ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2013 року
Хмельницький міськрайонний суд у
складі:

головуючого судді Навроцького В.А.,

суддів: Трембача О.Л., Баєва С.М.

за участі секретарів: Норчук Р.В.,
Лугового О.М., Рідкодубської Л.М.,
Сокоть І.М.

прокурорів - Шевчук Н.О., Заяц А.І.,

Засаднюк М.В.

захисників: ОСОБА_2, ОСОБА_3, потерпілих:
ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

підсудного - ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Хмельницькому
кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця,
громадянина України, уродженця смт.
Городок Хмельницької області, мешканця
АДРЕСА_1, з вищою освітою, одруженого, на
утриманні малолітня дитина, не
військовозобов'язаного, раніше не
судимого,

- у вчиненні злочину передбаченого
ч. 1 ст. 115 КК України,

встановив:

Органами досудового слідства ОСОБА_10
обвинувачуються в тому, що він, будучи
неповнолітнім, ІНФОРМАЦІЯ_1, вночі
27.10.2001 на ґрунті неприязних стосунків
вчинив умисне вбивство ОСОБА_8 при
наступних обставинах.

Так, 26.10.2001, близько 21 години 30 хвилин,
ОСОБА_8 святкував разом з друзями День
народження знайомого у молодіжному
центрі «Діана» по вул. Курчатова, 102 м.
Хмельницького.

Знаходячись у даному закладі, ОСОБА_8
звернув увагу на ОСОБА_9, та вирішив з
нею познайомитись, неодноразово
шукаючи для цього різні приводи.

Так, близько 22 години ОСОБА_8, побачивши,
що ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 закрилися у
кімнаті для відпочинку обслуговуючого
персоналу закладу, переслідуючи мету
знайомства з нею, попросив ОСОБА_11
вибити двері. Після того, як ОСОБА_11
вибив двері, ОСОБА_8 разом з іншими
відвідувачами зайшли у зазначену
кімнату, де перебували ОСОБА_9 з ОСОБА_7
та почали глузувати з них.

Близько 24 години ночі, в більярдному
залі ОСОБА_8 в присутності ОСОБА_7 та
ОСОБА_10 в черговий раз запросив ОСОБА_9
до танцю, котра йому відмовила. Не
дивлячись на категоричну відмову,
ОСОБА_8, незважаючи на зауваження
ОСОБА_10 про припинення зухвалих дій,
почав наполягати на своєму, створюючи
конфліктну ситуацію.

Після завершення святкування дня
народження ОСОБА_8, повертаючись додому
біля ПМП «Ростмир» по вул. Курчатова
101/2 м. Хмельницького, зустрівся з
ОСОБА_10 Під час з'ясування місця
перебування ОСОБА_9, котра разом з його
братом, ОСОБА_7 вийшли з бару, ОСОБА_8,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, ведучи себе зухвало, не
реагуючи на зауваження, спровокував
сварку, яка переросла в бійку

ОСОБА_10, будучи обуреним діями ОСОБА_8,
на ґрунті раптово виниклих неприязних
стосунків, пов'язаних з попередніми
приниженнями брата, ОСОБА_7, вирішив
його вбити. Реалізовуючи злочинний
намір, спрямований на вбивство ОСОБА_8,
ОСОБА_10 умисно наніс йому удар кулаком
руки в життєво-важливий орган голову.
Коли ж ОСОБА_8 від отриманого удару
зігнувся, ОСОБА_10, з метою вбивства
умисно наніс вдруге удар ногою ОСОБА_8 в
голову, від яких потерпілий впав на
землю та втратив свідомість.

Від нанесених ударів, ОСОБА_8
спричинено тілесні ушкодження у
вигляді оскольчатого вдавленого
перелому кінцевих відділів носових
кісток; травматичного дефекту
зовнішніх відділів кісткової тканини
суглобного відростку нижньої щелепи
справа і відходящого від нього
лінійного перелому; поверхневого
дефекту кісткової тканини в зовнішніх
відділах лівого суглобного відростку;
поверхневих дефектів кісткової
тканини в області задньої поверхні
кута нижньої щелепи зліва.

Після того, як потерпілий ОСОБА_8, впав
на землю без свідомості, ОСОБА_10,
вважаючи його мертвим, заховав тіло
біля дороги та про скоєне ним вбивство
повідомив брату, ОСОБА_7

Надалі неповнолітній ОСОБА_10, вночі
27.10.2001, разом з братом ОСОБА_7
повернулись до місця знаходження
ОСОБА_8, котрий не подавав ознак життя.

Вважаючи ОСОБА_8 мертвим, ОСОБА_10 разом
з братом з метою приховання вчиненого
вбивства поклали його тіло в
автомобіль марки «Шкода Фаворит», д.з.
НОМЕР_1, який належить ОСОБА_7 та
відвізши у віддалене від людей місце,
вкинули у воду осушувального каналу
річки Південний Буг біля пішохідного
моста через річку в напрямку с. Олешин
Хмельницького району.

Внаслідок асфіксії від утоплення у
воді наступила смерть ОСОБА_8

Тобто ОСОБА_10 інкримінується вчинення
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК
України.

Допитаний в кінці попереднього
слідства та в судовому засіданні
ОСОБА_10 свою причетність у вчиненні
цього злочину заперечив, показавши, що
злочин відносно потерпілого ОСОБА_8 не
вчиняв, з ним знайомий не був та не
перебував з ним у неприязних стосунках.
Першопочаткові покази і явки з
повинною, в яких він себе оговорив,
давав під диктовку, а також у наслідок
застосування до нього психологічного
та фізичного насильства з боку
працівників міліції.

В ході судового розгляду справи участь
підсудного ОСОБА_10 у вчиненні цього
злочину не доведена, у зв'язку з чим він
підлягає виправданню з таких мотивів.

Згідно зі ст. 28 Конституції України
ніхто не може бути підданий катуванню,
жорстокому, нелюдському або такому, що
принижує гідність, поводженню чи
покаранню.

У ч. 3 ст. 22 / в редакції Кодексу 1960 року /
КПК України зазначено - забороняється
домагатися показань обвинуваченого та
інших осіб, які беруть участь у справі,
шляхом насильства, погроз та інших
незаконних заходів.

У відповідності з ч. 3 ст. 62 Конституції
України обвинувачення не може
ґрунтуватися на доказах, одержаних
незаконним шляхом, а також на
припущеннях. Усі сумніви щодо
доведеності вини особи тлумачаться на
її користь.

