ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
5-1858кМ14 У х в а л а
Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
цивільних і кримінальних справ у
головуючого - судді Пойди М.Ф., суддів
-Бех М.О., Квасневської Н.Д., з участю
прокурора - Парусова А.М., засудженого
ОСОБА_1, його захисника - адвоката
ОСОБА_2, розглянувши у відкритому
судовому засіданні кримінальну справу
за касаційною скаргою захисника
засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на
вирок Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 вересня 2013 року та ухвалу
колегії суддів Судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21
листопада 2013 року, -

В С
Т А Н О В И Л А:

Вироком Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 вересня 2013 року -

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина
України, раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до
покарання у виді позбавлення волі на 4
роки з позбавленням права керування
транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст. ст. 75 КК України ОСОБА_1
звільнено від відбування покарання з
випробуванням, з іспитовим на строк 2
роки.

У відповідності до ст..76 КК України на
ОСОБА_1 покладено обов'язки,
передбачені п.3, 4 ч.1 цієї статті.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у
вчиненні злочину за

наступних обставин.

31 липня 2011 року, близько 02 години 45
хвилин, ОСОБА_1,

керуючи автомобілем «ЗАЗ ТF 699Р»,
рухаючись в темну пору доби, під час
сильного дощу по мокрому асфальтовому
покриттю проїжджої частини вулиці
Десантна м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, з боку
вулиці ОСОБА_3 в напрямку вулиці
Електрозаводської, порушивши вимоги п.
12.3 Правил дорожнього руху, не
відреагував на зміни дорожньої
обстановки, зокрема, при повороті
вправо невстановленого автомобіля ВАЗ
-21099, який рухався попереду автомобіля
засудженого в попутному напрямку з
рівнозначною швидкістю, своєчасно не
вжив заходів для зниження швидкості
руху, внаслідок чого здійснив наїзд на
пішохода ОСОБА_4, який знаходився на
смузі руху автомобіля під керуванням
ОСОБА_1, внаслідок чого, потерпілому
спричинено тяжкі тілесні ушкодження за
критерієм небезпеки для життя в момент
заподіяння.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21
листопада 2013 року вирок Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 24
листопада 2013 року щодо ОСОБА_1 змінено:
призначене засудженому за ч. 2 ст. 286 КК
України покарання знижено до 3 років
позбавлення волі без позбавлення права
керування транспортними засобами, зі
звільненням засудженого від
відбування покарання з випробуванням,
з іспитовим строком 1 рік, з покладенням
на нього обов'язку не виїжджати за межі
України на постійне місце проживання
без дозволу кримінально-виконавчої
інспекції, на підставі ст. ст. 75, 76 КК
України.

В решті вирок суду залишено без зміни.

В касаційній скарзі захисник
засудженого, посилаючись на істотні
порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
просить судові рішення скасувати, а
кримінальну справу закрити. При цьому
вважає, що висновки суду обґрунтовано
недопустимими доказами - даними
протоколу відтворення обстановки і
обставин події, які не відповідали
реальній обстановці ДТП та протоколу
слідчого експерименту від 26 жовтня 2011
року, тобто слідчої дії, яка була
проведена в період чинності КПК
України (1960 року) і зазначеним Кодексом
не була передбачена.

Крім цього, як на порушення
встановленого законом порядку
проведення процесуальної дії, вказує,
що в ході слідчого експерименту
понятий ОСОБА_5 одночасно виконував
функцію водія транспортного засобу.
Зазначається в скарзі і про те, що при
проведенні судової автотехнічної
експертизи, дані якої покладені в
основу вироку, не взято до уваги факту
знаходження між автомобілем під
керуванням ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_4
невстановленого автомобіля «ВАЗ-21099»,
що позбавляло водія можливості
завчасно виявити пішохода та вжити
заходів для уникнення ДТП. Також
захисник уважає, що всупереч вимогам
ст. 315-1 КПК України (1960 року), органом
досудового слідства не було виконано
судове доручення на підставі постанови
суду від 25 квітня 2013 року про
проведення повторного відтворення
обстановки і обставин події за участю
засудженого ОСОБА_1, його захисника,
потерпілого ОСОБА_4 і свідка ОСОБА_6 Як
на порушення принципу безпосередності
судового розгляду автор касаційної
скарги посилається на те, що судом не
було допитано безпосереднього
очевидця пригоди ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який просив залишити
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без зміни, пояснення
засудженого та його захисника, які
підтримали касаційну скаргу і просили
її задовольнити, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з оскаржуваного вироку,
він постановлений із дотриманням вимог
ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), крім
іншого, в ньому належним чином
викладено формулювання обвинувачення,
пред'явленого ОСОБА_1 і визнаного судом
доведеним, висновки суду про
винуватість засудженого у вчинені
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК
України, вмотивовано на підставі
об'єктивно з'ясованих обставин, що
підтверджені доказами, дослідженими в
судовому засіданні, яким суд дав
належну оцінку.

Перевіряючи в ході судового слідства
доводи сторони захисту про
невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні
злочину у зв'язку з відсутністю
технічної можливості уникнути наїзду
на пішохода, суд першої інстанції
зробив детальний аналіз зібраних у
справі доказів в їх сукупності, на
підставі чого обґрунтовано спростував
відповідні доводи і дійшов правильних
висновків про порушення засудженим
вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, що
стало безпосередньою причиною ДТП та
її наслідків у виді заподіяння
потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

В обґрунтування прийнятого рішення суд
послався на показання потерпілого
ОСОБА_4 про обставини ДТП, дані проколу
огляду місця події з фототаблицями,
висновок судово-медичної експертизи №
1931 від 1 вересня 2011 року щодо характеру,
ступеня тяжкості заподіяних
потерпілому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень
та механізму їх спричинення, протоколу
відтворення обстановки і обставин
події за участю свідка ОСОБА_6, у ході
якого свідок докладно пояснив механізм
виникнення пригоди (т. 1, а. с. 8-18, 44-45, 87-92).

Всупереч доводам касаційної скарги,
суд дійшов обґрунтованих висновків про
те, що відтворення обстановки і
обставин події за участю свідка ОСОБА_6
було проведено з дотриманням вимог ст.
194 КПК України (1960 року) й відповідно до
реальної обстановки пригоди: в темний
час доби, зі штучним створенням
аналогічних погодних умов, стану
дорожнього покриття та використанням
подібних транспортних засобів, у тому
числі автомобіля «ВАЗ 21099», який
рухався попереду та знаходився між
автомобілем під керуванням ОСОБА_1 і
пішоходом ОСОБА_4 На підставі показань
свідка було визначено відстань між
транспортними засобами безпосередньо
перед ДТП, розташування на проїзній
частині потерпілого і
експериментально встановлено, що за
таких обставин силуетна видимість для
водія ОСОБА_1 становила 31,5 м (т. 1, а. с.
87-92).

На підставі даних висновку
судово-автотехнічної експертизи №
58/27-158 від 18 жовтня 2011 року, в сукупності
з даними протоколу фіксації слідчого
експерименту та поясненнями експерта
ОСОБА_11, встановлено час руху
автомобіля з моменту застосування
водієм екстренного гальмування до
зупинки транспортного засобу та
зупиночний шлях, який становив 27,3 м,
тобто був меншим за відстань силуетної
видимості. Виходячи з таких даних,
експерт дійшов висновку, що водій
ОСОБА_1 мав технічну можливість
уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_4
шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил
дорожнього руху України, а невиконання
цих вимог водієм ОСОБА_1 перебувають у
причинно-наслідковому зв'язку з
виникненням ДТП (т. 1, а. с. 98-102, 117-120).

Допитаний у судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 підтвердив свою участь, як
понятого, у проведенні відтворення
обстановки і обставин події, а свідок
ОСОБА_9 - у слідчому експерименті, й
відповідність фактичного перебігу
слідчих дій зафіксованому у
протоколах.

Проведення слідчого експерименту 26
жовтня 2011 року в період чинності КПК
України 1960 року, яким така процесуальна
дія не була передбачена, та одночасне
виконання понятим ОСОБА_9 функції
водія автомобіля, на що посилається
захисник у скарзі, на думку колегії
суддів, не тягне за собою
недопустимість доказів, одержаних у
результаті відповідної слідчої дії.

Як убачається з протоколу від 26 жовтня
2011 року, фактично слідчим було
проведено відтворення обстановки і
обставин події з дотриманням усіх
вимог, передбачених ст. 194 КПК України
(1960 року).

Виходячи з вимог ч. 3 ст. 127 КПК України
(1960 року), понятими не можуть бути
потерпілий, родичі підозрюваного,
обвинуваченого, потерпілого,
працівники органів дізнання і
досудового слідства та інші особи, які
заінтересовані у справі. Інших прямих
заборон щодо участі у слідчих діях
понятих КПК України (1960 року) не
містить.

