Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13.,

суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15,

за участю прокурора ОСОБА_16,

потерпілого ОСОБА_1

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 30 квітня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2014 року

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що судимостей не має,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 121 КК України на 6 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 296 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно ОСОБА_3 визначено покарання 6 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_3 звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, такого, що судимостей не має,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 122 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 296 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно ОСОБА_4 визначено покарання 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Цим же вироком вирішені питання по заявлених у справі прокурором і потерпілими цивільних позовах по відшкодуванню спричиненої злочином матеріальної і моральної шкоди та долі речових доказів і судових витрат у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2014 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винуватими та засуджено за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, що виразилось у заподіянні потерпілим легких тілесних ушкоджень, тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень, знищенні майна потерпілих, вчинене групою осіб із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень. При цьому, ОСОБА_3 засуджено також за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило інший розлад здоров'я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину; ОСОБА_4 - за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров'я або значну втрату працездатності менш як на одну третину.

12 квітня 2003 року близько 13 години на проспекті Постишева, 93, м. Харкова, ОСОБА_3 грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, що виразилося у тому, що він під час розмови з ОСОБА_2 і ОСОБА_1, відступивши кілька кроків назад, дістав належний йому гладкоствольний пістолет «Форт - 12Р», пристосований для відстрілу пістолетних патронів травматичної дії, здійснив з нього постріли в область лиця та тулуба останніх. В цей же час, ОСОБА_4 дістав зі свого автомобіля заздалегідь підготовлену та пристосовану для нанесення тілесних ушкоджень дерев'яну палицю і наніс нею удар по голові ОСОБА_1 ззаду. Продовжуючи, ОСОБА_4 наніс кілька ударів ОСОБА_2 вказаною палицею по руках, ногах та обличчю, після чого кинув камінь на автомобіль потерпілих «ГАЗ-3110», в результаті чого розбив заднє скло, заподіявши шкоду на суму 250 гривень.

У касаційній скарзі потерпілі просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і справу направити для проведення додаткового розслідування. Не погоджуються з кваліфікацією дій засуджених, посилаючись на необхідність їх перекваліфікації на ч. 2 ст. 15 і п. п. 5, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Наводять доводи щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства, невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи. Вказують, що не приймали участь в судових дебатах, зазначають про неправильне вирішення, на їх думку, цивільного позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_1 на підтримку доводів касаційної скарги, думку прокурора про залишення касаційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року до компетенції касаційного суду не входить перевірка наявності обставин, зазначених у статтях 368 і 369 КПК України 1960 року, а саме однобічності або неповноти досудового слідства чи судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

За таких обставин, доводи касаційної скарги потерпілих щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи, неповноти та однобічності досудового та судового слідства в касаційному порядку перегляду не підлягають, тому колегія суддів при розгляді справи за їх скаргою виходить із фактичних обставин, установлених рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за встановлених у вироку обставин підтверджено сукупністю доказів, яким дана належна оцінка відповідно до вимог КПК України 1960 року. Зокрема, вони підтверджуються показаннями свідків: ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, показаннями потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_1, засуджених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про обставини описуваних у вироку подій, даними, що містяться в протоколах: огляду місця події від 12.04.2003 року, огляду речових доказів від 22.06.2003 року, актах судово-медичних досліджень № 2353 від 15.04.2003 року, № 423-а від 15.04.2003 року, висновках експертиз: № 656-а/2003 від 09.07.2003 року, № 371 від 25.07.2003 року, судово-балістичної експертизи № 5495/5497 від 19.08.2003 року, комплексної комісійної балістичної та судово-медичної експертизи № 77 від 26.03.2005 року, судово-товарознавчої експертизи № 97 від 19.08.2003 року та іншими доказами.

За змістом ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Колегія суддів установила, що суд першої інстанції дотримався вимог цієї норми закону.

Отже, правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочинів за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 та ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 122 КК України. З даними висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, визнавши безпідставними доводи потерпілих про необхідність кваліфікації дій засуджених за іншими статтями кримінального закону.

Викладені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів такими, що не відповідають матеріалам справи, колегія суддів знаходить обґрунтованими, оскільки встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скоїли саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, що виразилось у заподіянні потерпілим легких тілесних ушкоджень, тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень, знищенні майна потерпілих, вчинене групою осіб із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень. При цьому, ОСОБА_3 також заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило інший розлад здоров'я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину; ОСОБА_4 - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров'я або значну втрату працездатності менш як на одну третину.

В ході перевірки матеріалів кримінальної справи колегією суддів також не встановлено процесуальних порушень при збиранні, дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду та правильність кваліфікації дій засуджених.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення касаційної скарги потерпілих і скасування судових рішень з підстав неправильного застосування кримінального закону немає.

Колегія суддів звертає увагу, що доводи касаційної скарги потерпілих, в тому числі щодо неповідомлення їх про дату судового засідання 03 липня 2014 року, після закінчення якого було постановлено та проголошено вирок, а також безпідставності, на їх думку, відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальних збитків, понесених у зв'язку з необхідністю покращеного харчування ОСОБА_2 є аналогічними доводам, викладеним у їх апеляції та були предметом перевірки апеляційного суду, який в своєму рішенні проаналізувавши наведені потерпілими підстави для скасування вироку місцевого суду, обґрунтовано залишив їх без задоволення.

Зокрема, вказаний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зробленим на підставі досліджених та оцінених наявних у матеріалах справи доказів про те, що висновок відповідно до якого ОСОБА_2 потребував покращеного харчування стосувався періоду часу, коли останній знаходився на стаціонарному лікуванні, а надані суду чеки не підтверджують що саме потерпілий придбавав вказані у них продукти харчування та саме для власного вжитку.

Що стосується посилань про неповідомлення судом потерпілих про дату судового засідання від 03 липня 2014 року, то вони спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були належно повідомлені про дату і час слухання справи. Відповідно до вимог ст. ст. 49, 267 КПК України, якими визначаються права потерпілого і його представника, потерпілий може брати участь у судових дебатах.

Ухвала апеляційного суду є такою, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року і з наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів.

Покарання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України. Рішення про звільнення від його відбування на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України є правильним.

Таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б істотними, а також неправильного застосування кримінального закону у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги потерпілих немає.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Перехідних положень КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - без зміни.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_13 ОСОБА_15