Справа № 128/5746/14-к
Іменем України
20 липня 2015 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2
за участі прокурора: ОСОБА_3
обвинуваченого: ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лелітка Хмільникського району Вінницької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 . українця, громадянина України, офіційно не працюючого, з середньою освітою, офіційно не одруженого,
раніше судимого:
-07.05.1991 року Хмільникським міським судом Вінницької області за ч. 3 ст. 140 КК України допозбавлення волі терміном 3 роки з застосуванням ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки; (судимість погашена)
- 27.02.2001 року Замостянським районним судом м. Вінниця за ст. 229-1, 45 КК України до позбавлення волі терміном 3 роки, на підставі ст. 45 КК - іспитовий термін 1 рік 6 місяців, штраф 680 грн.; (судимість погашена)
-02.07.2013 року Вінницьким районним судом за ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;
-11.07.2014 року Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України, до 3 років 6 місяця позбавлення волі, в силу ст. 71 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком того ж суду від 02.07.2013 року і призначено остаточне покарання 4 роки 1 місяць позбавлення волі, (дві судимості не погашені)
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2, 3 ст.185 КК України, -
ОСОБА_4 , маючи судимість за вчинення крадіжки, 23 липня 2014 року в 12 год. 30 хв., знаходячись в будинку, що належить ОСОБА_6 та розташований по АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що перебував в кухонній кімнаті один, шляхом вільного доступу з кишені блузи, яка належить потерпілій, таємно, повторно, з метою власного незаконного збагачення, з корисливих спонукань, розуміючи протиправність своїх дій та суспільно небезпечних наслідків, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, пересвідчившись, що його ніхто не бачить, здійснив крадіжку грошей ОСОБА_6 в сумі 600 гривень.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину не визнав та пояснив, що дії, які вказані в обвинувальному акті він не вчиняв, він дійсно того дня був в будинку ОСОБА_6 , допомагав її по господарству, косив траву, але грошей не крав. Раніше він неодноразово бував у ОСОБА_6 і допомагав їй все робити по господарству, за що вона йому в основному давала випити спиртне, бо вона продавала горілку. Також пояснив, що в нього дочка дружини в липні 2014 року забрала 200 грн., а після того як прийшов дільничний розбиратись про крадіжку у ОСОБА_6 грошей, вона віддала ці гроші для ОСОБА_6 . Пізніше він поїхав до своїх родичів у Хмільникський район, які йому дали 400 грн. щоб віддати ОСОБА_6 за вкрадені гроші та він віддав ОСОБА_6 400 грн. Він же цих грошей не крав у потерпілої, а був винен їй за горілку. Також пояснив, що він багато років проживає із співмешканкою ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 , що потерпіла по даній справі ОСОБА_8 та допитана судом свідок ОСОБА_9 являються дочками його співмешканки. Його дружина їздить на роботу за межі України, а він проживає в будинку з її дочками.
Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, вина обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні обставинами, а саме: показами потерпілої та свідків.
Так, потерпіла ОСОБА_6 суду показала, що 16.07.2014 року вона отримала пенсію в сумі 1060 грн., з яких 1000 грн. поставила на зберігання в кишеню блузки в кухні. 23.07.2014 року в обідній час вона попросила ОСОБА_4 щоб викосив їй траву, що він і зробив. Коли останній викосив траву, вона знаходилась в будинку і вирішила вийти подивитись на зроблену роботу. В той час ОСОБА_4 знаходився в її будинку та обідав, коли вона зайшла з двору, він одразу пішов додому. 25.07.2014 року вона подивилась до блузки з грошима і помітила, що в кишені лежить лише 200 грн., а 800 грн. відсутні. Вона зрозуміла, що кошти викрав ОСОБА_4 і пішла до нього, де він їй повідомив, що дійсно він вчинив крадіжку грошей, однак гроші він віддавати не хотів, тому вона звернулась з заявою до міліції. Пізніше їй було повернуто ОСОБА_4 в присутності участкового 200 грн., а пізніше ОСОБА_4 віддав їй ще 400 грн.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що обвинувачений ОСОБА_4 співмешкає з її матір`ю ОСОБА_7 , мати їздить на заробітки за межі України, а він проживає в будинку разом з нею. Він інколи вживає спиртне, допомагає людям за їх проханням виконувати певні роботи, що робив неодноразово по господарству потерпілої ОСОБА_6 . Десь в числах 23-25 липня 2014 року вона бачила в обвинуваченого гроші в сумі 200 грн. та думала, що це гроші, які були викрадені в її сестри ОСОБА_8 . На її питання, де він взяв гроші, ОСОБА_4 конкретно не сказав та говорив, що всі віддасть, тому вона забрала 200 грн. у нього. Коли додому до них приїхали працівники міліції, то від них вона дізналась про вчинення ОСОБА_4 крадіжки грошей у ОСОБА_6 в сумі 600 грн. В її присутності ОСОБА_4 сказав, що він вкрав ці гроші в ОСОБА_6 і що 400 грн. віддасть їй пізніше. Забрані нею у ОСОБА_4 200 грн. через працівника міліції були повернуті потерпілій.