Як зазначено у ч. 2 ст. 327 / в редакції
Кодексу 1960 року / КПК України (1960р.),
обвинувальний вирок не може
ґрунтуватися на припущеннях і
постановляється лише при умові, коли в
ході судового розгляду винність
підсудного у вчиненні злочину
доведена.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (далі -
Конвенція) гарантує право на
справедливий і публічний розгляд
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, при визначенні
цивільних прав і обов'язків особи чи
при розгляді будь-якого кримінального
обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є
верховенство права та належне
здійснення правосуддя. Ці принципи
також є основоположними елементами
права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на
справедливий суд займає основне місце
у системі глобальних цінностей
демократичного суспільства,
Європейський суд у своїй практиці
пропонує досить широке його
тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив,
що „у демократичному суспільстві у
світлі розуміння Конвенції, право на
справедливий суд посідає настільки
значне місце, що обмежувальне
тлумачення статті 6 не відповідало б
меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що
„стаття 6 § 1 Конвенції містить
гарантії справедливого судочинства,
одним з аспектів яких є доступ до суду.
Рівень доступу, наданий національним
законодавством, має бути достатнім для
забезпечення права особи на суд з
огляду на принцип верховенства права в
демократичному суспільстві. Для того,
щоб доступ був ефективним, особа
повинна мати чітку практичну
можливість оскаржити дії, які
становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

Обвинувачення підсудного ОСОБА_10
ґрунтується на наступних доказах: явці
з повинною, зізнавальних поясненнях і
показаннях підсудного; відтворенні
обстановки і обставин події,
показаннях потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, свідків зазначених в
обвинувальному висновку.

Проте, такі докази вини ОСОБА_10 не
підтверджують, одержані незаконним
шляхом, є припущеннями, недопустимі і
не можуть бути покладені в основу
обвинувального вироку.

За змістом ст. 96 КПК України (1960р.) явка з
повинною є добровільним повідомленням
заявника про вчинення ним злочину.

Підсудний ОСОБА_10 писав явку з
повинною (т. 1 а. с. 39), у
Південно-Західному відділенні міліції.
В ній він повідомив про обставини
вчиненого ніби ним злочину проти
ОСОБА_8

Однак, як свідчать матеріали справи -
складання цих документів не було
добровільними діями. Як стверджував ще
при досудовому слідстві ОСОБА_10, і це
підтвердив в ході судового розгляду
справи, він був затриманий і до нього
працівники міліції застосовували
фізичне та психічне насильство,
примушуючи зізнатися у злочині, якого
не вчиняв, і про його обставини та
окремі деталі він дізнався від
працівників міліції.

З цього проводу у суду сумнівів немає,
оскільки за матеріалами справи у
період часу, коли написана явка з
повинною, ОСОБА_10 перебував під
арештом. Крім цього, він вказує на
конкретних працівників
Південно-Західного відділення міліції,
які застосовували до нього насильство,
в подробицях описує їхні дії. За
клопотаннями ОСОБА_10 були проведені
судово-медичні експертизи, за
висновками яких у ОСОБА_10 виявлені
тілесні ушкодження, отриманні ним в
ПЗВМ ХМВ УМВСУ в Хмельницькій області.
Під час досудового слідства ОСОБА_10
відмовився від своїх зізнань у злочині
проти ОСОБА_8, у різні інстанції
звертався із скаргами на дії
працівників правоохоронних органів.

Будучи допитаними у суді як свідки, на
той час працівники Південно-Західного
відділення міліції, на яких вказує
підсудні, як на осіб, що безпосередньо
застосовували насильство, не
заперечують своєї участі у роботі з
підсудним, однак заперечують факти
застосування до нього фізичного та
психологічного насильства.

Обставини вчинення злочину, які
викладені у явці, поясненнях та
показаннях підсудного, є
суперечливими.

Крім того, на час вчинення даного
злочину підсудний був неповнолітнім, а
на час порушення кримінальної справи
досяг повноліття.

У відповідності до ст.ст. 45-46 КПК
України, участь захисника при
провадженні дізнання та досудового
слідства і в розгляді кримінальної
справи в суді першої інстанції у
справах осіб, які підозрюються або
обвинувачуються у вчиненні злочину у
віці до 18 років є обов'язковою.

При здійсненні кримінального
провадження щодо неповнолітніх суди
зобов'язані забезпечувати точне й
неухильне застосування діючого
законодавства, своєчасний та якісний
їх розгляд, керуватися Конституцією
України, Кримінальним кодексом України
(КК), Кримінальним процесуальним
кодексом України (КПК), міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України,
зокрема Конвенцією ООН про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
Мінімальними стандартними правилами
ООН, що стосуються відправлення
правосуддя щодо неповнолітніх від 29
листопада 1985 року ("Пекінські правила"),
а також враховувати практику
Європейського суду з прав людини,
запроваджуючи їх положення у
вітчизняну правозастосовну практику.

Крім урахування згаданих підстав,
слідчий орган, перед вчинення будь-яких
слідчих дій, беручи до уваги практику
Європейського суду з прав людини
(Рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у
справі "Свершов проти України"),
зобов'язаний враховувати і вік
підозрюваного (обвинуваченого).

Своєю Постановою №5 від 16 квітня 2004
року «Про практику застосування судами
України законодавства у справах про
злочини неповнолітніх» Пленум
Верховного Суду України звертає увагу
судів на те, що при розслідуванні і
розгляді справ про злочини
неповнолітніх останнім має бути
реально забезпечено їхнє право на
захист, оскільки істотне порушення
такого права відповідно до п.3 ч.2 ст. 370
КПК України тягне скасування вироку. У
зв'язку з цим при попередньому розгляді
справи щодо особи, яка обвинувачується
у вчиненні злочину у віці до 18 років,
суддя згідно з п.3 ч.1 ст. 237 КПК повинен
з'ясувати, чи: не було порушено її право
на захист, а також вжити передбачених
законом заходів до його забезпечення:
під час судового розгляду справи.

Додатково звернено увагу, що
відповідно до п.1 ч.1 ст. 45 КПК України
участь захисника в кримінальних
справах щодо осіб, які підозрюються або
обвинувачуються у вчиненні злочину у
віці до 18 років, є обов'язковою,
незалежно від того, чи досягли вони
повноліття на час провадження у справі.
Це положення поширюється й на випадки,
коли особа обвинувачується у злочинах,
одні з яких вчинені нею до, а інші -
після досягнення 18 років.

