АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/342/15 Справа № 206/5893/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001028, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 червня 2014 року, за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с. Фірово, Фіровського району, Калінінської області, РФ, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на сім років.

Стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальну шкоду: з ОСОБА_6 в розмірі 3885,16 грн.; з ОСОБА_7 1885,16 грн. та солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.
Вироком суду вирішено питання речових доказів.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації вчиненого, просить вирок суду скасувати, вважає вирок в частині призначеного покарання незаконним через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості, просив суд апеляційної інстанції призначити більш м`яке покарання з застосуванням ст. 69 КК України, оскільки судом першої інстанції не враховано його щире каяття та часткове відшкодування спричиненої потерпілому матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації вчиненного, просить вирок суду скасувати, посилаючись на те, що при призначенні покарання суд не врахував пом`якшуючих обставини у кримінальному провадженні, а саме: його щире каяття, збіг на час вчинення злочину тяжких сімейних та особистих обставин, а також те, що після вчиненого він викликав потерпілому швидку допомогу. Просив призначити йому міру покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, застосувавши до нього положення ст. 69, ст.75 КК України.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими та призначено покарання за те, що вони, 14 червня 2014 року, приблизно о 02 годині 30 хвилин, при вживанні спиртних напоїв разом з потерпілим ОСОБА_11 , в будинку АДРЕСА_2 , за місцем мешкання ОСОБА_7 , діючи сумісно, в ході сварки спричинили потерпілому умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Так, ОСОБА_6 , діючи сумісно з ОСОБА_7 , заздалегідь не домовляючись, наблизився до ОСОБА_11 , та умисно наніс йому удар правою рукою в область лівої сторони обличчя. Після чого, ОСОБА_7 , умисно, почергово, наніс два удари кулаками правої та лівої рук в обличчя ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_6 в свою чергу, наніс потерпілому ще один удар правою рукою в область щелепи. Від отриманих ударів, ОСОБА_11 впав зі стільця на підлогу на правий бік, а ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , продовжуючи реалізувати умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , діючи сумісно, групою осіб, в хаотичному порядку, нанесли численні удари ногами та руками по голові, тулубу та іншим частинам тіла потерпілого. При цьому ОСОБА_6 наніс не менше 10-ти ударів, а ОСОБА_7 наніс не менше 4 ударів. Після вчинення зазначених дій, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з метою приховування злочину, винесли потерпілого ОСОБА_11 на подвір`я будинку АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні обвинувачені, кожен окремо, підтримали вимоги своїх апеляційних скарг:

- ОСОБА_7 зазначив, що відшкодував потерпілому 2000,00 грн. в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та просив суд апеляційної інстанції призначити йому більш м`яке покарання в виді 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст. 69 КК України;

- ОСОБА_6 просив призначити йому міру покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, застосувавши до нього ст. 69 КК України та ст.75 КК України.

Захисник ОСОБА_10 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги свого підзахисного ОСОБА_7 , просив скаргу задовольнити.

Захисник ОСОБА_9 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги свого підзахисного ОСОБА_6 , просив скаргу задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_11 просив в задоволенні апеляційних скарг засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовити, а вирок суду залишити без змін, посилаючись на незадовільний стан свого здоров`я.

В судовому засіданні прокурор вважав, що апеляційні скарги обвинувачених задоволенню не підлягають, а вирок суду є законним і обґрунтованим та просив вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинувачених, їх захисників, думку потерпілого, прокурора, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційних скаргах та в судовому засіданні, співставивши їх з наявними в провадженні матеріалами, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг обвинувачених без задоволення.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , правильність кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 121 КК України, та інші фактичні обставини кримінального провадження ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, тому апеляційним судом не перевіряються.

Даних які б свідчили про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотне порушення кримінального процесуального закону, колегією суддів не встановлено.

Перевіряючи доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про невідповідність призначеного їм судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до вимог ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких, його конкретні обставини, дані про особу кожного обвинуваченого.

Обставиною, що обтяжує покарання суд вірно визнав вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що слугувало підставою призначення більш суворого покарання.

Також, судом взято до уваги те, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, щире каяття обвинуваченого та часткове відшкодування матеріальних збитків, завданих потерпілому кримінальним правопорушенням, суд розцінив як обставини, що пом`якшують покарання; при призначенні покарання ОСОБА_6 суд урахував те, що він за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав його щире каяття, та дійшов висновку, що подальше виправлення обвинувачених можливо тільки в умовах їх ізоляції від суспільства.

Колегія суддів, погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, вважає що покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у виді семи років позбавлення волі, призначене кожному з них з дотриманням вимог кримінального закону, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, а колегією суддів не встановлено наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та які б дозволяли дійти висновку про можливість призначення обвинуваченим покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України з мотивів, зазначених в їх апеляційних скаргах.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_7 щодо його щирого каяття і часткового відшкодування спричиненої потерпілому матеріальної шкоди та доводи ОСОБА_6 про те, що при призначенні йому покарання суд не врахував його щире каяття, колегією суддів не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони були повною мірою враховані судом першої інстанції як обставини, що пом`якшують покарання та стали підставами для призначення обвинуваченим мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, яка встановлює відповідальність за вчинений ними злочин.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про збіг на час вчинення злочину тяжких сімейних і особистих обставин та те, що після вчиненого він викликав потерпілому швидку допомогу, колегія суддів вважає такими, які висновків суду першої інстанції в частині призначеного покарання не спростовують.

Щодо доводів ОСОБА_6 про можливість при призначенні йому покарання застосувати положення ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

В силу ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зі змісту названої норми кримінального закону вбачається, що звільнити з випробуванням засуджену особу від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років суд не вправі.

В ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що суд обґрунтовано у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65 КК України призначив покарання ОСОБА_6 у виді семи років позбавлення волі, підстав, які б дозволяли дійти висновку про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК України, не вбачається, тому і можливості звільнення обвинуваченого з випробуванням від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років у суду апеляційної інстанції не має.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо невідповідності призначеного покарання внаслідок суворості є безпідставними та не підлягають задоволенню, а вирок суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим і відповідає меті покарання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженими, які перебувають під вартою, - в той же строк з дня вручення їм копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області: