Ухвала

іменем україни

17 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_17,

суддів: ОСОБА_18, ОСОБА_19,

за участю прокурора ОСОБА_20,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року.

Зазначеним вироком місцевого суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду:

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має

судимості,

у пред'явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК визнано невинуватим і виправдано за відсутності події злочину;

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянку України, таку, що не має

судимості,

у пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК визнано невинуватою і виправдано за відсутності події злочину.

Органом досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що він, будучи директором ТОВ «Артемсіль Регіони-СК», тобто виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов'язки, умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з головним бухгалтером цього товариства ОСОБА_2, виступивши організатором, у період із 01 січня 2009 року по 20 лютого 2011 року з метою отримання неконтрольованого державою прибутку ухилився від сплати до бюджету податків на загальну суму 3 205 809 грн, що є особливо великим розміром.

Як зазначили органи досудового слідства, ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» здійснювало оптову реалізацію солі, за що на банківський рахунок підприємства надходили безготівкові кошти від покупців, що є підставою для виникнення у підприємства податкових зобов'язань з ПДВ та витрат з податку на прибуток підприємства.

ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_2 упродовж 2009−2010 років, переслідуючи намір ухилитися від сплати податків, використовували завідомо підроблені документи щодо проведених фінансових взаєморозрахунків з ТОВ «Хелдінг», ТОВ «Директорія», ТОВ «ЦСП-Авант», ТОВ «Торгстрім плюс», ТОВ «Аквілон-2009», ТОВ «Інтехфлот», ТОВ «Авант-К», ТОВ «Гарант-Техноресурс», створеними з метою укладення ряду псевдоугод та оформлення інших первинних документів для створення видимості проведених фінансово-господарських операцій, які давали можливість скласти податкову звітність із заниженими показниками виниклих зобов'язань.

Розглянувши справу, суд визнав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 невинуватими у пред'явленому обвинуваченні й виправдав їх за відсутності події злочину.

У касаційній скарзі прокурор, вважаючи виправдувальний вирок, а також ухвалу апеляційного суду незаконними, просить скасувати їх через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та повернути справу на новий судовий розгляд. Стверджує, що при постановленні вироку суд порушив вимоги статей 323, 327 КПК, оскільки не навів достатніх підстав для виправдання підсудних і не зазначив мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення. На думку прокурора, в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують винуватість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Також зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК України.

Крім того, на думку прокурора, апеляційний суд, розглянувши справу без участі виправданої ОСОБА_2, порушив її право на захист, оскільки згідно з ч. 2 ст. 358 КПК її участь у судовому засіданні була обов'язковою. Також усупереч вимогам ст. 377 КПК суд, відмовивши в задоволенні апеляції прокурора, належним чином не мотивував свого рішення і не вказав на підстави, через які визнав необґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно зі ст. 398 КПК доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та однобічності й неповноти судового слідства перегляду в касаційному порядку не підлягають. Ці обставини були предметом дослідження апеляційного суду, який належним чином перевірив доводи в апеляційній скарзі прокурора, за змістом аналогічні доводам у касаційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК в основу вироку може бути покладено достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам із точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК. При цьому всі сумніви про доведеність обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, слід тлумачити на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов'язаний постановити виправдувальний вирок.

Як свідчать дані протоколу судового засідання та зміст вироку, суд при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, повно й усебічно перевірив зібрані під час досудового слідства докази і дав їм у сукупності належну оцінку відповідно до вимог ст. 67 КПК України, на що вказує наведений у вироку розгорнутий аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів ВССУ.

Так, відповідно до обвинувачення, пред'явленого органами досудового слідства, ОСОБА_1, будучи директором ТОВ «Артемсіль Регіони-СК», діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з головним бухгалтером цього товариства ОСОБА_2, у період із 01 січня 2009 року по 20 лютого 2011 року з метою отримання неконтрольованого державою прибутку ухилився від сплати до бюджету податків на загальну суму 3 205 809 грн, що є особливо великим розміром.

Вони ж упродовж 2009−2010 років, переслідуючи намір ухилитися від сплати податків, використовували завідомо підроблені документи щодо проведених фінансових взаєморозрахунків із зазначеними у вироку товариствами, заснованими з метою укладення псевдоугод та оформлення інших первинних документів для створення видимості проведених фінансово-господарських операцій. Усе це давало можливість скласти податкову звітність із заниженими показниками

Згідно зі ст. 212 КК України, а також п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08 жовтня 2004 року № 15 «Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів» необхідною умовою притягнення особи до кримінальної відповідальності є наявність у діях особи ознак, які вказують на умисний характер дій з ухилення від сплати податків.