Наголошено, що згідно зі ст. 53 КПК
України, посадова особа, у провадженні
якої перебуває справа, обов'язково
повинна роз'яснити зазначене право
неповнолітньому та його законному
представнику відразу ж після того, як
перший набув статусу підозрюваного чи
обвинуваченого, і вжити передбачених
ст. 47 / в редакції Кодексу 1960 року / КПК
заходів до забезпечення участі
захисника у справі. У разі, коли право
на захист було порушено при вчиненні
окремих процесуальних дій, тобто за
відсутності підстав для повернення
справи на додаткове розслідування, суд
не вправі використовувати відповідні
протоколи, як джерела доказів на
обґрунтування висновків про винність
неповнолітнього у вчиненні злочину.

У відповідності до п.20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
1 листопада 1996 року «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», якщо під час проведення
дізнання чи попереднього слідства
підозрюваному, обвинуваченому, його
дружині чи: близькому родичу не було
роз'яснено, що особа не несе
відповідальності за відмову давати
показання або пояснення щодо себе,
членів сім'ї чи близьких родичів, коло
яких визначається законом, а отже, вона
не може бути змушена свідчити проти
себе, членів сім'ї чи близьких родичів,
то показання зазначених осіб повинні
визнаватися судом одержаними з
порушенням закону, що має наслідком
недопустимість їх використання як
засобів доказування.

Враховуючи вимоги закону та наведені
вище керівні роз'яснення Постанов
Пленуму Верховного Суду України, а
також того, що ОСОБА_10 підозрювався у
вчиненні злочину у віці до 18 років, мав
право на обов'язкову участь захисника,
його відмова від захисника згідно ст.. 47
ч. 4 п. 1 / в редакції Кодексу 1960 року /
КПК України не могла бути прийнятою
слідчим прокуратури ОСОБА_36 Таке
порушення унеможливлює брати до уваги
як доказ : визнавальні показання
підозрюваного ОСОБА_10 від 14.12.2001 року (т.
1 а.с. 51-52); додатковий допит
підозрюваного ОСОБА_10 від 16.12.2001 року
(т.1 а.с. 91-101); відтворення обстановки і
обставин подій від 14.12.2001 року,
відповідно до якого ОСОБА_10 (том. 1 а.с.
61-62) вказав на місце вчинення злочину та
місце, де вкинуто у річку Південний Буг
труп потерпілого.

Усунення таких істотних порушень
кримінально-процесуального
законодавства шляхом направлення
справи на додаткове слідство є
неможливим.

ОСОБА_10 у явці з повинною від 14.12.2001 року
(том. 1 а.с. 39) зазначав, про факти
нанесення ударів «кулаком в голову в
область віска», а також «ногою в
область голови» та «ногою в область
живота», однак такі заперечуються
висновком судово-медичної експертизи
трупа ОСОБА_8 № 176 від 02.04.2002 року (т. 2 а.с.
85) відповідно до якого при
судово-медичному дослідженні трупа
ОСОБА_8 яких-небудь тілесних ушкоджень
не виявлено, що підтвердив також
допитаний в судовому засіданні експерт
ОСОБА_15 Також в явці зазначено, що
ОСОБА_8 при падінні вдарився головою до
бардюра, що також не відповідає
результатам експертизи, де зазначено
(т.2 а.с.86) «м'які покрови головиз
внутрішньої сторониімбібовані кров'ю,
без крововиливів.Кістки сплетіння та
основи черепа цілі».

В явці вказано також, що труп тягнули до
сараю. Відтворення обстановки та
обставин події на вказаному місці не
проводилось, тому слідчий не
пересвідчився в наявності такого
місця, а також в наявності на цьому
місці сараїв та бордюрів. Крім того,
слідчим на вирішення експерта було
поставлене запитання: (т.2. а.с. 82) - чи є
на одязі та тілі ОСОБА_8 ушкодження,
характерні для волочіння? В результаті
експертизи пошкоджень не виявлено. В
протоколі огляду місця події від 02.03.2003
р. (т.2. а.с. ЗО) також зафіксовано, що на
"задній поверхні одягу пошкоджень не
знайдено" в явці описано, що до тіла
ОСОБА_8 був прив'язаний мотузкою
металевий диск, що також протирічить
дійсності, так як труп знайдений без
диску та мотузки, на тілі ОСОБА_8
відсутні також сліди від зав'язаної
мотузки, які повинні були зберегтися.

В явці вказане місце, де кинули труп, по
вул. Пяскорського у річці "Південний
буг", що також не відповідає дійсності,
так як труп ОСОБА_8 був знайдений не у
річці Південний Буг, а у водному каналі
в районі заводу ДСК, що знаходиться по
вул. Курчатова (т.2. а.с.30). Його
віддаленість до сполучення з річкою
складає близько 130 м. Згідно
результатів дослідження, проведеного
Хмельницьким обласним виробничим
управлінням меліорації і водного
господарства, а також карти місцевості,
доданої до нього, місце фактичного
знайдення трупа ОСОБА_8 розташоване на
відстані майже 2,0 км від місця
вказаного в явці з повинною. Будь-якого
зв'язку між цими місцями немає, так як
місце знайдення трупа розташоване
вверх, проти течії річки, вода з річки
Південний Буг не попадає у водний
канал, де знайдено труп, що виключає
будь-яку можливість попадання туди
трупа ОСОБА_8 Цей факт також підтвердив
в судовому засіданні свідок ОСОБА_16,
який був понятим при огляді місця події
від 02.03.2002 р. Допитаний в судовому
засіданні свідок ОСОБА_16( т. 6 а. с. 144 )
пояснив, що неподалік від місця
виявлення трупа канал був перекритий
бревном, яким користувались для
переходу. Вказаний канал покритий
верболозом та іншою рослинністю, що
унеможливлює попадання з річки в нього
тіла людини. На момент огляду каналу
він був наповнений водою місцями 10-20см,
ніякої течії в каналі немає, так як він
призначений для осушування прилеглої
до нього території.

Такі розбіжності та суперечності є
суттєвими і свідчать про те, що
підсудний обставин, при яких був
вчинений злочин проти ОСОБА_8, не знав.

Крім того, встановлено, що протокол
явки з повинною ОСОБА_10 від 14.12.2001 року
(том 1 а.с.39) та протокол явки з повинною
ОСОБА_7 від 14.12.2001 року (том 1 а.с. 44-46),
подано до органу досудового слідства
до порушення кримінальної справи. Дана
обставина підтверджується витягом з
книги обліку інформації про злочини і
пригоди № 458 Південно-Західного ВМ
УМВСУ.

Потерпілі ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5
очевидцями подій не були, підтвердили
впізнання ОСОБА_8 у морзі по одягу, по
росту, по обличчю, зовнішніх ознаках,
вилучених з одягу речах.

Проте, їх версія вини підсудного
ОСОБА_10 на конкретних фактах не
ґрунтується і є лише припущенням.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 підтвердив застосування до
нього з братом ОСОБА_10 фізичного
насилля з боку працівників міліції з
метою дачі зізнавальних пояснень та
явки з повинною щодо їх причетності до
вчиненого злочину відносно
потерпілого ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_18, покази якої оголошено
та перевірено судом, підтвердила лише
що о 22 год. 26.10.2001 року ОСОБА_7 разом з
директором молодіжного центру ОСОБА_11
відвезли її додому. Інших доказів, які б
підтверджували чи спростовували
обвинувачення свідок не дала.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9 підтвердила суду лише те, що
26.10.2001 року відмовила ОСОБА_8 у його
запрошенні у молодіжному центрі разом
потанцювати, при наступному такому ж
запрошенні ОСОБА_10 пояснив ОСОБА_8, що
вона танцювати не хоче з ним і не буде, а
також те , що після 24 години вона разом з
ОСОБА_7 пішла на ПМП «Ростмир», яке
розташоване неподалік молодіжного
центру «Діана», де перебувала
приблизно до 04 год. 30 хв., в подальшому
повернулись назад у молодіжний центр.

Свідок ОСОБА_11, дав такі ж
пояснення як і ОСОБА_9, а також
підтвердив, що у період з 24 год. до 01
год. бачив у більярдному залі ОСОБА_8 та
ОСОБА_7

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 вказали, що на
їх очах ОСОБА_8 біля 2 години ночі 27
жовтня 2001 року, похитуючись від
сп'яніння, вийшов з молодіжного центру
«Діана» з двома невідомими хлопцями і
пішов в двір дев'ятиповерхового
будинку, в той час коли ОСОБА_10
знаходився на робочому місці в
більярдному залі вказаного
розважального центру.

Свідок ОСОБА_13 і оголошені покази на
досудовому слідстві свідка ОСОБА_23,
однокурсників ОСОБА_8, підтвердили, що
27.10.2001 року в обідній час дійсно бачили
ОСОБА_8 на тролейбусній зупинці по вул.
Курчатова в м. Хмельницькому, саме в той
час коли родичі вели активний пошук
ОСОБА_8, який не повернувся додому.

Покази свідків ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
а також оголошені судом покази свідка
ОСОБА_27, які підтверджують перебування
ОСОБА_8 в барі «Діана», виникнення
конфлікту із-за ОСОБА_9 між ОСОБА_10 та
ОСОБА_8, перебування ОСОБА_9 на фірмі
«Ростмир» разом із ОСОБА_7 та
відлучення останнього звідти на певний
час, «знервований» стан ОСОБА_7 після
повернення, доказового значення
причетності ОСОБА_10 до вчиненого
злочину не мають, так як вину
останнього не доводять.

Речові докази, які б викривали
підсудного, досудовим слідством не
виявлено.

Прямих доказів, які б з безспірністю
підтверджували участь підсудного у
вчиненні злочину, немає і можливість їх
збирання стосовно ОСОБА_10 вичерпана.

У той же час підсудний ОСОБА_10 ще під
час досудового слідства та при
вирішенні питання про обрання йому
запобіжного заходу у виді взяття під
варту у суді, в ході судового розгляду
справи послідовно стверджує, що він до
вчинення злочину проти ОСОБА_8
непричетний.

Ці фактичні дані не спростовані і
довіри не викликають.

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Хмельницької
області у своїй ухвалі від 19.03.2012 року,
зазначала, що ні органи досудового
слідства в пред'явленому ОСОБА_10 в
попередній раз обвинуваченні, ні
прокурор, у порушення вимог ст. 277 КПК, у
постанові про зміну обвинувачення, не
навели переконливих мотивів прийнятих
процесуальних рішень, а лише формально
послались на дані висновків
судово-медичних експертиз, а саме,
додаткової комісійної судово-медичної
експертизи від 16.01.2006 року, проведеної
Одеським обласним бюро СМЕ та
первинної судово-медичної експертизи
№ 176 від 02.04.2002 року, яка проводилась
Хмельницьким обласним бюро СМЕ, які є
суперечливими, оскільки відповідно до
висновку первинної судово-медичної
експертизи причиною смерті
потерпілого стала механічна асфіксія
від закриття дихальних шляхів водою
через утоплення, а згідно висновку
комісійної судово-медичної експертизи
причину смерті ОСОБА_8 встановити не
вдалося.

Звернуто увагу й на те, що правилами
судового-медичного визначення ступеня
тяжкості тілесних ушкоджень,
затверджених МОЗ, не встановлено
такого поняття наслідку спричинення
удару, як травма голови, що підтвердив в
суді і експерт, тому обвинувачення
ОСОБА_10, в цій частині вироку, також є
неконкретним.

Крім того, поза увагою органу
досудового слідства та суду залишилась
та обставина, що ні одним із висновків
судово-медичних експертиз: (первинної,
повторної комплексної, повторної
комісійної), а саме висновком експерта
№176 Хмельницького бюро СМЕ (а.с.85-87 т.2),
висновком №102 від 01.02.2004 року Головного
бюро СМЕ (а.с.59-66 т.7), та висновком
Одеського бюро СМЕ (а.с.156-170 т.8), не
підтверджено отримання ОСОБА_8
тілесних ушкоджень прижиттєво, тому
захист черговий раз вказує на те, що
вважає, що органи досудового слідства
безпідставно поклали в основу
обвинувачення, а суд в основу вироку -
встановлення факту нанесення
підсуднім потерпілому ОСОБА_8 тілесних
ушкоджень, зокрема, травму голови та
втрату ним свідомості.

Крім того, обґрунтовуючи вину ОСОБА_10 у
вчиненні злочину, орган досудового
розслідування неодноразово посилався
на його показання як підозрюваного від
15.12.2001 року, в яких він визнав себе
винним, та на явку з повинною, але не
приділив належної уваги тій обставині,
що підзахисний відразу відмовився від
даних ним раніше показань, пояснивши це
тим, що він їх дав під тиском з боку
працівників правоохоронних органів, а
будучи допитаним 15.12.2001 року ст. слідчим
прокуратури м. Хмельницького ОСОБА_36, в
якості підозрюваного, пояснював, що
тілесні ушкодження ОСОБА_8 заподіяв
разом з хлопцем по імені ОСОБА_16, від
ударів останнього потерпілий впав без
свідомості і на його автомобілі марки
«Жигулі» червоного кольору вони
відвезли ОСОБА_8 та вкинули у воду
водовідвідного каналу (т.1. а.с.74-85).

Згідно зі ст. 73 КПК визнання
підозрюваним своєї вини може бути
покладено в основу обвинувачення лише
при підтвердженні цього визнання
сукупністю доказів, що є в справі. У ч.2
ст.74 КПК передбачено, що показання
обвинуваченого підлягають перевірці.

Як вбачається з матеріалів справи та
проведеного судового слідства, ОСОБА_10
та його захисники уже неодноразово
скаржились на те, що підсуднього та
його брата ОСОБА_7 незаконно затримали
13 грудня 2001 року. Після їх побиття
працівниками міліції, вони 14 грудня 2001
року вимушено обмовили себе,
зізнавшись у вбивстві ОСОБА_8, про що
написали явки з повинною. Посилались на
висновки судово-медичних експертиз та
пояснення експерта ОСОБА_28 в суді в
підтвердження застосування щодо них
насильства, у тому числі, з
підключенням електричного струму.

Органи досудового слідства та суд
повинні були ретельно дослідити
показання засудженого ОСОБА_10, дані ним
під час досудового слідства, в яких він
визнавав себе винним у вчиненні
злочину, зіставити їх з його подальшими
заявами про його непричетність до
вбивства ОСОБА_8, а також про дачу
показань, в яких він визнавав себе
винним у вчиненні злочину, внаслідок
застосування до нього недозволених
методів досудового розслідування
працівниками правоохоронних органів
та з'ясувати, чи отримані наявні у
справі докази процесуальним шляхом і
чи відповідають вони вимогам
допустимості.

Натомість знову висновки органу
досудового слідства про відхилення
доводів ОСОБА_10, щодо незаконних
методів слідства, зводяться до
результатів службової перевірки,
проведеної інспектором по РОС
Хмельницького МВ УМВС в Хмельницькій
області Каламаничем М.В. (а.с.149-158 т.1) та
рішення органу досудового слідства про
відмову в порушенні кримінальної
справи, щодо працівників міліції за
даним фактом.

Також, згідно постанови старшого
слідчого прокуратури м. Хмельницького
Кравця М. від 19.07.2012 року було
відмовлено в порушені кримінальної
справи за фактом оформлення протоколів
відтворення обстановки і обставин
події з братами Колесниками від 14.12.2001
року на підставі ст. 6 п. 2 КПК України.

Відповідно до ст. 8 Конституції в
Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу, її
норми є нормами прямої дії. Закони та
інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції
України та повинні відповідати їй.
Конституційний Суд України в рішенні у
справі за конституційним поданням
Верховного Суду України щодо
конституційності положень ст. 69
Кримінального кодексу України (КК)
(справа про призначення судом більш
м'якого покарання) наголосив:
«верховенство права - це панування
права в суспільстві. Верховенство
права вимагає від держави його
втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо. Одним з проявів
верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори, зокрема норми
моралі, традиції, звичаї тощо, які
легітимовані суспільством і зумовлені
історично досягнутим культурним
рівнем суспільств».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції
України та ст. 19 Закону України від 29
червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні
договори України» чинні міжнародні
договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України і
застосовуються вони у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства. Міжнародні договори
України, які набрали чинності у
встановленому законом порядку та
встановлюють інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідних актах
законодавства України, мають перевагу
над внутрішньодержавними
законодавчими актами. Однак у ч. 2 ст. 9
Конституції України встановлено, що
укладення міжнародних договорів, які
суперечать Конституції України,
можливе лише після внесення
відповідних змін до Конституції
України. Таким чином, з наведеного
випливає, що міжнародні договори, які
пройшли ратифікацію, за своєю
юридичною силою є вищими від
національних законів.

Особливе місце серед міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України,
належить Конвенції, ратифікованій
Законом України від 17 липня 1997 року №
475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Із моменту
приєднання до Конвенції Україна взяла
на себе низку зобов'язань у сфері
захисту прав людини. Частиною таких
зобов'язань відповідно до статей 32, 46
Конвенції є визнання Україною
юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі
питання тлумачення і застосування
Конвенції та протоколів до неї, а також
виконання остаточних рішень ЄСПЛ у
справах проти України.

У ст. 3 Конвенції встановлено, що нікого
не може бути піддано катуванню або
нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню.

За ст. 28 Конституції України кожен має
право на повагу до його гідності. Ніхто
не може бути підданий катуванню,
жорстокому, нелюдському або такому, що
принижує його гідність, поводженню чи
покаранню.

Відповідно до ст. 62 Конституції України
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Обвинувачення не може
ґрунтуватися на доказах, одержаних
незаконним шляхом, а також на
припущеннях.

В одному із фундаментальних рішень
(рішення у справі «Сельмуні проти
Франції») ЄСПЛ визначено, що ст. 3
Конвенції є втіленням основних
цінностей демократичних суспільств,
які входять до складу Ради Європи, і
вважається одним із найважливіших
основоположних положень Конвенції,
відступ від якого не дозволяється. У
разі подання скарг за цією статтею
Конвенції ЄСПЛ повинен провести
особливо ретельний аналіз із
урахуванням усіх матеріалів, поданих
сторонами (правова позиція у справі
«Матьяр проти Туреччини»).

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначає, що ст. 3
Конвенції захищає одну із
фундаментальних цінностей
демократичного суспільства, згідно з
цією статтею забороняється будь-яке
катування або нелюдське чи таке, що
принижує гідність, поводження,
незалежно від обставин справи чи
поведінки потерпілого (рішення у
справі «Лабіта проти Італії»). Суд
також установлює, що розрізнення між
поняттями «катування» та «нелюдське чи
таке, що принижує гідність, поводження»
було введено для того, щоб «позначити
особливий рівень жорстокості умисного
нелюдського поводження, що призводить
до тяжких і жорстоких страждань»
(рішення у справі «Ірландія проти
Великобританії»).

Відповідно до ст. 3 Конвенції
поводження визнається нелюдським при
досягненні мінімального рівня
жорстокості. Оцінка цього мінімального
рівня є відносною: вона залежить від
усіх обставин справи, таких як
тривалість такого поводження, його
фізичні та психічні наслідки, а також у
деяких випадках стать, вік та стан
здоров'я потерпілої особи (рішення у
справі «Валашінас проти Литви»). Суд
вважає поводження за «нелюдське»,
оскільки, inter alia, воно було умисним,
застосовувалося впродовж кількох
годин поспіль і призводило або до
справжніх тілесних ушкоджень, або до
гострих фізичних чи душевних
страждань. Поводження, на думку Суду,
було «таким, що принижує гідність»,
якщо воно мало на меті викликати у
потерпілих почуття страху, муки і
меншовартості, а відтак принизити та
зневажити (рішення у справі «Кудла
проти Польщі»).