Свідок ОСОБА_7 дала пояснення, аналогічні поясненням обвинуваченого ОСОБА_4 та допитаних свідків, щодо обставин проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , що він трудолюбивий, спокійний, але зловживає спиртними напоями, ходить допомагає людям в селі, в основному за спиртне. Постійно робив по проханню ОСОБА_6 у неї по господарстві. Також їй відомо, що після вчинення крадіжки у ОСОБА_6 . ОСОБА_4 в липні 2014 року їздив до своєї сестри в інший район щоб та дала йому гроші в сумі 400 грн., щоб повернути їх ОСОБА_6 , за вчинену крадіжку. Сестра йому дала 400 грн. і він їх віддав ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він як дільничний, знає, що ОСОБА_4 характеризується негативно із-за вживання спиртного, хоч являється працьовитим та помагає односельчанам. Йому відомо, що ОСОБА_4 викрав у ОСОБА_6 гроші із слів ОСОБА_6 800 грн., з яких 200 грн. було повернуто потерпілій дочкою його дружини. Інші обставини детально він не пам`ятає.
Решта допитаних потерпілих і свідків дали пояснення про обставини вчинення інших крадіжок, які виключені прокурором із обвинувачення, тому судом до уваги не беруться.
Вина обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст.185 КК України підтверджується також іншими доказами по кримінальному провадженню, наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні, а саме:
протоколом огляду домогосподарства потерпілої ОСОБА_6 від 31.07.2014 року з фото таблицею, згідно якого було оглянуто місце вчинення злочину в присутності понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та встановлено, що в середині будинку ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться кухонна кімната, в якій з одежі потерпілої було викрадено ОСОБА_4 600 грн.
протоколом про проведення слідчого експерименту від 08.08.2014 року з фототаблицею, який проведено з участю ОСОБА_4 , який вказав, на місце де з одежі, в кухонній кімнаті будинку ОСОБА_6 він викрав з кишені 600 грн.
висновком судово-психіатричної експертизи №27 від 02.02.2015 року, згідно якого ОСОБА_4 не страждав раніше та не страждає в теперішній час на хронічне психічне захворювання. В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння , ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. В теперішній час ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждає, перебуває поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, може усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Частиною першою статті 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст.86 КПК України).
Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких наданих Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Враховуючи наведене, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 185 ч.2 КК України по епізоду крадіжки грошей у ОСОБА_6 була доведена під час досудового слідства та знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.
В ході розгляду судом даного кримінального провадження, прокурором було змінено обвинувачення ОСОБА_4 та подано обвинувальний акт, яким обвинувачується ОСОБА_4 , лише по епізоду вчинення крадіжки 600 грн. у ОСОБА_6 , яка вчинена повторно, що на думку суду є вірним.
Суд вважає, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як умисне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не спростовує вищезазначений висновок суду, а є, виключно, способом, реалізація якого спрямована на уникнення відповідальності за вчинене ним протиправне діяння, тому суд розцінює це як метод захисту обвинуваченого.
Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Тому при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до середньої тяжкості злочину; обставини його вчинення обвинуваченим; особу винного, який не одружений, не працюючий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, являється осудним, не хворіє на психічне захворювання, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи; за місцем проживання характеризується негативно; його стан здоров`я; сімейний та матеріальний стан; що ним добровільно відшкодовано повністю потерпілій ОСОБА_6 матеріалу шкоду завдану злочином.
Обставини, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого є добровільне, повне відшкодування потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди від злочину.
Обставин, що відповідно до ст.67 КК України обтяжували б покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючої обставини - добровільне, повне відшкодування потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди та відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, зважаючи на надані суду відомості щодо особи обвинуваченого, обставини вчинення ним злочину, позицію державного обвинувача та потерпілої щодо покарання ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе виключно за умови ізоляції від суспільства та йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статті обвинувачення, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, і захистом інтересів потерпілої. При цьому, остаточне покарання слід призначити за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, частково приєднавши до призначеного покарання не відбуте покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 11.07.2014 року.
Цивільний позов ОСОБА_6 щодо стягнення 600 грн. підлягає закриттю провадженням, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 викрав у потерпілої лише 600 грн. та які ним потерпілій добровільно повернуті в ході досудового слідства. В решті суми позов ОСОБА_6 підлягає залишенню без розгляду.
При розгляді даного кримінального провадження суд керувався принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно статті 6 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Заходи забезпечення даного кримінального провадження до обвинуваченого не застосовувались, клопотань про їх обрання не надходило.
Керуючись ст.ст.128, 129, 369-371, 373, 374 КПК України, суд
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 11 місяців.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_4 до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 11.07.2014 року та остаточне покарання до відбування ОСОБА_4 призначити у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня ухвалення вироку, а саме з 20.07.2015 року.
Цивільний позов ОСОБА_6 щодо стягнення 600 грн. провадженням закрити. В решті суми позов ОСОБА_6 - залишити без розгляду.
Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: