Справа № 1-2/10
П О С Т А Н О В А

05.01.2010

Іллінецький районний суд Вінницької області в скаладі:

в складі: головуючого судді Дєдова М.С.,

при секретарі Самарській Г.І.,

з участю прокурора Папроцький В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, цигана, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_4, неодруженого, непрацюючого, в силу ст.55 КК України несудимого, -

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України (редакції 1960 р.), -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іллінецького районного суду Вінницької області з грудня 1996 року знаходиться кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 р).

Згідно із обвинувальним висновком (а.с.94-97) ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (редакції 1960 р.), - таємне викрадення індивідуального майна громадян (крадіжка), кваліфікуючою ознакою якого є крадіжка, що завдала значної шкоди, а саме, у тому, що він 25 липня 1996 року близько 02:00 год. ночі з метою крадіжки проник на територію належного ОСОБА_2 домогосподарства по вул. Кірова, 74 у м. Іллінці Іллінецького р-ну Вінницької обл., звідки таємно викрав велосипед марки «Мінськ» вартістю 220 грн., завдавши потерпілому ОСОБА_2 значної шкоди.

Постановою Іллінецького районного суду від 09.06.1997 року підсудного ОСОБА_1 в звязку із ухиленням від явки до суду оголошено в розшук та змінено стосовно останнього запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту, а провадження в справі зупинено до розшуку підсудного (а.с.106).

Постановою Іллінецького районного суду від 05.01.2010 року за клопотанням прокурора відновлено провадження по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 р) та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Під час розгляду справи прокурор заявив суду клопотання про закриття кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 р.), на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (1960 року), ст.5 КК України (2001 р.), у зв'язку з декриміналізацією цього злочину у звязку із змінами законодавства про кримінальну відповідальність. В обґрунтування клопотання пояснив, що вартість викраденого 25 липня 1996 року ОСОБА_1 майна складає 220 грн., його дії згідно ч.2 ст.140 КК України (1960 р.) кваліфіковано як таємне викрадення індивідуального майна громадян (крадіжка), що завдала значної шкоди, 01 вересня 2001 року Кримінальний кодекс Української РСР від 28 грудня 1960 року втратив чинність у звязку із прийняттям та набранням чинності Кримінального кодексу України (в редакції 2001 р.), виключно діючими на час розгляду справи в суді кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Протиправне діяння ОСОБА_1 не було перекваліфіковано державним обвинуваченням за новим кримінальним законом (КК України (2001р.) в звязку із перебуванням підсудного у розшуку та в звязку із цим неможливості вчинення з ним процесуальних дій. Згідно із ч.3 ст.185 КК України (в редакції 2001 р.) також передбачено кримінальну відповідальність за скоєння аналогічного за своїм складом злочину, - таємного викрадення чужого майна (крадіжка), що завдала значної шкоди потерпілому. Визначаючи крадіжку, що завдала значної шкоди потерпілому, (ч.3 ст. 185 КК) потрібно брати в сукупності дві умови: матеріальне становище потерпілого та розмір збитку на суму від ста до двохсот п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (примітка 2 до ст.185 КК України (2001р.).

З 25 червня 2009 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за викрадення чужого майна», який знизив вартість викраденого майна для наявності кримінальної відповідальності до 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що станом на час розгляду цієї справи - 05.01.2010 року, з урахуванням положень пп.6.1.1 п.6.1 ст.6, п.22.5 ст.22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», ст.55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» складає 74 грн.40коп. ((744(мінімальна заробітна плата)х50%)х0,2=74 грн.40коп. неоподатковуваний мінімуму, який встановлено на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 Закону). Враховуючи викладене, необхідною умовою для кваліфікації протиправних дій ОСОБА_1 за ч.3 ст.185 КК України (в редакції 2001 р.) як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що завдала значної шкоди потерпілому є розмір збитку на суму від ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто розмір збитку повинен складати не менш як 7440 грн.

Таким чином, оскільки вартість викраденого 25 липня 1996 року ОСОБА_1 майна складає 220 грн., його дії обвинуваченням було кваліфіковано за ч.2 ст.140 КК України (1960р.), а станом на час розгляду цієї справи - 05.01.2010 року норми ч.2 ст.140 КК України (1960р.) втратили чинність, а діють приписи ч.3 ст.185 КК України (в редакції 2001 р.), якими передбачено відповідальність за скоєння аналогічного за своїм складом злочину, - крадіжки чужого майна, що завдала значної шкоди потерпілому, збитки від якої повинні складати не менш як 7440 грн., то в діянні ОСОБА_1 відсутній склад злочину, передбачений ч.3 ст.185 КК України, в зв'язку із декриміналізацією цього злочину, а тому кримінальна справа про його обвинуваченню підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (1960 року), ст.5 КК України (2001 р.).

Суд вислухавши думку прокурора вважає, що кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 р.), слід закрити з наступних підстав.

ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України (редакції 1960 р.), - таємне викрадення індивідуального майна громадян (крадіжка), кваліфікуючою ознакою якого є крадіжка, що завдала значної шкоди, а саме у вчиненні ним 25 липня 1996 року крадіжки належного ОСОБА_2 велосипеду марки «Мінськ» вартістю 220 грн.

01 вересня 2001 року Кримінальний кодекс Української РСР від 28 грудня 1960 року втратив чинність у звязку із прийняттям та набранням чинності Кримінального кодексу України (в редакції 2001 р.), виключно діючими на час розгляду справи в суді кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення.

Крім того, законодавство України передбачає поряд із кримінальною відповідальністю за скоєння крадіжок також відповідальність за скоєння адміністративних правопорушень.

Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 р.) як і попереднім кримінальним кодексом також встановлено кримінальну відповідальність за крадіжки майна, у тому числі й за крадіжки майна, що завдала значної шкоди, що закріплено у ст.185 КК України (2001 р.).

Відповідно до ст.51 КУпАП дрібна крадіжка чужого майна вважається дрібною у випадках, коли вартість викраденого майна на час скоєння крадіжки не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що у період з 01 січня по 31 грудня 2005 року складало 393 грн.

Зокрема, згідно із пп.1) п.1 Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення» від 2 червня 2005 р. N2635-IV ( 2635-15 ), який набув чинності 30.06.2005., ст.51 КУпАП було викладено у новій редакції і встановлено, що викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, було здійснено часткову декриміналізацію окремих злочинів проти власності. Зокрема, з урахуванням положень пп.6.1.1 п.6.1 ст.6, п.22.5 ст.22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», Законів України «Про Державний бюджет України на 2005 рік», "Про Державний бюджет на 2006 рік", "Про Державний бюджет на 2007 рік", "Про Державний бюджет на 2008 рік" станом на 2005 р. дрібною крадіжкою вважалося викрадення чужого майна, вартість якого не перевищувала 393 грн., 2006 р. 525 грн., 2007 р. 600 грн., у 2008 р. - 772,5 грн.

Положенням Конституції України ( 254к/96-ВР ) щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 КК України (1960 року) ( 2001-05 ), згідно з якою "закон, що усуває караність діяння або пом'якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання". Приписи частини першої статті 5 КК України (2001 року) (2341-14) розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України ( 254к/96-ВР ), а саме: "Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом'якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість". Водночас частиною другою статті 5 КК України (2001 року) ( 2341-14 ) передбачено: "Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі".

Частиною 4 ст. 327 КПК України встановлено вичерпний перелік підстав для постановлення виправдувального вироку, а саме: коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину. Отже, суд постановляє виправдувальний вирок виключно з реабілітуючих підстав.

Разом з тим, у 2005 році крадіжка чужого майна вартістю менше ніж 393 грн. віднесено Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення» N2635-IV (2635-15) до категорії адміністративних правопорушень за ст.51 КУпАП - дрібна крадіжка і не є реабілітуючою підставою та не виправдовує осіб, що вчинили це правопорушення.

Згідно із п.2 ч.1 ст.6 КПК України (1960 року) кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю за відсутністю в діянні складу злочину.

Згідно із ст.248 КПК України (1960 року) при наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7-1, 7-2, 8, 9, 10 і 11-1 цього Кодексу, суддя своєю мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази, зокрема про гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом.

Згідно із ст.282 КПК України (1960 року) якщо під час судового розгляду справи будуть установлені підставі для закриття справи, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 статті 6 і статтями 7, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 цього Кодексу, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою ухвалою, а суддя - постановою, закриває справу.

Оскільки ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні 25 липня 1996 року крадіжки індивідуального майна вартістю 220 грн., що завдала значної шкоди, та його дії кваліфіковано державним обвинуваченням як злочин передбачений, ч.2 ст.140 КК України (1960 р.); на час судового розгляду 05.01.2010 року справи про його обвинувачення кінцевого рішення у справі не прийнято; а з 01.09.2001 року КК України (1960 р.) втратив чинність та діють норми нових кримінальних законів - ст. 185 КК України (2001 р.)., якими встановлюється кримінальна відповідальність за крадіжки, а також Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення» від 2 червня 2005 р. N2635-IV усі крадіжки чужого майна вартістю менше ніж 393 грн. віднесено до категорії адміністративних правопорушень за ст.51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна», тобто ці зміни законодавства про кримінальну відповідальність за крадіжку майна скасували злочинність діяння за вчинення крадіжки майна вартістю менше ніж 393 грн., та згідно із ч.1 ст.5 КК України (2001 р.) мають зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, то у зв'язку із декриміналізацією крадіжки майна вартістю менше ніж 393 грн. у діянні ОСОБА_1 відсутній склад злочину, а тому провадження у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст. 140 КК України (редакції 1960 р.) на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (1960 року), ст.5 КК України (2001 р.) підлягає закриттю за відсутністю в його діянні складу злочину у зв'язку із декриміналізацією.

Зазначений висновок суду ґрунтується на тому, що такі підстави для закриття кримінальної справи не пов'язані із встановленням фактичних обставин, що свідчать про відсутність в діянні особи складу злочину, а пов'язані із змінами законодавства про кримінальну відповідальність.

Оскільки кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України (редакції 1960 р.), підлягає закриттю, то й запобіжний захід обраний стосовно нього у виді тримання під вартою необхідно скасувати, а оголошений стосовно нього розшук необхідно припинити.

На підставі викладеного, керуючись ст.58 Конституції України, ст.5 КК України (2001), п. 2 ч. 1 ст. 6, 248, 280, 282 КПК України, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення» від 2 червня 2005 р. N2635-IV суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України (редакції 1960 р.), провадженням закрити за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу злочину у зв'язку із декриміналізацією.

Запобіжний захід обраний стосовно ОСОБА_1 у виді тримання під вартою скасувати.

Розшук підсудного ОСОБА_1 припинити.

Апеляція на постанову суду може бути подана протягом семи діб з моменту її проголошення.

Суддя