ЄСПЛ є зв'язаним своєю наднаціональною
природою та вбачає, що він має бути дуже
обережним з перебиранням функцій суду
першої інстанції, якщо це неминуче не
викликано обставинами справи (правова
позиція у справі «МакКерр проти
Великобританії»). Проте, якщо
твердження стосується ст. 3 Конвенції,
ЄСПЛ має застосовувати особливу
ретельність, навіть якщо певне
національне провадження і
розслідування вже відбулися (рішення у
справі «Рібіч проти Австрії», рішення у
справі «Авшар проти Туреччини»). Слід
враховувати, що при оцінці доказів ЄСПЛ
керується критерієм доведення «поза
розумним сумнівом» (рішення у справі
«Авшар проти Туреччини»). Таке
доведення має випливати із сукупності
ознак чи неспростовних презумцій,
достатньо вагомих, чітких і узгоджених
між собою.

Одна із основних правових позицій ЄСПЛ
полягає у тому, що коли особу взято під
варту в поліції здоровою, але на час
звільнення з-під варти ця особа має
ушкодження, у держави виникає обов'язок
забезпечити достовірне пояснення
причин таких ушкоджень, а в разі
неспроможності зробити це виникає
питання про порушення за ст. 3 Конвенції
(рішення у справі «Томазі проти
Франції»).

Також у випадках, коли особа висуває
небезпідставну скаргу про те, що вона
була піддана неналежному поводженню зі
сторони суб'єктів владних повноважень
в порушення ст. 3 Конвенції, це
положення, якщо його тлумачити як
загальний обов'язок держави відповідно
до ст. 1 Конвенції, вимагає, щоб було
проведено ефективне офіційне
розслідування, метою якого є виявлення
і покарання відповідальних осіб. Якщо б
це було не так, загальна правова
заборона катування та нелюдського чи
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання, попри своє
фундаментальне значення, була б
неефективною на практиці, і в деяких
випадках представники держави могли б
фактично безкарно порушувати права
тих, хто перебуває під їхнім контролем
(рішення у справі «Ассенов та інші
проти Болгарії», рішення у справі
«Лабіта проти Італії»).

Розслідування за небезпідставним
твердженням про неналежне поводження
має бути ретельним та ефективним. Це
означає, що органи влади мають завжди
намагатись встановити події та не
покладатися на поспішні або
безпідставні висновки для закінчення
розслідування чи для обґрунтування
своїх рішень (рішення у справі «Ассенов
та інші проти Болгарії»). Вони мають
вживати всіх необхідних та доступних
заходів, щоб отримати докази відносно
подій, в тому числі, inter alia, свідчення
очевидців та результати експертиз
(рішення у справі «Танрікулу проти
Туреччини», рішення у справі «Гюль
проти Туреччини»).

Судам першої та апеляційної інстанцій
необхідно враховувати такі загальні
правові позиції ЄСПЛ щодо офіційного
тлумачення ст. 3 Конвенції у
матеріальному та процесуальному
аспектах у кримінальному судочинстві,
які обумовлені законодавчим
положенням щодо застосування
Конвенції та практики ЄСПЛ при
розгляді справ у якості джерела права.

Порушення ст. 3 Конвенції у справі
«Григор'єв проти України» в її
процесуальному аспекті було визнано у
зв'язку з неефективністю розслідування
за скаргами заявника про жорстоке
поводження зі сторони працівників
міліції, яка була спричинена
неодноразовим закриттям справи
органами прокуратури та подальшим
скасуванням відповідних постанов
судом через недоліки слідства і
неврахування наданих вказівок, а також
неврахуванням всіх наявних у справі
медичних документів, що і було
констатовано в вищевказаному рішенні.

Таким чином, до порушення
процесуальних вимог ст. 3 Конвенції
призвело неефективне розслідування
скарг заявника, які були підтверджені
доказами. Практика ЄСПЛ щодо
застосування ст. 3 Конвенції вказує на
такі обов'язкові умови дотримання
конвенційних зобов'язань у цій частині:

1) імперативний обов'язок щодо
проведення розслідування скарг осіб у
кримінальному судочинстві про
жорстоке поводження;

2) обов'язок щодо встановлення усіх
фактичних обставин, за яких особа була
піддана жорстокому поводженню, з
винесенням конкретного рішення за
результатами розгляду відповідних
скарг.

Неефективне розслідування скарг
судами гр. ОСОБА_30 призвело до
порушення ст. 3 Конвенції в її
матеріальному аспекті з огляду на те,
що у кримінальній справі було
підтверджено наявність у гр. ОСОБА_30
тілесних ушкоджень, які свідчили про
побиття та застосування до нього
електричного струму, та що державою
Україна не було надано обґрунтованих
пояснень щодо їх походження. З огляду
на характер ушкоджень, отриманих
заявником, ЄСПЛ дійшов висновку, що
поводження, якого зазнав гр. ОСОБА_30,
було катуванням.

У рішенні Європейського суду з прав
людини у справі від 12 червня 2008 року
„Яременко проти України" зазначено, що
„коли особа заявляє небезпідставну
скаргу про жорстоке поводження з боку
правоохоронних органів, як випливає з
положення ст. 3 Конвенції та
передбаченого ст. 1 Конвенції
загального обов'язку держави
«гарантувати кожному, хто перебуває
під її юрисдикцією, права і свободи,
визначені в розд. I цієї Конвенції», має
бути проведено ефективне офіційне
розслідування, під час якого можна
виявити та забезпечити покарання
винних осіб. Мінімальні стандарти,
викладені в практиці Суду,
передбачають проведення незалежного
та безстороннього розслідування під
контролем громадськості, а від
компетентних органів влади вимагають
ретельності та оперативності при його
проведенні.

Так, із змісту постанови помічника
прокурора м. Хмельницького Яхієва О.А.
від 11 листопада 2005 року слідує, що в
ході проведеної перевірки заяв ОСОБА_10
та ОСОБА_7 були опитані працівники
міліції, які проводили з ними
процесуальні дії та спілкувались під
час перебування у відділенні міліції. З
їх пояснень вбачається, що братів було
запрошено до райвідділу міліції з
приводу зникнення ОСОБА_8 Оскільки в
приміщенні Південно-західного відділу
міліції ОСОБА_10 було порушено
громадський порядок, то його було
затримано в адміністративному порядку.
При цьому, працівники міліції
заперечували здійснення ними
будь-якого психологічного чи фізичного
тиску на затриманих.

