Ухвала іменем україни 18 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого судді ОСОБА_15.,
суддів:ОСОБА_16., ОСОБА_17.
з участю прокурора ОСОБА_18.
захисника ОСОБА_19
розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_8,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року звільнено від кримінальної відповідальності

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

за ст. 356 КК України, а кримінальна справа відносно нього провадженням закрита у зв'язку із закінченням строків давності.

За постановою суду, ОСОБА_6 обвинувачує ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України.

Так, 17 серпня 2010 року ОСОБА_9 пригнав на станцію технічного обслуговування, що розташована в м. Новомосковську на вул. Сучкова, автомобіль «Деу Сенс», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкоджений в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Близько 14:00 год. цього ж дня ОСОБА_8, займаючи посаду директора згаданої СТО, самовільно, не повідомивши міліцію та власника транспортного засобу ОСОБА_6, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч встановленому законом порядку, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 оплачувати ремонт машини не буде, розібрав її. Після ОСОБА_8 склав та видав довідку від 17 серпня 2010 року про встановлення причин дорожньо-транспортної пригоди, в якій вказується що в результаті вистрілу переднього правого колеса на автомобілі «Деу-Сенс» машину кинуло в кювет та відбулось перевертання автомобіля.

23 серпня 2010 року ОСОБА_8 відмовився виконувати законні вимоги ОСОБА_6 про повернення транспортного засобу та почав вимагати у потерпілої грошові кошти в сумі 16 000 грн. за нібито вже частково проведений ним ремонт автомобіля.

20 лютого 2011 року та 15 березня 2011 року ОСОБА_8 дозволив стороннім особам - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 забрати автомобіль потерпілої з території СТО і керувати ним, не маючи довіреності на право керування транспортним засобом від власника, а у ОСОБА_12 - посвідчення водія.

Крім того, продовжуючи скоювати злочинні дії, направлені на незаконне утримання транспортного засобу, в липні 2011 року, ОСОБА_8, віддав автомобіль стороннім особам, без надання ними довіреності від імені потерпілої на складання документів, що підтверджують факт видачі транспортного засобу - акту приймання-передачі автомобіля та розписок про його отримання.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8, які виразилися в його самоправстві, тобто самовільному, всупереч установленому законом порядку, вчинення дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином - ОСОБА_6, інтересам потерпілої спричинено значну шкоду, розмір якої складає 36 340,85 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року постанова суду першої інстанції залишена без зміни.

У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить постанову міськрайонного суду і ухвалу апеляційного суду скасувати у зв'язку з порушенням кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону, а справу направити на новий судовий розгляд. При цьому, вказує на те, що судом, під час винесення постанови про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, не було враховано позицію потерпілої, яка має істотне значення у справах приватного обвинувачення. Також зазначає про невиконання судом вимог ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2013 року, а саме, відсутність ретельної перевірку доказів по справі при винесенні постанови.

В запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_20. просить постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілої - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_19 та прокурора, які заперечували проти задоволення касаційної скарги та просили постанову міськрайонного суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 398 КПК України 1960 року в суді касаційної інстанції підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа, яка вчинила злочин невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі, звільняється від відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки.

Як вбачається з п. 5 ч. 1 ст. 7-1 КПК України 1960 року, провадження у кримінальній справі може бути закрито судом у зв'язку із закінченням строків давності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 11-1 КПК України 1960 року, суд в судовому засіданні при наявності підстав, вказаних в ч. 1 ст. 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв'язку із закінченням строків давності.

Згідно з вимогами ст. 282 КПК України, якщо під час судового розгляду справи будуть установлені підстави для закриття справи, передбачені, зокрема, ст. 11-1 КПК України України 1960, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою ухвалою, а суддя - постановою, закриває справу.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» визначено, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Відповідно до ст. 11-1 КПК України 1960 року таке звільнення є обов'язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України.

Виходячи із зазначеного, рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності приймається суддею незалежно від позиції потерпілого, якому належить право підтримувати обвинувачення у справі, порушеній за його скаргою.

Отже, заперечення потерпілої та її представника проти звільнення підсудного ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, згідно з кримінальним і кримінально-процесуальним законами не є перешкодою для цього.

Судом першої інстанції не допущено порушень вказаних вимог закону.

Так, з кримінальної справи вбачається, що її було порушено за скаргою приватного обвинувачення 10 червня 2011 року в порядку ст. 27 КПК України 1960 року.

В зазначеній скарзі ОСОБА_6 (дів. - ОСОБА_14.) звинуватила ОСОБА_8 у вчиненні щодо неї у серпні 2010 року злочину, передбаченого ст. 356 КК України, який, згідно з ст. 12 КК України, класифікується як злочин невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_8 під час судового розгляду від суду не ухилявся, також в страві немає даних про вчинення ним злочину середньої тяжкості, тяжкого та особливо тяжкого, крім того він не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих підстав.

В судовому засіданні суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 - ОСОБА_20. заявила клопотання про звільнення підсудного від кримінальної відповідальності і закриття провадження у справі у зв'язку із закінченням строків давності.

З'ясувавши думку потерпілої та позицію її представника стосовно заявленого клопотання, тобто виконавши вимоги ст. 12 КПК України 1960 року, суд, керуючись положеннями ст. ст. 7-1, 11-1 цього Кодексу і ст. 49 КК України обґрунтовано звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності і закрив справу.

Апеляційний суд ретельно перевірив доводи представника потерпілої, що є аналогічними касаційним. Висновки апеляційного суду належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Доводи касаційної скарги щодо невиконання судом вимог ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2013 року є безпідставними, оскільки питання звільнення підсудного від кримінальної відповідальності вирішувалося судом поза межами зазначеної ухвали, про що вірно зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону судами першої і апеляційної інстанцій у справі не допущено, у тому числі і тих на які є посилання у касаційній скарзі, тому підстав для скасування постановлених щодо ОСОБА_8 судових рішень у колегії суддів немає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 394 - 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.

С у д д і:

______________ ______________ ______________

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17