АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/1690/844/2012 Номер провадження 11/1690/844/2012Головуючий у 1-й інстанції Микитенко Віталій Михайлович Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2012 року м. Полтава

року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - Гонтар А.А.

суддів Герасименко В.М., Голубенко Н.В.

прокурора Акулової С.М.

захисника адвоката - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_3. на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2012 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець М. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одружений , не працюючий, прож. за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, раніше судимий:

1) 08.02.2006 р. Октябрським районним судом м. Полтави за ч.1ст.296, 75 КК України на один рік позбавлення волі з іспитовим строком з випробуванням на один рік;

2) 11.03.2008 р. Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.190, ч.3 ст.368, ст.70 КК України до штрафу в сумі 850 грн.;

3) 13.10.2011 року Ленінським районним судом м. Полтави за ч.1,2 ст.185, ч.2 ст.289,70,75 КК України на пять років позбавлення волі з іспитовим строком з випробуванням на три роки

Засуджений за:

- ч.2 ст.185 КК України на один рік позбавлення волі;

- за ч.2 ст.289 КК України на пять років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначене остаточне покарання у виді пяти років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 13.10.2011 року призначене покарання у виді пяти років шести місяців позбавлення волі.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно вироку суду, наприкінці листопада 2011 року, перебуваючи за адресою м. Полтава, вул. С. Ковалевської, 32 ОСОБА_3, повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав золоті ланцюжок та хрестик, чим завдав потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 822,61 грн.

В період часу з 19.11.2011 року по 27.11.2011 року, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 повторно, незаконно заволодів транспортним засобом, а саме мопедом VIPER-GRAND-PRIX, який перебував у нього на зберіганні, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 3177 грн.

Зі змісту апеляції засудженого вбачається, що він не згоден з вироком суду в частині кваліфікації його дій по обох інкримінованих йому епізодах, оскільки вважає, що не скоював ні крадіжки, ні угону транспортного засобу. Крім того, стверджує, що ОСОБА_6 не може бути потерпілою по справі, оскільки відсутні будь-які докази належності мопеда саме їй. В додатку до апеляції просить помякшити призначене йому покарання до трьох років позбавлення волі.

Інші учасники судового розгляду вирок не оскаржували.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду; засудженого ОСОБА_3 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляції засудженого; думку прокурора Акулової С.М. , яка не вбачає підстав для задоволення апеляції; перевіривши матеріали справи та доводи апеляції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово засудженого колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_3 у заволодінні майном потерпілих, ґрунтуються на належним чином досліджених і перевірених доказах по справі, а доводи апеляції засудженого щодо невірної кваліфікації його дій є аналогічними тим, що вже перевірялись і не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінальної справи місцевим судом.

З матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну юридичну оцінку.

Зокрема, визнаючи доведеною вину ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України суд послався на показання потерпілої ОСОБА_5 яка пояснила в суді, що вона дійсно зняла з себе золотий ланцюжок з хрестиком, які попросила засудженого покласти на сервант, а згодом про це забула. Через деякий час вона неодноразово просила ОСОБА_3 повернути її золоті прикраси, а потім дізналась, що він їх здав у ломбард. Ці показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_7, який пояснив суду, що на прохання ОСОБА_3 він на свій паспорт заклав у ломбарді Скарбницязолотий ланцюжок з хрестиком, а отримані гроші разом прогуляли. Наступного дня засуджений повідомив йому, що власниця золота написала на нього заяву в міліцію і на його прохання свідок викупив ланцюжок за 700 грн. та повернув його ОСОБА_3. Показання цього свідка обєктивно узгоджуються з повідомленням ломбарду Скарбниця, згідно якого ОСОБА_7 28.11.2011 року заклав, а 29.11.2011 року відкупив хрест та ланцюг (а.с.24).

Відповідно до статті 190 КК шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обовязковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

За змістом закону, стаття 185 КК України визначає крадіжку, як таємне викрадення чужого майна. Викрадення полягає в дії і означає незаконне, безоплатне вилучення чужого майна поза волею власника.

Спростовуючи твердження засудженого про те, що його дії по епізоду заволодіння майном потерпілої ОСОБА_5 слід кваліфікувати, як шахрайство, суд послався на те, що засуджений мав лише доступ до майна потерпілої, чим скористався при його таємному викраденні.

З матеріалів справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_5 ні шляхом обману, ні шляхом зловживання її довірою не передавала добровільно своє майно чи право на нього засудженому, а лише попросила його покласти свої золоті вироби в певне місце, звідки в подальшому збиралась їх забрати, але забула. Натомість, засуджений, скориставшись вільним доступом до майна ОСОБА_5 незаконно, безоплатно, таємно вилучив майно потерпілої поза її волею.