Службове підроблення, передбачене ст. 366 КК України, також може бути вчинено лише з прямим умислом.

Суд першої інстанції, перевіривши належним чином усі надані органами досудового слідства докази, свій висновок про невинуватість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтував і показаннями самих підсудних, які категорично заперечували свою участь у злочинах; і поясненнями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, постановою Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2011 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2012 року, а також іншими наведеними у вироку доказами.

Як убачається з вироку, показання свідків: ОСОБА_14, котрий зареєстрував на своє ім'я ТОВ «Біг-Кепітал»; ОСОБА_3, який був директором ТОВ «Гарант - Техноресурс»; ОСОБА_4, котрий зареєстрував на своє ім'я ТОВ «Хелдіг»; ОСОБА_5, який дав свою згоду на реєстрацію на своє ім'я ТОВ «Директорія»; ОСОБА_6, котрий самостійно зареєстрував підприємство ТОВ «Торгстрім плюс»; ОСОБА_7, яка зареєструвала на себе підприємство за гроші; ОСОБА_8, котрий за реєстрацію на своє ім'я підприємства ТОВ «ЦСП-Авант» також отримав гроші; ОСОБА_15, на ім'я якого було зареєстровано ТОВ «Центр правової допомоги Оберіг», жодним чином не викривають винності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо організації та попередньої змови в ухиленні від сплати податків чи підробленні документів. За наявності в діях зазначених свідків ознак фіктивного підприємництва досудовим слідством не було встановлено, що цих осіб притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинені злочини або що стосовно них порушено кримінальну справу.

Дав суд оцінку й висновку експерта, згідно з яким підписи у документах від імені службових осіб вищезазначених товариств щодо взаємовідносин із ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» виконано не їх фіктивними директорами. Як указано у вироку, це підтверджує лише можливі порушення з боку контрагентів стосовно оформлення документів неуповноваженими особами. Проте всі ці порушення мають виключно економічний характер, свідчать про виникнення між державою з одного боку та платником податків з другого боку відповідних правовідносин, які мають вирішуватись у встановлений законом спосіб, а не виступати окремим доказом винності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і автоматично тягнути за собою кримінальну відповідальність останніх. До того ж цей висновок не може виступати підтвердженням нікчемності укладених правочинів і не спростовує факту їх товарності.

З цього приводу суд послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява № 6689/03), де прямо зазначено, що платник податку не повинен нести відповідальність за зловживання його постачальників, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суд відкинув, оскільки вони не мають жодного відношення до кримінальної справи, а правовідносини між ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» із підприємствами, в яких ці особи були керівниками, не були підтверджені матеріалами досудового слідства і не досліджувалися.

Твердження касатора про те, що суд безпідставно відхилив клопотання прокурора про проведення бухгалтерської експертизи з метою встановлення розміру податку на прибуток та податку на додану вартість, що підлягає сплаті ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» за період із 01січня 2009 по 31 грудня 2010 року, не ґрунтується на вимогах закону і суперечить матеріалам справи.

Як зазначено у судових рішеннях, саме досудовим слідством було встановлено розмір податку на прибуток та податку на додану вартість, що підлягає сплаті ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» і видано податкові повідомлення-рішення Фастівської ОДПІ Київської області від 10 червня 2011 року № та № , складені за результатами перевірки та акта від 27 травня 2011 року, вказаного у відповідних постановах про притягнення в якості обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також в обвинувальному висновку (т. 11, а.с. 7−107).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2011 року вказані податкові повідомлення-рішення скасовано як незаконні.

