№ 11а-52-2007
УХВАЛА

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

13 липня
2007 року місто
Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону України у складі: головуючого -
генерал-майора юстиції Кузьміна А.С. ,
суддів - полковника юстиції ЗАГОРУЙКА В.В. та

підполковника
юстиції ЛАШЕВИЧА В.М. , з участю
прокурора відділу військової прокуратури Західного регіону капітана юстиції
ВЕРЦІМАГА М. О. та засудженого ОСОБА_1,
у відкритому судовому засіданні в приміщені суду розглянув кримінальну
справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок військового
місцевого суду Львівського гарнізону від 27 квітня 2007 року, відповідно до якого військовослужбовець
прикордонної комендатури „Рава-Руська" Львівського прикордонного загону
(військова частина 2144) майор

ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Шепетівка
Хмельницької області, росіянин, громадянин України, з вищою освітою, одружений,
який має на утриманні малолітню дитину 2003 року народження, раніше не судимий, який перебуває на військовій службі з 1992
року, в тому числі на офіцерських
посадах з 1996 року, заступник
коменданта по роботі з особовим складом,

засуджений
за ст.
286, ч. 2 КК України до чотирьох
років позбавлення волі, з позбавленням
права керувати транспортними засобами строком на один рік.

У відповідності
до ст.
75 КК України, ОСОБА_1 звільнено
від відбування основного покарання з випробовуванням та йому встановлено
іспитовий строк два роки.

Згідно з
вироком, ОСОБА_1 визнаний винним в
тому, що він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть одного потерпілого.

Цей злочин він
вчинив за обставин, викладених у вироку
наступним чином.

Зокрема, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 3 години, керуючи технічно справним автомобілем
„Опель-Зафіра", реєстраційний
НОМЕР_1, власником якого є його
дружина, та рухаючись по вулиці Широкій
в місті Львові в напрямку вулиці Роксолани,
на перехресті вулиць Широка - Суботівська при повороті ліворуч порушив
вимоги ст. ст.
14 та 16 Закону України „Про дорожній рух" і п. п. 1.5, 12.1,
12.3, 13.1 та 13.3 Правил
дорожнього руху України, а саме
перевищив допустиму на даній ділянці дороги швидкість руху транспортного
засобу, не вжив негайно заходів

для
зменшення швидкості автомобіля аж до його зупинки чи безпечного для інших
учасників руху об'їзду перешкоди, не
справився з керуванням транспортним засобом,
внаслідок чого здійснив наїзд своїм автомобілем на автомобіль ВАЗ-21093, реєстраційний НОМЕР_2, який знаходився на стоянці автомобілів та не
створював перешкоди для його руху. При цьому громадянину Республіки Азербайджан
ОСОБА_2 , який перебував в салоні
автомобіля ВАЗ-21093, були спричинені
тілесні ушкодження у вигляді забою лобних часток головного мозку, крововиливів під оболонки і в речовину
головного мозку з проривом крові в його шлуночки, чисельних переломів ребер, щелепи,
лівої ключиці та лівої стегнової кістки,
розривів нижніх часток обох легень та інші тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер на місці події.

В
апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_1,
не погоджуючись з даним вироком,
просить його скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд до військового місцевого суду Львівського
гарнізону.

В
обґрунтування цього апелянт посилається на те,
що суд першої інстанції, на його
думку, неправильно застосував
кримінальний закон та допустив однобічність і неповноту судового слідства.

Зокрема, він вважає,
що, хоча суд гарнізону і послався
у вироку при обранні йому міри покарання на характер та ступінь суспільної
небезпечності вчиненого ним злочину,
але, в порушення вимог ст. 65
КК України, фактично цього не
врахував, як і не врахував даних про
його особу та обставин, що пом'якшують і
обтяжують відповідальність. При цьому автор апеляції стверджує, що судом першої інстанції не було дотримано
вимог закону про індивідуалізацію покарання за вчинений злочин.

Крім
того, у вироку, на думку апелянта, належним чином не мотивовано призначене йому
як: основне, так і додаткове покарання.
Він наполягає, що судом не в повному
обсязі були досліджені такі його дані,
як вік, стан здоров'я, поведінка в побуті та за місцем роботи до
вчинення злочину, його минуле, дані про сім'ю, тощо.