Керування понятим транспортним
засобом під час відтворення обстановки
і обставин події по суті було
виконанням технічної функції, не
свідчило та не могло свідчити про його
особисту зацікавленість у справі та
вимогам кримінально-процесуального
закону прямо не суперечило.

Сама по собі невідповідність назви
процесуального документу вимогам
кримінально-процесуального закону, за
відповідності його змісту і порядку
проведення передбаченим законом
вимогам, не може бути достатньою
підставою для визнання недопустимості
його як доказу.

За таких обставин дані протоколів
відтворення обстановки і обставин
події, фіксації проведення слідчого
експерименту та висновку судової
автотехнічної експертизи обґрунтовано
покладені в основу судових рішень як
допустимі і достовірні докази.

Доводи касаційної скарги про порушення
судом принципу безпосередності
судового розгляду у зв'язку з
непроведенням допиту свідка ОСОБА_6 не
ґрунтуються на матеріалах справи, з
яких убачається, що суд вжив
передбачених законом заходів для
забезпечення явки цього свідка в
судове засідання, в тому числі шляхом
примусового приводу (т. 2, а. с. 84, 92, 101).

Згідно з рапортами працівників
міліції, на виконання відповідних
постанов суду, а також показань ОСОБА_6
під час досудового слідства, цей свідок
працює і проживає на території
Російської Федерації, у м. Москві, у
зв'язку з чим під час досудового
розслідування ОСОБА_6 подав заяву, в
якій просив суд розгляд справи
проводити без його участі й оголосити
його показання за матеріалами справи
(т. 1, а. с. 31, 93, т. 2, а. с. 100, 107, 123).

Враховуючи викладене, суд за згодою
всіх учасників процесу, в тому числі
підсудного ОСОБА_1 та його захисника,
постановив закінчити розгляд справи за
відсутності свідка ОСОБА_10 та
обмежився оголошенням його показань,
даних у ході відтворення обстановки і
обставин події, що відповідало вимогам
ст. 306 КПК України (1960 року) (т. 2, а. с.
138-140).

Посилання захисника, як на істотне
порушення вимог
кримінально-процесуального закону, на
невиконання органом досудового
слідства судового доручення в порядку
ст. 315-1 КПК України (1960 року) про
проведення додаткового відтворення
обстановки і обставин події за участю
потерпілого ОСОБА_4, свідка ОСОБА_6,
засудженого ОСОБА_1 та його захисника,
на думку колегії суддів, є
безпідставними.

Як убачається з матеріалів справи,
орган досудового слідства вживав
передбачених законом заходів для
виконання такого доручення, однак
виконати його було неможливо з
об'єктивних причин - потерпілий від
проведення слідчої дії відмовився,
вказуючи, що на той час не пам'ятав
обставин ДТП, а свідок проживає за
межами України (т. 2, а. с. 113-116, 118-123).

Після оголошення зазначених
матеріалів у судовому засіданні
засуджений ОСОБА_1 не підтримав
клопотання захисника про проведення
відповідної процесуальної дії, у
зв'язку з чим захисник від нього
відмовився й інші учасники процесу не
заперечували проти розгляду справи без
виконання такого доручення (т. 2, а. с.
139-140).

Колегія суддів апеляційного суду,
перевіряючи справу за апеляцією
захисника засудженого на вирок
місцевого суду, ретельно перевірила
викладені в ній доводи, аналогічні
наведеним у касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про законність і
обґрунтованість вироку в частині
встановлення фактичних обставин
вчинення ОСОБА_1 злочину та
кваліфікації його дій, виклавши своє
рішення в ухвалі, яка відповідає
вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Колегія суддів суду касаційної
інстанції в ході перевірки доводів
касаційної скарги захисника вважає
обґрунтованими висновки суду про
винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
за який його засуджено, та правильною
кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286 КК
України.

Оскільки кримінальний закон
застосовано правильно, істотних
порушень вимог
кримінально-процесуального закону не
допущено, а призначене покарання
відповідає тяжкості вчиненого злочину
та особі засудженого, касаційна скарга
має бути залишена без задоволення, а
судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960
року), п. 11, 15 Розділу XI КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника
засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2
залишити без задоволення, а вирок
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 24
вересня 2013 року та ухвалу колегії
суддів Судової палати у кримінальних
справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21
листопада 2013 року щодо ОСОБА_1 залишити
без зміни.

С у д д і:

Пойда М.Ф. Бех М.О.
Квасневська Н.Д.