ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000787 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Рівне, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч.4 ст.187 КК України із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки на період іспитового строку:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Обраний ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

За вироком суду ОСОБА_10 визнаний винний та засуджений за те, що він 28 березня 2025 року, о 08 год. 45 хв. перебуваючи в приміщенні відділення №13 ТОВ «Нова Пошта», що за адресою: м. Рівне, вул. Пирогова, 8 діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України та який в подальшому неодноразово продовжено, з метою заволодіння чужим майном, здійснив напад на працівника даного відділення №13 Нової Пошти ОСОБА_12 , поєднаний із проникненням у інше приміщення та сховище, та з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя потерпілої, що виразилося у наступних діях.

Зокрема, ОСОБА_10 , з метою заволодіння майном у вигляді посилки, заздалегідь приготувавши знаряддя злочину у вигляді предмета ззовні схожого на ніж, і конспіративних елементів одягу, що приховують обличчя (панами чорного кольору), підійшов до ОСОБА_12 , та відкривши додаток «Нова Пошта» просканував сканером штрих-кодів з метою отримання посилки книги під назвою «ДЕЖАВЮ» ОСОБА_13 відправленої на своє ім`я.

Після чого, на вимогу працівника відділення №13 Нової Пошти ОСОБА_12 оплатити за вищевказану посилку грошові кошти в розмірі 2400 гривень, ОСОБА_10 відмовився здійснювати відповідну оплату, та діставши з кишені правою рукою предмет ззовні схожий на ніж, спрямував його в бік ОСОБА_12 , та погрожуючи його застосуванням пред`явив вимогу видати йому його вказану посилку безоплатно. Однак, у зв`язку із тим, що потерпілий злякавшись за своє життя та здоров`я вибіг, та через службовий вихід на вулицю, ОСОБА_10 не зміг заволодіти посилкою.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 проник зайшов за межі касової зони, де знаходяться на відповідальному зберіганні у шафах інші посилки, та відкрито заволодів відправленою ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_15 , посилкою у якій знаходилися 9 (дев`ять) скляних міні-ємкостей з написами ISLAYSINGLEMALTSCOTCHWHISKY оголошеною вартістю 3300 грн. та посилкою відправленою ОСОБА_16 на ім`я ОСОБА_17 , в якій знаходилися дві ручки петель марки «Hafele», загальною вартістю 690,38 гривень, після чого із викраденим майном покинув приміщення відділення ТОВ «Нова Пошта».

За таких обставин, ОСОБА_10 завдав потерпілому ОСОБА_12 фізичної шкоди.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому необґрунтованим. Посилається на те, що ОСОБА_10 вчинив корисливий злочин, який відноситься до категорії особливо тяжких, у людному місці. Вказує на те, що призначаючи покарання ОСОБА_11 із застосування ст.69 КК України та звільняючи обвинуваченого від покарання, суд урахував ті ж самі пом`якшуючі обставини. Також зазначає, що місцевий суд безпідставно відніс до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого вчинення злочину внаслідок скрутного матеріального становища, оскільки обвинувачений в своїх поясненнях такого не вказував. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_11 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримував, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Згідно вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ч.1 ст.69 КК України та інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Приписами ст.ст.50, 65 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , а також при застосуванні щодо нього інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Згідно норм ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Вироком місцевого суду до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , обґрунтовано віднесено щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок скрутного матеріального становища, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції та в апеляційному суді вину визнав повністю, щиро розкаявся, висловив жаль з привода своїх дій.

Зі змісту оскаржуваного вироку суду убачається, що під час розгляду справи потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_10 прийшов за посилкою та не хотів її оплачувати та погрожував ножем. ОСОБА_18 тримав ніж в руці та казав, щоб віддати йому посилки. Він побачив ніж в ОСОБА_8 і злякався. ОСОБА_18 ножем не погрожував, лише стояв та дивився. Після чого, забрав дві посилки та пішов. Претензій майнового та морального характеру до ОСОБА_8 не має.

Таким чином, на час постановлення вироку потерпілий ОСОБА_12 претензій до обвинуваченого не мав, що свідчить про відшкодування йому завданої шкоди. Крім того потерпілий зазначав, що обвинувачений йому тілесних ушкоджень не заподіяв.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що він є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, має постійне місце роботи та проживання.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, позитивні характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

На переконання апеляційного суду, враховуючи наявність вищенаведених пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_19 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, невелику вартість викраденого майна, даних про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_11 за ч.4 ст.187 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст.187 КК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора в частині необґрунтованого застосування ст.69 КК України є безпідставними.

Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги про незаконність вироку в частині застосування судом першої інстанції до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Відповідно до положень ст.75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, може дійти до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував дані про обвинуваченого, як про особу, який має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується виключено позитивно, має міцні соціальні зв`язки: матір, батька та брата з якими спілкується та підтримує родинні відносини, працює на посаді менеджера по роботі з клієнтами ТзОВ «Хлібодар» з 04.08.2025, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліках в лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому та повністю відшкодував завдану шкоду, позицію потерпілого, який претензій до обвинуваченого немає та не наполягав на суворій мірі покарання.

З врахуванням вказаних обставин, визначаючи законність призначеного покарання, апеляційним судом враховується і те, що будь-яких наслідків від злочину не наступило, в свою чергу ОСОБА_10 усвідомив незаконність вчинених ним діянь, зобов`язувався в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки, що на думку суду, свідчить про щире його розкаяння, що дає підстави вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Також апеляційний суд зважає і на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Зазначені обставини у їх сукупності указують на законність висновків суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_11 покарання за ч.4 ст.187 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання із випробуванням та необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора у цій частині.

Відповідно до приписів ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_11 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстав для посилення цього покарання, в тому числі і шляхом ухвалення рішення про реальне відбування призначеного покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На переконання апеляційного суду, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України в межах максимального трьохрічного іспитового строку, дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: