Справа № 1-24/11 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/16/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_6 , його захисників адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2011 року,

ВСТАНОВИЛА :

Цим вироком ОСОБА_6 ,

який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові,

громадянина України, раніше не судимого,

проживаючого у АДРЕСА_1

визнано винним і засуджено за ч.1 ст. 115 КК України на десять років позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6 залишено без зміни-взяття під варту.

Строк відбуття покарання обчислюється з 01 грудня 2009 року.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 в користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 1 880 гривень.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 в користь потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 по 50 тисяч гривень моральної шкоди.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він 22 листопада 2009 року у період часу з 00.00 год. до 01.00 год., знаходячись між гаражними приміщеннями поблизу будинку № 19 по вул. Мазепи у м. Львові, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та маючи умисел на вбивство іншої людини, на грунті особистих неприязних відносин, які виникли в ході словесного конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_14 і в подальшому переросли у фізичну сутичку, під час якої потерпілий впав на землю, взяв на місці бетонну плиту (бордюр), умисно кинув її на голову ОСОБА_14 , спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер.

На вирок суду подали апеляції засуджений та його захисники.

Засуджений у своїй апеляції не погоджується з вироком суду, вказує на порушення вимог КПК України під час досудового та судового слідства. Стверджує, що не вчиняв інкримінованого злочину. Вважає, що суд не взяв до уваги факти, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому покликається на те, що обвинувальний висновок складений з порушенням вимог ст. 223 КПК України, у вироку неправильно вказано рік його народження, не взято до уваги, що під час досудового слідства з боку ряду працівників Шевченківського райвідділу на нього чинився моральний та фізичний тиск, у справі відсутні свідчення одного із свідків, які цей свідок давала 30 та 31 листопада 2009 року, у матеріалах справи зазначено, що під час вчинення злочину він перебував у стані алкогольного сп`яніння, в той час як експертиз, які б вказували на це, проведено не було. Крім цього вказує, що працівниками міліції для отримання показів проти нього була застосована фізична сила до одного із свідків, звертає увагу на відсутність слідів крові потерпілого на його одязі. Просить вирок суду скасувати, а справу закрити відповідно до ч.2 ст. 6 КПК України, за відсутності в його діях складу злочину.

Захисник ОСОБА_12 у своїй апеляції вважає, що досудовим та судовим слідством було істотно порушено вимоги кримінально-процесуального закону, що перешкодило суду повно та всебічно розглянути справу. Вказує, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи. Покликається на те, що жодних доказів, які б підтверджували причетність ОСОБА_6 до вбивства потерпілого, здобуто не було. Звертає увагу на покази ряду свідків, які повністю заперечили причетність ОСОБА_15 до суперечки з потерпілим. При цьому покази свідків, які свідчили на користь ОСОБА_15 , залишилися судом неспростованими. Просить вирок суду скасувати, ОСОБА_6 виправдати, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 скасувати.

Захисник ОСОБА_13 у своїй апеляції вважає вирок суду незаконним у зв`язку із однобічністю та неповнотою досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Покликається на те, що в основу обвинувального вироку були покладені суперечливі між собою та недопустимі докази, які отримані з порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Не погоджується із тим, що суд надав віри написаній ОСОБА_15 явці з повинною та його первинним поясненням, від яких ОСОБА_15 відмовився, і які в свою чергу не узгоджуються з іншими наявними у справі доказами. Не звернуто увагу на те, що достовірно встановлено, що на момент, коли потерпілий ще був живим, ОСОБА_15 вже знаходився дома. Вказує , що в матеріалах справи наявні неперевірені дані стосовно конфліктів потерпілого із іншими особами, які могли відбутися чи відбулися 21.11.2009 року, що в силу ст. 22 КПК України входить в предмет доказування. На підставі наведеного просить вирок суду скасувати, а справу закрити відповідно до ч.2 ст. 6 КК України, за відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину.

Захисник ОСОБА_9 в своїй апеляції і доповненні до неї не погоджується з вироком суду. Вказує, що кримінальну справу проти ОСОБА_6 було сфабриковано правоохоронцями Шевченківського райвідділу міліції, які на досудовому розслідуванні чинили тиск як на ОСОБА_6 , так і на свідків. Не погоджується із тим, що суд не взяв до уваги докази в користь ОСОБА_6 . Наводить доводи щодо невинуватості ОСОБА_6 та сфабрикованості доказів проти нього. Крім цього вказує, що ОСОБА_6 має на утриманні дружину та малолітнього сина. Просить вирок суду скасувати, а справу закрити а відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляції просить вирок суду скасувати, а справу закрити відповідно до ч.2 ст. 6 КК України, за відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину. При цьому захисник, приводячи практику Європейського Суду з прав людини, покликається на те, що докази, які покладені в основу вироку щодо ОСОБА_6 , є недопустимими, отриманими з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, виступи засудженого та його захисників, які підтримали свої апеляції, виступ прокурора, який частково підтримав апеляції в частині допущених судом першої інстанції істотних порушень КПК України, виступи потерпілих , які заперечили проти поданих апеляцій, розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Наведені вимоги закону свідчать, що перед постановленням вироку суд у порядку, визначеному кримінально-процесуальним законом, повинен розглянути всі докази, зібрані на підтвердження пред`явленого обвинувачення, дати оцінку наявним доказам на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності та залежно від встановлених обставин правильно застосувати кримінальний закон. Висновок суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивоване.

Виходячи із положень ст. 334 КПК України 1960 року, при постановленні вироку суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, а також, керуючись законом, дати оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності.

Проте, при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 ці вимоги закону судом першої інстанції виконані не в повній мірі. Зазначеного висновку колегія суддів дійшла з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи на досудовому слідстві свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 давали покази про обставини конфлікту між потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , який виник в ніч на 22 листопада 2009 року, тобто в період коли потерпілого було вбито.

Проте, в ході судового слідства вказані свідки категорично змінили свої покази і стверджували про те, що на досудовому слідстві давали неправдиві свідчення, оскільки під час досудового слідства на них чинився фізичний та психологічний тиск з боку працівників міліції, які шляхом погроз змушували їх підписувати показання, на яких наполягали працівники міліції. Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, на досудовому слідстві ОСОБА_6 подав явку з повинною та власноручне пояснення, в яких зізнався у вчиненні вбивства потерпілого ОСОБА_14 , однак згодом від своєї явки з повинною та своїх первинних пояснень відмовився, категорично заперечив свою вину у вчиненні злочину, на досудовому слідстві подавав скарги на незаконні дії працівників міліції, які, застосовуючи до нього фізичний та психологічний тиск, примушували його оговорити себе. При цьому протягом всього судового слідства наполягав на тому, що інкримінованого злочину він не вчиняв, на досудовому слідстві до нього були застосовані недозволені методи ведення слідства.

Обґрунтовуючи свій висновок про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, суд покликався на покази потерпілих, свідків, протоколи очних ставок, протоколи відтворення обстановки та обставин події, протокол огляду місця події, дані висновку судово-медичної експертизи, дані висновків імунологічної експертизи, дані висновку молекулярно-генетичної експертизи. При цьому суд обрав вибірковий підхід до оцінки доказів і покликався на покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , дані ними під час досудового слідства, не приділивши належної уваги тій обставині, що всі ці п`ять свідків в судовому засіданні вказували про застосування до них недозволених методів слідства, та в суді відмовились від даних ними раніше показів, пояснивши це тим, що вони давали їх під тиском з боку працівників правоохоронних органів. Також суд вказав, що не надає віри показам ОСОБА_6 про те, що явку з повинною та первинні пояснення він давав під тиском працівників міліції.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. ( далі Конвенція) проголошує одну з основоположних цінностей демократичного суспільства і, по суті, беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.

Як визнав Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» ( п. 97 рішення від 12.03.2009 року) та у справі «Яременко проти України» ( п. 57 рішення від 12.06.2008 р.), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведене ефективне розслідування.

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, що відповідно до ст. 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються при розгляді справ як джерело права, не були враховані судом першої інстанції. Висновки суду про відхилення доводів обвинуваченого та свідків щодо незаконних методів слідства зводяться до результатів службової перевірки та рішення органу досудового слідства про відмову в порушенні кримінальної справи щодо працівників міліції за даним фактом (постанова прокурора від 25 лютого 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо службових осіб Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області за відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ст. 364, 365 КК України). Однак постанова про відмову в порушенні кримінальної справи не дає відповіді на питання, що стало причиною виникнення у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у період його перебування під адміністративним арештом за вчинення адміністративного правопорушення, а також не спростовує показів свідків, даних ними в судовому засіданні, про застосування щодо них недозволених методів слідства, в тому числі утримання в райвідділі міліції. Крім того, навіть ця постанова, як видно із справи (т.4 а.с.102), була скасована прокурором Шевченківського району м. Львова.

Дана обставина залишена поза увагою суду першої інстанції, а також не прийнято до уваги, що під час судового слідства свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_20 стверджували, що під час досудового слідства вони були піддані адміністративному арешту, а свідок ОСОБА_21 стверджував, що п`ять діб перебував в ІТТ. При цьому суд не з`ясував причини накладення на них адміністративних арештів.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_18 заявляв про заподіяння йому 01 грудня 2009 року працівниками міліції тілесних ушкоджень, у нього були синці та розбитий ніс. В ході досудового розслідування з участю свідка ОСОБА_18 02 грудня 2009 року було проведено відтворення обстановки та обставин події . Суд першої інстанції при перегляді відеозапису відтворення обстановки та обставин події з участю ОСОБА_18 мав можливість перевірити, чи наявні у ОСОБА_18 тілесні ушкодження, про які він повідомив. 5 дисків з відеозаписами відтворення обстановки та обставин події з прокуратури разом з обвинувальним висновком надійшли до районного суду ( а.с. 1 т. 4), а із суду першої інстанції до апеляційного суду ці диски не надходили (а.с. 302, 375 т.4, а.с.24 т.5).

Такі обставини ставлять під сумнів покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , дані ними під час досудового слідства, на яких вирішальною мірою ґрунтувались висновки суду про вчинення ОСОБА_6 злочину.

Як на доказ вини обвинуваченого суд першої інстанції покликався, крім іншого, на дані протоколів пред`явлення фотознімків для впізнання. Проте, суд не дав оцінки з точки зору належності та допустимості даного доказу.

Відповідно до вимог ч.ч.5,6 ст. 174 КПК України 1960 року при необхідності впізнання може проводитися по фотознімках, відповідно до умов, викладених у ст. 174 КПК України 1960 року. Пред`явлення для впізнання по фотознімках повинно проводитись тільки в тому разі, якщо неможливо пред`явити для впізнання саму особу. Фотознімок повинен пред`являтися серед інших фотознімків у кількості не менш трьох, при обов`язковому дотриманні вимог закону про відсутність різких відмінностей у зовнішності та одязі зображених на фото.

Проте, як видно із матеріалів справи, зокрема із протоколів пред`явлення фотознімків для впізнання (т.2 а.с. 40-43) у таких, всупереч вимог ст. 174 КПК України 1960 року, фотознімок потерпілого ОСОБА_11 мав різкі відмінності від інших пред`явлених фотознімків, оскільки на фотознімку потерпілий лише один із представлених для впізнання осіб був у окулярах.

Крім того, як видно із справи, захист обвинуваченого ОСОБА_6 здійснював захисник - адвокат ОСОБА_12 . Як вбачається із протоколу судового засідання (т.4 а.с.181) в ході судового слідства у справу замість захисника ОСОБА_12 вступив захисник ОСОБА_8 . При цьому суд не з`ясував причини відсутності захисника ОСОБА_12 , а також не з`ясував у обвинуваченого ОСОБА_6 , чи бажає він, щоб його захист здійснював захисник ОСОБА_8 , а в матеріалах справи відсутні дані про повноваження захисника ОСОБА_8 на участь у даній справі, як того вимагає ч.3 ст. 44 КПК України 1960 року.

Таким чином, наведені порушення вимог кримінально-процесуального закону, які допустив суд при розгляді справи щодо ОСОБА_6 , відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України 1960 року, є істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, оскільки впливають на повноту дослідження обставин й оцінку доказів і ставлять під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі вироку.

В зв`язку з викладеним колегія суддів вважає за необхідне даний вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції в іншому складі суду.

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід перевірити всі доводи, які наведені у апеляціях засудженого ОСОБА_6 та його захисників, а також необхідно вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного розгляду обставин справи, докази дослідити відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, дати їм належну оцінку і постановити законний та обґрунтований вирок.

В зв`язку із скасуванням вироку підлягають скасуванню і чотири окремих постанови суду від 11 липня 2011 року на адресу прокурора Шевченківського району м. Львова, в яких йдеться мова про неправдиві покази свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , для вжиття відповідних заходів реагування, організації проведення необхідної перевірки та вирішення питання про можливість порушення щодо вказаних осіб кримінальної справи за дачу завідомо неправдивих показів.

Щодо запобіжного заходу взяття під варту, обраного ОСОБА_6 , то такий підлягає залишенню без зміни, оскільки, відповідно до ст. 165 КПК України 1960 року, запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або в раніше обраному запобіжному заході, а при апеляційному розгляді колегією суддів не встановлено підстав для зміни чи скасування раніше обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів

УХВАЛИЛА :
Апеляції засудженого ОСОБА_6 , його захисників адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2011 року про засудження ОСОБА_6 та чотири окремі постанови суду від 11 липня 2011 року в даній справі скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в цей же суд в іншому складі суду.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6 залишити без зміни взяття під варту.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4