При цьому окружний адміністративний суд встановив, що ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» здійснювало замовлення маркетингових послуг у ТОВ «Директорія», ТОВ «Торгстрім плюс», ТОВ «Аквілон-2009», ТОВ «Інтехфлот» з метою виявлення регіонів, які найбільш потребують отримання товару (солі), реалізація якого є основним напрямком його господарської діяльності. Замовлення транспортно-експедиційних послуг у ТОВ «ЦСП-Авант» та ТОВ «Авант-К», які являють собою супровід залізничних вагонів при транспортуванні солі, є необхідним при виконанні укладених договорів поставки ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» із замовниками солі. Придбання запчастин у ТОВ «Гарант-Техноресурс» було викликано технічною необхідністю, а придбання оргтехніки у ТОВ «Хелдінг»−необхідністю її оновлення. Встановивши порядок діяльності ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» та перевіривши законність укладених договорів, адміністративний суд дійшов висновку, що ТОВ «Артемсіль Регіони-СК» діяло в рамках чинного законодавства і здійснювало відповідний належний бухгалтерський облік своїх господарських операцій, а тому суд визнав нечинними і скасував зазначені вище податкові повідомлення-рішення Фастівської ОДПІ (т. 11, а.с. 206).

Вказане рішення адміністративного суду набрало чинності 11 квітня 2012 року після перегляду в апеляційному порядку Київським апеляційним адміністративним судом.

Тому при розгляді кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 міськрайонний суд, встановивши наявність рішення суду, що набрало законної сили по обставинам, які були інкриміновані підсудним, правильно поклав це рішення в основу виправдувального вироку.

З огляду на вищевказані міркування колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо відхилення клопотання прокурора про проведення бухгалтерської експертизи не викликають сумнівів у світлі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі−Конвенції), оскільки державний обвинувач не довів, що його клопотання допоможе довести наявність поведінки, яку ставили за провину ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Таким чином не можна вважати, що провадження у справі було несправедливим через спосіб прийняття доказів, про що йдеться у касаційній скарзі, оскільки жодна зі сторін не опинилася в явно невигідному становищі відносно протилежної. Отже, порушення п. 1 та пп. (d) п. 3 статті 6 Конвенції не було.

До того ж колегія суддів відзначає, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі пункту 2 статті 6 Конвенції, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Жодних інших даних, крім матеріалів перевірок податкової інспекції, показань зазначених вище свідків та доказів, яким надано належну мотивовану оцінку у вироку, які би підтверджували висновки органів досудового слідства, в матеріалах справи немає і додатково сторона обвинувачення суду їх не надала.

За встановлених фактичних обставин справи, виходячи із закріпленого у ст. 62 Конституції України та в п. 2 ст. 6 Конвенції принципу презумпції невинуватості, який є одним з елементів справедливого судового розгляду кримінальної справи, суди першої та апеляційної інстанцій прийняли законні й обґрунтовані рішення про невинуватість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні зазначених у вироку злочинів, у чому їх виправдали.

Таким чином, суд обґрунтовано постановив вирок, яким виправдав ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК та ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212; ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК у зв'язку з відсутністю події злочину.

Що стосується ухвали апеляційного суду, то вона є рішенням суду вищого рівня щодо законності та обґрунтованості судового рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку. Ухвала апеляційного суду має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою, відповідати вимогам, зазначеним у ст. 377 КПК 1960 року. В ухвалі слід проаналізувати та співставити з наявними у справі й додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен з них вичерпну відповідь із посиланням на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. У разі залишення вироку без зміни в ухвалі необхідно докладно викласти мотиви й підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в ній доводи.

Цих вимог закону всупереч твердженням у касаційній скарзі прокурора апеляційний суд дотримався.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди вмотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Межа, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руіс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня1994 року).

При розгляді справи апеляційний суд, згрупувавши наведені в апеляції прокурора доводи (які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі), за основними напрямками порушених питань, які стосувались однобічності й неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушень вимог кримінально-процесуального закону, а також обґрунтованості виправдання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, навів у своєму рішенні суть зазначених доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання зазначених осіб та відсутності істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону.

Доводи прокурора про порушення права ОСОБА_2 на захист у ході апеляційного розгляду справи є неспроможними. В цьому конкретному випадку розгляд справи без участі виправданої не можна визнати істотним порушенням закону, яке перешкодило суду прийняти правильне та обґрунтоване рішення. Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 належним чином було повідомлено про час та місце апеляційного розгляду справи (т. 14, а.с. 75, 80), але в судове засідання вона не з'явилася, а свій захист здійснювала за допомогою професійного захисника - адвоката ОСОБА_16 У подальшому рішення апеляційного суду з цього приводу виправдана також не оскаржувала.

Крім того, слід зазначити, що положення ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року містять пряму заборону скасування касаційним судом виправдувального вироку або ухвали, постанови про закриття справи лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно й істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394−396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19