Одночасно
автор апеляції стверджує, що судом
гарнізону при призначенні йому покарання не було враховано його сімейний стан
та стан здоров'я його близьких і рідних,
а саме те, що він одружений і має
на утриманні малолітню дитину 2003 року народження. Всі ці обставини, за переконанням апелянта, давали можливість суду застосувати до
нього ст. 69 КК України, тобто призначити йому покарання нижче від
найнижчої межі, передбаченої
санкцією ст. 286,
ч. 2 КК України, або перейти до
більш м'якого виду основного покарання і не призначати йому додаткового
покарання.

Самі
обставини вчиненого злочину, винність
засудженого у його вчиненні та юридична кваліфікація дій ОСОБА_1, які приведені у вироку, апелянтом не оспорюються.

Заслухавши
доповідача, виступ засудженого в
підтримку апеляції, думку
прокурора, який вважав необхідним вирок
відносно ОСОБА_1 залишити без змій, а
алеляційну скаргу засуігженого без задоволення,
перевіривши матеріали справи та обміркувавши доводи апеляційної
скарги, військовий апеляційний суд
регіону вважає, що вона не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Висновки
суду першої інстанції про винність ОСОБА_1 у вчиненні викладених у вироку
злочинних дій відповідають фактичним обставинам справи і грунтуються на
Досліджених в судовому засіданні доказах,
які сумнівів у своїй достовірності не викликають. Його дії правильно
кваліфіковані за ст. 286,
ч. 2 КК України.

Що
стосується міри покарання, то, всупереч ствердженням апелянта, вона призначена ОСОБА_1 з урахуванням
характеру та ступеню суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, всіх обставин справи, даних про його особистість, сімейний стан та стан здоров'я.

Як вбачається з
вироку, суд при вирішенні питання про
міру покарання належним чином врахував,
що ОСОБА_1 визнав свою вину повністю,
щиро розкаявся у вчиненому
злочині, до кримінальної відповідальності притягується вперше,
характеризується виключно позитивно,
добровільно відшкодував завдані збитки і потерпілі до нього жодних
претензій не мають.

Крім
того, суд гарнізону прийняв до уваги і
сімейний стан ОСОБА_1, який має на
утриманні малолітню дитини 2003 року народження, про що прямо вказано у вироку. Саме повне і
всебічне дослідження всіх обставин, що
пом'якшують відповідальність ОСОБА_1,
даних про його особистість і його сімейний стан та стан здоров'я, відсутність обставин, що обтяжують відповідальність, дали можливість суду першої інстанції
застосувати до останнього ст. 75 КК України, тобто звільнити засудженого від відбування
основного покарання з випробовуванням, а
щодо додаткової міри покарання, то
обмежитися тільки на один рік позбавленням права керувати транспортними
засобами.

Отже, доводи апелянта про порушення судом гарнізону
вимог ст. 65 КК України про загальні засади призначення
покарання та принципу його індивідуалізації слід визнати надуманими.

Виходячи
із обставин даної справи та призначеної ОСОБА_1 міри покарання, підстав для застосування до засудженого ще
й ст.
69 КК України не вбачається.

Як за
своїм видом, так і розміром, призначена ОСОБА_1 міра покарання є законною
І обгрунтованою, а підстави для зміни чи
скасування вироку суду першої інстанції відсутні.

Разом з
тим, оскільки ОСОБА_1 має на утриманні
малолітню дитину, то у зв'язку з
тим, що 9 червня 2007 року, тобто після винесення вироку у даній
справі, набрав чинності Закон України
„Про амністію" від 19 квітня 2007 року,
на нього поширюється ст. 1, п.
„б" даного Закону і він підлягає звільненню від основного покарання.
Звільненню від додаткових покарань особи,
які підпадають під дію зазначеного Закону, у відповідності до ст. 14
зазначеного Закону, не підлягають.

Керуючись ст.
ст. 362, 365,
366, 377 та 379 КПК України,
військовий апеляційний суд регіону,
-

УХВАЛИВ:

Вирок
військового місцевого суду Львівського гарнізону від 27 квітня 2007 року
відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а
апеляційну скаргу останнього - без задоволення.

У
відповідності до ст. 1, п.
„б" Закону України „Про амністію" від 19 квітня 2007 року, звільнити ОСОБА_1 від призначеного йому за
вироком військового місцевого суду Львівського гарнізону від 27 квітня 2007 року
основного покарання.