Справа № 357/6062/15-к
1-кп/357/470/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.06.2015 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білої Церкви кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000094 від 26.12.2014 р. щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, українця, громадянина України, із повною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,-

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.2 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем крім строкової служби тривалістю понад 10 діб, але не більше місяця, за наступних обставин.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій

частині) від 20 березня 2014 р. №61 ОСОБА_4 було зараховано до списків особового складу вказаної військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ), де він проходив військову службу за призовом по мобілізації на посаді оператора групи бойового управління до 11 березня 2015 р. у військовому званні «солдат».

Відповідно до вимог ст.ст.1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.11 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України солдат ОСОБА_4 як військовослужбовець ЗС України був повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Разом з тим, являючись військовослужбовцем ЗС України і достовірно

знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, 23

жовтня 2014 р. близько 7 год. ОСОБА_4 самовільно залишив розташування в/ч НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) за адресою АДРЕСА_2 та до 19 листопада 2014 р. був відсутній на службі без поважних причин, тривалістю понад 10 діб, але не більше місяця.

19 листопада 2014 р. ОСОБА_4 добровільно прибув до місця проходження служби: в розташування військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) де проходив службу до березня 2015 р.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні інкримінованого йому злочину визнав повністю і показав суду, що дійсно, за призовом по мобілізації в березні 2014 р. був зарахований до списків особового складу в/ч НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 , де проходив службу на посаді оператора групи бойового управління у військовому званні «солдат».

Після ротації, 23 жовтня 2014 р. самовільно залишив службу, оскільки матері-пенсіонерці необхідні були грошові кошти, які він в період до 19 листопада 2014 р. заробив під час виконання ремонтних робіт по найму.

19 листопада 2014 р. повернувся на службу.

У скоєному чистосердечно розкоюється, просить суворо не карати та не позбавляти волі.

Визнаючи себе повністю винним та не оспорюючи фактичні обставини справи, обвинувачений ОСОБА_4 просив суд не досліджувати докази зібрані під час досудового розслідування і після роз`яснення положень ч.3 ст.349 КПК України у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого і суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Таким чином суд вважає, що вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому дій доведено у повному обсязі і його дії вірно кваліфіковані за ст.407 ч.2 КК України, оскільки він вчинив самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад 10 діб, але не більше місяця.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу винного, обставини справи.

ОСОБА_4 раніше не судимий і вперше притягується до кримінальної відповідальності, у скоєному чистосердечно розкоюється, добровільно з`явився із зізнанням та активно сприяв розкриттю злочину - наведені обставини суд розцінює як пом`якшуючі відповідальність.

Як особа ОСОБА_4 за місцем служби характеризується негативно.

Обтяжуючих відповідальність обставин у провадженні не встановлено.

З врахуванням всіх наведених обставин та даних про особу ОСОБА_4 , суд вважає, що виправлення та перевиховання останнього можливе без ізоляції від суспільства і йому слід призначити покарання в межах санкції статті, за якою його визнано винним, у виді позбавлення волі, та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, оскільки на думку суду, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.

Речові докази та процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосовувався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.407 ч.2 КК України і призначити покарання - 1(один) рік позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку - 1(один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Контроль за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_4 покласти на Білоцерківський МВВС Київської області за місцем його проживання.

Вирок може бути оскаржений всіма учасниками процесу до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення вироку.

Суддя: ОСОБА_1