У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Федченка О.С.,

суддів

Таран Т.С., Нікітіна Ю.І.,

за участю прокурора

Казнадзея В.В.

та захисника

ОСОБА_1

розглянула
у судовому засіданні в м. Києві 25 грудня 2007 року справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на
вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_2

За вироком Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2007 року

ОСОБА_2, 1979 р. народження,
громадянин України, судимий 15.05.2006 року за ст.296 ч.1 КК України на два
роки обмеження волі із звільненням від відбування покарання на підставі ст.
75 КК України і з встановленням іспитового строку 2 роки,

засуджений:
за ст. 185 ч.1 КК України до штрафу на суму 1 000 грн; за ст. 289 ч.1 КК
України, із застосуванням ст. 69 КК України, до штрафу на суму 1 700 грн.
Згідно ст. 70 КК України за сукупністю злочинів суд визначив ОСОБА_2 остаточне
покарання - штраф на суму 1 700 грн.

ОСОБА_2, який працював охоронником
автостоянки, розташованої у м. Дніпропетровську по вул. Комунарівській, 2,
визнано винуватим у тому, що 3 березня 2007 року, приблизно о 3 год. 00 хв.,
під час чергування, він незаконно заволодів автомобілем ВАЗ-2106, який на
підставі довіреності належав потерпілому ОСОБА_3, і який знаходився на
автостоянці. Під час поїздки на указаному автомобілі по місту засуджений
пошкодив його, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на суму 1 117 грн. 10
коп. Крім того, із автомобіля ОСОБА_2таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_3 на
загальну суму 626 грн.

Вироком апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 вересня 2007 року за апеляцією прокурора, який
брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, цей вирок у частині призначення
ОСОБА_2 покарання було скасовано і постановлено новий, за яким йому було
призначено покарання: за ст. 185 ч.1 КК України - 2 роки 6 місяців позбавлення
волі; за ст. 289 ч.1 КК України - 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70
КК України за сукупністю злочинів апеляційний суд визначив ОСОБА_2 покарання у
виді позбавлення волі на строк 3 роки. А згідно ст. 71 КК України за сукупністю
вироків остаточно суд призначив ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на
строк 3 роки 6 місяців.

У касаційній скарзі захисник просить вирок апеляційного
суду змінити. Посилаючись на те, що автомобілем потерпілого засуджений
ОСОБА_2заволодів шляхом обману чи зловживання довірою, захисник просить
перекваліфікувати дії ОСОБА_2 з ст. 289 ч.1 КК України на ст. 190 ч.1 цього ж
кодексу і призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкціями ст.ст.
190 ч.1, 185 ч.1 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчинених засудженим
злочинів та дані, що позитивно його характеризують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_1.,
яка підтримала свою скаргу, думку прокурора про законність та обґрунтованість
вироку апеляційного суду і відсутність підстав для задоволення скарги
захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши викладені у касаційній
скарзі захисника доводи, колегія суддів вважає, що ця скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Викладені у вироку висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні
ним злочинів, передбачених ст. ст. 289 ч., 185 ч.1 КК України відповідають
дослідженим у ході судового розгляду доказам. Правильність кваліфікації дій
ОСОБА_2 за ст. 185 ч.1 КК України у скарзі не оспорюється.

Посилання захисника у скарзі на те, що потерпілий передав ключі від
автомобіля засудженому і дав дозвіл ОСОБА_2 на керування автомобілем, колегія
суддів не може розцінити як підставу для внесення у судові рішення відповідних
змін.

Із показань свідка ОСОБА_4 видно, що потерпілий, поставивши свій автомобіль
на стоянку, де чергував засуджений, дійсно залишив ключі в автомобілі. Але, це
він зробив для того, щоб його автомобіль можна було переміщувати у межах
автостоянки, оскільки вільних місць на ній не було, а автомобіль ОСОБА_3
знаходився у такому місці, що міг перешкодити виїзду з стоянки іншим
автомобілям.

Ці обставини підтверджував засуджений ОСОБА_2Також засуджений не
заперечував і того, що на автомобілі потерпілого він виїхав за межі
автостоянки. Із змісту його показань видно, що він у значний час їздив на цьому
автомобілі по місту і під час поїздки пошкодив його, а потім залишив біля
будинку свого знайомого, якому він продав частину викраденого з автомобіля
майна.

Приймаючи до уваги зазначені обставини, колегія суддів вважає, що як суд
першої інстанції, так і апеляційний суд прийшли до обґрунтованого висновку про
незаконність заволодіння засудженим автомобілем потерпілого ОСОБА_3, а тому
кваліфікація дій ОСОБА_2 за ст. 289 ч.1 КК України є правильною.

Що стосується призначення апеляційним судом ОСОБА_2 покарання, то вирішення
цього питання судом апеляційної інстанції відповідає положенням ст. 65 КК
України.

Як видно із мотивувальної частини вироку, апеляційним судом було враховано
ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_2 злочину, дані, які характеризують
засудженого і те, що новий злочин ним вчинено в період іспитового строку,
встановленого за попереднім вироком. Колегія суддів вважає, що з врахуванням
наведеного апеляційна інстанція прийшла до обґрунтованого висновку про м'якість
призначеного засудженому покарання судом першої інстанції у виді штрафу із
застосуванням ст. 69 КК України.

Обставин, які б давали можливість пом'якшити призначене ОСОБА_2 покарання
по справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 394 - 396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_1. залишити без
задоволення, а вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня
2007 року щодо ОСОБА_2 - без зміни.

Судді:

Таран Т.С. Нікітін Ю.І. Федченко О.С.