Вказане рішення помічника прокурора,
який був підлеглим прокурора, що
затверджував обвинувальний висновок у
справі, не було оцінено судом першої
інстанції з точки зору ефективності
проведеного розслідування та не
звернено увагу на те, що скаржники ним
не допитувались (не опитувались). Не
дано належної оцінки й висновку
судово-медичної експертизи №2934 від 19
грудня 2001 року про виявленні у ОСОБА_10
тілесні ушкодження, отримані ним під
час перебування під контролем
правоохоронних органів. Крім того, поза
увагою залишилось і те, що матеріали
про вчинення 13 грудня 2001 року ОСОБА_10
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст.173 КУпАП, не були
направленні до суду, рішення за цим
протоколом не приймалось, бланк
протоколу виготовлений у 2002 році, а
відомості про вчинене правопорушення в
нього заносились 13.12.2001 року.

Порушення вимог ст. 3 Конвенції у справі
«Коробов проти України» у її
матеріальному аспекті встановлено з
огляду на те, що у справі було
підтверджено отримання заявником
тілесних ушкоджень під час його
тримання під вартою та що
державою-відповідачем не було надано
обґрунтованих пояснень щодо їх
походження. З огляду на характер
ушкоджень, отриманих заявником, ЄСПЛ
дійшов висновку, що поводження, якого
зазнав заявник, є катуванням.

Порушення вимог ст. 3 Конвенції у справі
«Нечипорук і Йонкало проти України» у
матеріальному аспекті встановлено з
огляду на те, що у справі було
підтверджено отримання заявником
тілесних ушкоджень під час його
перебування під вартою та що
державою-відповідачем не було надано
обґрунтованих пояснень щодо їх
походження. З огляду на характер
заходів фізичного впливу, про які
стверджував заявник і застосування
яких не було спростовано державними
органами в ході розслідування
відповідної скарги, і враховуючи також
узгодженість та детальність пояснень
заявника як щодо оскаржуваних заходів,
так і щодо психологічного тиску, ЄСПЛ
дійшов висновку, що поводження, якого
зазнав заявник з боку працівників
міліції, прирівнюється до катування.

Важливе значення має дотримання вимог
ст. 3 Конвенції у позитивному аспекті,
що встановлює обов'язок забезпечувати
ефективне розслідування жорстокого
поводження в органах влади під час
тимчасового позбавлення волі.
Порушення вимог ст. 3 Конвенції у справі
«Клішин проти України» у її
матеріальному аспекті було
встановлено з огляду на те, що у справі
було підтверджено наявність у заявника
тілесних ушкоджень після звільнення,
яких не було до його затримання, та що
державою-відповідачем не було надано
обґрунтованих пояснень щодо їх
походження.

Щодо порушення вимог ст. 3 Конвенції у
зв'язку з поганим, нелюдським та таким,
що принижує гідність, поводженням з
особами, які тримаються в установах
досудового ув'язнення, та їх катуванням
з боку представників держави та
відсутністю ефективного розслідування
за скаргами на таке поводження.

Зазначене порушення було констатовано
ЄСПЛ у рішеннях по справах:«Григор'єв
проти України» (рішення ЄСПЛ від 15
травня 2012 року), «Клішин проти України»
(рішення ЄСПЛ від 23 лютого 2012 року),
«Коробов проти України» (рішення ЄСПЛ
від 21 липня 2011 року), «Ошурко проти
України» (рішення ЄСПЛ від 08 вересня 2011
року), «Нечипорук і Йонкало проти
України» (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011
року), «Савін проти України» (рішення
ЄСПЛ від 16 лютого 2012 року).

Проте основними причинами прийняття
ЄСПЛ рішень, у яких констатується
порушення ст. 3 Конвенції, є:
відсутність правдоподібного та
достовірного пояснення державних
органів щодо причин виникнення у
заявників чи їх близьких родичів
тілесних ушкоджень під час їх
перебування під вартою; відсутність
ефективного розслідування скарг
заявників чи їх близьких родичів на
погане, нелюдське та таке, що принижує
гідність, поводження та катування з
боку представників держави;
незабезпечення збалансованості сили,
застосованої до заявників
працівниками міліції під час подолання
їх непокори в контексті обставин події.

Правові підстави для дотримання права
на абсолютну заборону катувань у
кримінально-процесуальному
законодавстві визначено в загальному у
ст. 22 КПК 1960 р. Зокрема, відповідно до ч. 3
ст. 22 / в редакції Кодексу 1960 року / КПК
України «забороняється домагатись
показань обвинуваченого та інших осіб,
які беруть участь у справі, шляхом
насильства, погроз та інших незаконних
заходів». Також за ст. 368 / в редакції
Кодексу 1960 року / КПК України
однобічним або неповним визнається
дізнання, досудове чи судове слідство в
суді першої інстанції, коли залишилися
недослідженими такі обставини,
з'ясування яких може мати істотне
значення для правильного вирішення
справи.

Таким чином, кримінально-процесуальним
законодавством докладно врегульовано
порядок перевірки заяв обвинувачених
(підсудних) під час судового розгляду
про погане поводження.

Враховуючи викладені обставини, суд
вважає неефективним розслідуванням
скарг ОСОБА_10 та його захисників про
застосування до засудженого
недозволених методів слідства.

Крім того, у рішенні в справі
„Шабельник проти України" від 19 лютого
2009 року Європейський суд з прав людини
зосередив увагу на тому, що „як
правило, вже на початку поліцейських
допитів обвинуваченому має надаватися
можливість користуватися допомогою
захисника. Права захисту буде в
принципі непоправно порушено, якщо при
засудженні його судом
використовуватимуться викривальні
показання, отриманні під час допиту без
присутності захисника".

На вказані істотні порушення
кримінально-процесуального закону, що
потягли однобічність і неповноту
досудового слідства, вказувала також
колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
апеляційного суду Хмельницької
області у своїй ухвалі від 19.03.2012 року.

Також, відповідно до довідки
апеляційного суду Хмельницької
області від 17 грудня 2001 року було
надано дозвіл на проведення заходів
негласному зняттю інформації в
закладах системи МВС України та
Державного Департаменту України з
питань виконання покарань стосовно
ОСОБА_10 та ОСОБА_7 терміном на 90 діб з
моменту встановлення контролю. Однак,
як видно з довідки (т.4 а.с. 45-46), до
негласного зняття інформації орган
досудового слідства приступив 16.12.2001
року, тому знята інформація за 16.01.2001
року не береться судом до уваги як
належний та допустимий доказ.