З урахуванням цього доводи апеляції засудженого щодо необхідності перекваліфікації його дій з ч.2 ст.185 КК на ч.2 ст.190 КК України по епізоду заволодіння майном потерпілої ОСОБА_5 є необґрунтованими, а його апеляція в цій частині такою, що не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції також перевірялись та не знайшли свого підтвердження доводи апелянта щодо відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

За змістом закону, під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Допитаний в суді ОСОБА_3 не заперечував, що ОСОБА_8 залишив у нього вдома на зберігання скутер, який засуджений в подальшому подав та не повернув гроші. При цьому, ОСОБА_3 стверджував, що саме ОСОБА_8 просив його знайти покупця на цей скутер. Крім того, наполягаючи на тому, що ОСОБА_6 не являється власницею скутера, звертав увагу суду на те, що вона вперше побачила скутер в той момент, коли ОСОБА_8 просив його продати.

Визнаючи доведеною вину ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України суд послався на показання потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 які пояснили суду, що не мали наміру продавати належний ОСОБА_6 скутер, а просто попросили у ОСОБА_3 поставити його на декілька днів у нього вдома. Дізнавшись, що засуджений без її відому продав скутер потерпіла ОСОБА_6 звернулась з заявою до правоохоронних органів. Крім того, потерпіла пояснила, що купила собі скутер по Жовтій газеті, але тимчасово не мала місця для його зберігання, а тому звернулась з відповідним проханням до засудженого, який проживав у приватному секторі.

Про те, що вище зазначений скутер поставили у дворі лише на зберігання підтвердив в суді свідок ОСОБА_9. Також цей свідок пояснив, що після того як ОСОБА_3 через декілька днів забрав скутер до них додому двічі приходив чоловік , який зясовував куди подівся скутер та просив свідка переказати своєму брату, щоб той повернув скутер.

Доводи апелянта про те, що нібито ОСОБА_8 просив його знайти покупця та продати скутер за 2500 грн., спростовуються не тільки показаннями свідка ОСОБА_8, а показаннями інших свідків.

Так, свідок ОСОБА_7 пояснив, що після того, які він відкупив в ломбарді ланцюжок потерпілої ОСОБА_5, ОСОБА_3 привів до нього у двір та пропонував йому продати скутер чорного кольору. Отримавши відмову, забрав скутер з двору.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що і йому ОСОБА_3 пропонував купити скутер. При цьому на питання свідка, ОСОБА_3 декілька разів підтвердив, що скутер не крадений. Після цього свідок допоміг ОСОБА_3 знайти покупця, який і придбав у нього скутер.

При цьому ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_10 засуджений не повідомляв, що продає чужий скутер, а видавав його за свій.

Показання вище зазначених свідків обєктивно узгоджуються з дослідженими судом показаннями свідка ОСОБА_11, який підтвердив, що наприкінці листопада 2011 року через свого знайомого ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_3 мопед VIPER-GRAND-PRIX, який в подальшому у нього вилучили працівники міліції (а.с.58) та дослідженим судом протоколом огляду від 21.12.2011 року під час якого вилучено мопед VIPER-GRAND-PRIX, який приєднано до справи в якості речового доказу (а.с. 59-62,87)

Місцевим судом також перевірялись та не знайшли свого підтвердження посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 не може бути визнана потерпілою по справі, оскільки невстановлена належність скутера саме їй, а відтак в його діях нібито відсутній склад злочину .

Так, допитаний судом свідок ОСОБА_12 (на якого оформлено талон на мопед VIPER-GRAND-PRIX, викрадений у ОСОБА_6М.) пояснив, що зазначений скутер він продав ще в 2007 році.

В матеріалах справи немає даних про те, що будь-яка інша особа, крім потерпілої ОСОБА_6 вказує на належність саме їй вказаного мопеду VIPER-GRAND-PRIX. Для ОСОБА_3 цей скутер також є чужим майном.

З урахуванням вище викладеного, доводи апеляції щодо відсутності в діях засудженого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеною вину ОСОБА_3 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненим повторно та вірною кваліфікацію його дій, відповідно за ч.2 ст.185 КК та ч.2 ст.289 КК України.

Як зазначено в оскаржуваному вироку, при призначенні покарання, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу засудженого, який неодноразово судимий, характеризується посередньо, перебуває під диспансерним наглядом з приводу психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю зі шкідливим наслідками, не працює; відсутність обставин, що обтяжують покарання. Незважаючи на процесуальну поведінку засудженого, який не визнає своє вини у незаконному заволодінні транспортним засобом, суд вказав, що враховує явку з повинною по цьому епізоду, як обставину, що помякшує покарання винного. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів буде покарання в виді позбавлення волі та призначив йому за ч.2 ст.289 КК України мінімальне покарання без конфіскації майна, яким поглинув мінімальне покарання у виді позбавлення волі, призначене за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України. До призначеного покарання, суд частково приєднав не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

Оскільки покарання ОСОБА_3. призначено відповідно до вимог ст.ст.65,70,71 КК України, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів - колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його апеляції та помякшення призначеного покарання.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 365,366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію засудженого залишити без задоволення, вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2012 року стосовно ОСОБА_3 без змін.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_14