОСОБА_5 (а.с.143-144).

Про існування конфлікту між директором школи та колегою ОСОБА_4 показала місцевому суду свідок ОСОБА_9 (а.с.142), показання якої досліджено в апеляційному суді.

Згідно даних довідки травмпункту Дубенської міської лікарні №4428 від 02 листопада 2010 року при огляді у ОСОБА_10 виявлено припухлість у правій скроневій ділянці (а.с.2). Можливість отримання ОСОБА_4 удару рукою не виключається, про що зазначено в акті судово-медичного обстеження №393 від 04 листопада 2010 року.

Оцінюючи в сукупності показання потерпілої, свідків, підсудного та дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить висновку про доведеність вини підсудного ОСОБА_5 в тому, що він у ході сварки ребром правої руки умисно завдав удар у праву скроневу частину обличчя ОСОБА_4 , чим вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.126 КК України.

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_5 виправданий за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, тобто в умисному нанесенні ОСОБА_4 удару рукою в обличчя (а.с.145-146).

В апеляції на вирок потерпіла просила скасувати необґрунтований виправдувальний вирок місцевого суду у зв?язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України. В обґрунтування цього зазначила, що мотивом агресивної поведінки ОСОБА_5 була її участь у виборах сільського голови. Як зазначила потерпіла, вказавши у вироку, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції не дав оцінки сукупності доказів - акту судово-медичної експертизи, медичним документам, показанням свідків, а тому просила провести судове слідство у повному об?ємі.

Доводи апеляції знайшли своє підтвердження під час судового слідства, оскільки достовірності існування конфлікту між сторонами обвинувачений, потерпіла та вказані вище свідки не заперечували. При огляді ОСОБА_10 , проведеному в травмпункті Дубенської міської лікарні у день події, в потерпілої виявлено припухлість у правій скроневій ділянці. Тому колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.378 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі - КПК 1960 р.) виправдувальний вирок місцевого суду підлягає скасуванню як необґрунтований.

Санкцією ч.1 ст.126 КК України передбачено покарання у виді штрафу, громадських робіт або виправних робіт.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначені покарання колегія суддів враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, вчинений злочин є невеликої тяжкості та відсутність обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає можливим призначити найменш суворий вид покарання, передбачений санкцією за цей злочин.

Разом з цим колегія суддів враховує, що дана справа розглядалась неодноразово.

Так, вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 08.02.2013 року, залишеного без зміни ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16.04.2013 року, ОСОБА_5 був виправданий за недоведеністю його вини у вчинені злочину, передбаченого, ч.1 ст.126 КК України (а.с.46-47, 63).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2013 року цю ухвалу було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд (а.с.73-74).

За результатами розгляду апеляції потерпілої ОСОБА_4 , ухвалою апеляційного суду від 25.11.2013 р. вирок місцевого суду від 08.02.2013 року було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі (а.с.81).

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки, у разі вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

За роз`ясненнями п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. №1 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

З матеріалів даної кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_5 від суду не ухилявся, а отже 03 листопада 2012 року закінчився строк давності.

Відтак ОСОБА_5 слід звільнити від покарання на підставі п.1 ч.1 ст.49 та ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

У скарзі приватного звинувачення потерпіла також просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.2).

Згідно вимог ст.365 КПК 1960 р. вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Відповідно до ст.16-1 КПК 1960 р. розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їх прав. Функція розгляду справи покладається на суд.

У поданій потерпілою 29.10.2014 року апеляції, яку постановою головуючого було залишено без руху, питання щодо вирішення цивільного позову не ставилось (а.с.151, 162). Не порушувалось це питання і в останній апеляції, яка є предметом розгляду апеляційного суду (а.с.165-167).

Оскільки апеляційний суд не вправі вийти за межі апеляції, то підстав для задоволення заявленого у скарзі цивільного позову колегія суддів не має.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.365, 366, 378 КПК України 1960 р., п.15 Перехідних положень КПК України 2012 р., колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 задовольнити.

Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_5 - скасувати.

Визнати ОСОБА_5 винним у пред`явленому за ч.1 ст.126 КК України обвинуваченні і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.

На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності ОСОБА_5 від призначеного покарання звільнити.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом одного місяця з моменту його проголошення, а засудженим - у той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Згідно.
Суддя-доповідач ОСОБА_1