Згідно до п.3 доручення слідчого
(т.1 а.с. 190) дізнавачем Кіпрік А.Г.
правомірно 05.02.2002 року за участю
понятих ОСОБА_33 та ОСОБА_34 проведено
огляд автомобіля марки «Шкода Фаворит»
білого кольору, державний знак НОМЕР_1,
під час якого з заднього сидіння
автомобіля вилучено чохол, а з
багажного відділення - килим. Вказані
предмети були поміщені у
поліетиленовий пакет, прошиті та
скріплені печаткою № 18 Південно -
Західного ВМ та підписами понятих (т.1
а.с. 186-188). Однак, для проведення
експертизи в КНДІСЕ дані речові докази
доставлені уже в двох паперових
пакетах, зв'язаних нитками білого
кольору, кінці яких заклеєні листом
паперу, складеним вдвоє, на якому є
пояснювальний напис, відбиток печатки
з текстом «Прокуратура м.
Хмельницького», підписи понятих
ОСОБА_35 і ОСОБА_37 та слідчого
прокуратури ОСОБА_36 (т.2 а.с. 19).

Разом з цим, у матеріалах справи
відсутні будь-які відомості, згідно до
яких у слідчого ОСОБА_36 була
процесуальна необхідність порушувати
цілісність упаковки даних речових
доказів та переопечатувати їх. Не зміг
цього пояснити у судовому засіданні і
слідчий ОСОБА_36, а в матеріалах справи
відсутні відповідні процесуальні
документи, які б підтверджували таку
необхідність. Крім того, вилучені з
автомобіля предмети не визнавалися
слідчим речовими доказами по справі.

Таке істотне порушення
кримінально - процесуального
законодавства дає підстави
сумніватися у ідентичності вилучених
на направлених на експертизу об'єктів
(чохла з килимом), тому суд не може брати
до уваги висновок № 1560 від 08.05.2002 року
криміналістичної експертизи
волокнистих матеріалів (т.2 а.с. 111-113) та
№1560 від 08.05.2002 року відповідно до яких
серед вилучених об'єктів є волокна
бавовни загальної родової
приналежності з волокнами, які входять
до складу тканини штанів потерпілого
ОСОБА_8

Враховуючи наведене, а також керуючись
положеннями
Кримінально-процесуального закону
України, які повністю відповідають
висновкам й аргументам практики
Європейського суду з прав людини,
колегія суддів приходить до
наступного.

Так, відповідно до ст. 22 / в
редакції Кодексу 1960 року / КПК України,
забороняється домагатись показань
обвинуваченого та інших осіб, які
беруть участь у справі, шляхом
насильства, погроз та інших незаконних
заходів.

Згідно з ч. 2 ст. 43 / в редакції
Кодексу 1960 року / КПК України),
обвинувачений має право: знати, в чому
його обвинувачують; давати показання з
пред'явленого йому обвинувачення або
відмовитися давати показання і
відповідати на запитання; мати
захисника і побачення з ним до першого
допиту; подавати скарги на дії і
рішення особи, яка провадить дізнання,
слідчого, прокурора, судді та суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 43-1 / в
редакції Кодексу 1960 року / КПК України,
підозрюваний має право: знати, в чому
він підозрюється; давати показання або
відмовитися давати показання і
відповідати на запитання; мати
захисника і побачення з ним до першого
допиту; заявляти клопотання і відводи;
вимагати перевірки судом чи прокурором
правомірності затримання; подавати
скарги на дії і рішення особи, яка
провадить оперативно-розшукові дії та
дізнання, слідчого і прокурора.

Крім того, в справі ОСОБА_10 участь
захисника, згідно з вимогами ст.45 / в
редакції Кодексу 1960 року / КПК України,
була обов'язковою з моменту його
затримання, оскільки він підозрювався
у вчиненні злочину, який вчинив в
неповнолітньому віці, тому слідчий
прийняв його відмову від захисника і
проводив з ним слідчі дії, в порушення
вимог кримінально-процесуального
закону.

Відповідно до ст. 67 / в редакції
Кодексу 1960 року / КПК України, суд,
прокурор, слідчий і особа, яка
провадить дізнання, оцінюють докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом. А згідно з вимогами ст. ст. 73, 74 /
в редакції Кодексу 1960 року / КПК
України, показання підозрюваного й
обвинуваченого, в тому числі й такі, в
яких він визнає себе винним, підлягають
перевірці. Визнання підозрюваним чи
обвинуваченим своєї вини може бути
покладено в основу обвинувачення лише
при підтвердженні цього визнання
сукупністю доказів, що є в справі.

Як вбачається зі ст. 96 / в редакції
Кодексу 1960 року / КПК України явка з
повинною - це добровільне повідомлення
заявником про злочин, вчинений чи
підготовлюваний ним.

Згідно зі ст. 323 / в редакції Кодексу 1960
року / КПК України вирок суду повинен
бути законним і обґрунтованим, а оцінка
доказів має ґрунтуватися на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 327 / в
редакції Кодексу 1960 року / КПК України
обвинувальний вирок не може
ґрунтуватися на припущеннях і
постановляється лише за умови, коли в
ході судового розгляду винність
підсудного у вчиненні злочину
доведена.

Згідно з ч. 1 ст. 334 / в редакції Кодексу
1960 року/ КПК України в мотивувальній
частині вироку суд повинен навести
докази, на яких ґрунтується висновок
суду щодо кожного підсудного із
зазначенням мотивів, з яких суд
відкидає інші докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції
України чинні міжнародні договори,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.

За змістом ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суд зобов'язаний застосовувати
при розгляді справ Конвенцію та
практику Європейського суду з прав
людини як джерело права.

Оцінюючи досліджені в судовому
засіданні докази, колегія суддів
приходить до висновку, що участь
підсудного ОСОБА_10 у вбивстві ОСОБА_8,
не доведена, тому за пред'явленим
обвинуваченням його слід виправдати.

Питання про речові докази судом не
вирішувалось так як вони знищені
Хмельницьким міськрайонним судом 09
грудня 2010 року, що підтверджується
Актом знищення речових доказів.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 323, 324 / в редакції Кодексу 1960 року
/ КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК України визнати
невинним і по суду виправданим через
недоведення його участі у вчиненні
злочину.

У задоволенні цивільних позовів
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ОСОБА_10, -
відмовити.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_10
скасувати.

На вирок може бути подана апеляція
протягом 15 діб з моменту його
проголошення.

Головуючий суддя
В.А.Навроцький

судді
О.Л.Трембач

С.М.Баєв