Справа № 357/289/26
У Х В А Л А

09 березня 2026 року Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

скаржника ОСОБА_3 ,

представника скаржника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим,

У С Т А Н О В И Л А:

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 04.03.2026 надійшла скарга ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_3 на постанову слідчого Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 21.02.2026 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000370 від 14.10.2025.

Скарга обґрунтовується тим, що 17.02.2026 до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області скаржником направлено клопотання про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000195 від 02.02.2026.

Постановою слідчого в задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Скаржник вважає цю постанову незаконною та немотивованою та просить скасувати її, зобов`язавши уповноважену особу СВ Білоцерківського РУП ГКНП в Київській області визнати ОСОБА_3 потерпілим у цьому кримінальному провадженні та вручити йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки.

В обґрунтування скарги зазначено, щоєдиною підставою для відмови у визнанні ОСОБА_3 потерпілим є те, що в слідчого нібито відсутні підстави для визнання ОСОБА_3 , потерпілим у вище вказаному кримінальному провадженні, не встановлено шкоди завданої останньому.

При цьому, подаючи клопотання про визнання потерпілим від 17.02.2026 року, Скаржник акцентував увагу на тому факті, що унаслідок викладених у заяві дій, йому як батькові заподіяно моральну шкоду, порушено його право на виховання дитини та створено реальну загрозу правам і безпеці малолітньої особи. При цьому його правовий зв`язок із дитиною підтверджено свідоцтвом про народження ОСОБА_5 . Також Скаржник внаслідок описаних у заяві подій, зазнав значного стресу, що підтверджується медичною документацією, яка додається до цієї скарги.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу. Представник додатково зауважив, що вказане кримінальне провадження було порушено за заявою ОСОБА_3 , який виявив відсутність його цивільної дружини та дитини за місцем їх спільного проживання. Скаржник зауважив, що у соціальних мережах матері дитини виявив дописи про торгівлю органами, тому вважає, що існує реальна загроза життю дитини. Також зауважив, що неможливість бачити дитину та приймати участь у її житті, переживання за її долю завдає йому моральних страждань.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Розглянувши скаргу та долучені до неї матеріали, заслухавши учасників, слідчий суддя дійшла таких висновків.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 5 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілим.

У відповідності до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого (ч. 3 ст. 55 КПК України).

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді (ч. 5 ст. 55 КПК України).

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7 та ст. 26 КПК України однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність. У відповідності до ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Як свідчить зміст скарги, підставою для визнання ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні є завдання йому моральної шкоди, порушено його право на виховання дитини та створено реальну загрозу правам і безпеці малолітньої особи, внаслідок чого зазнав значного стресу, що підтверджується медичною документацією.

При цьому заявляючи про необхідність визнання ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000370 від 14.10.2025, скаржник у скарзі не вказує, які обставини вчинення кримінального правопорушення розслідуються, однак у клопотання від 17.02.2026 просить визнати його потерпілим у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 149 КК України.

З доданих матеріалів вбачається, що постановою слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області капітана поліції ОСОБА_6 від 21.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про визнання потерпілим ОСОБА_3 .

В постанові про відмову у визнанні потерпілим від 08.12.2025 вказано, що слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області проводиться розслідування кримінального провадження № 0000370 від 14.10.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166, ч. 3 ст. 149 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути лише особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Зміст цієї норми у системному зв`язку з положеннями кримінального права свідчить про те, що поняття потерпілого безпосередньо пов`язане з об`єктом кримінально-правової охорони, на який спрямоване відповідне кримінальне правопорушення.

У кримінально-правовій доктрині виходять із того, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути лише безпосередній носій того суспільного блага (права чи інтересу), на захист якого спрямована кримінально-правова норма, і на яке було спрямовано кримінально протиправне посягання. Саме через порушення або реальну загрозу порушення такого блага особі заподіюється шкода у розумінні ст. 55 КПК України.

Таким чином, для набуття процесуального статусу потерпілого визначальним є не сам факт суб`єктивних переживань особи чи її особистий або сімейний зв`язок з іншою особою, щодо якої вчинено кримінальне правопорушення, а наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між кримінально протиправним посяганням та порушенням саме її прав чи інтересів, які становлять безпосередній об`єкт кримінально-правової охорони.

Водночас шкода, яка виникає у третіх осіб у зв`язку з посяганням на права іншого суб`єкта, має похідний характер і сама по собі не свідчить про заподіяння такій особі шкоди у значенні, яке надається цьому поняттю кримінальним процесуальним законом. У таких випадках відповідні особи можуть брати участь у кримінальному провадженні в іншому процесуальному статусі (зокрема як законні представники потерпілої особи), але не як самостійні потерпілі.

Слідчий суддя зауважує, що ч. 1 ст. 149 КК України передбачена відповідальність за торгівлю людиною, а так само вербування, переміщення, переховування, передача або одержання людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням примусу, викрадення, обману, шантажу, матеріальної чи іншої залежності потерпілого, його уразливого стану або підкупу третьої особи, яка контролює потерпілого, для отримання згоди на його експлуатацію.

Частиною 3 ст. 149 КК України передбачено криміналу відповідальність за дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені щодо неповнолітнього його батьками, усиновителями, опікунами чи піклувальниками, або вчинені щодо малолітнього, або організованою групою, або поєднані з насильством, небезпечним для життя або здоров`я потерпілого чи його близьких, або з погрозою застосування такого насильства, або якщо вони спричинили тяжкі наслідки.

Родовим об`єктом цього злочину є відносини, які забезпечують існування людини в суспільстві, тобто відносини, пов`язані з її волею, честю та гідністю. Безпосередній об`єкт особиста воля людини. Додатковими об`єктами є життя та здоров`я особи, статева недоторканність, встановлений порядок здійснення службовими особами своїх повноважень, суспільна моральність тощо.

Предметом, як обов`язкової ознаки цього складу злочину, є саме людина. Перша форма злочину, передбаченого в ст. 149 КК України, сформульована в законі як торгівля людиною. Цією формою охоплюються незаконні дії з передачі (одержання) людини.

Відтак потерпілим у цій категорії кримінальних правопорушень може бути виключно особа щодо якої вчиняються кримінально протиправні діяння, а за ч. 3 ст. 149 КК України малолітня або неповнолітня дитина, оскільки саме на захист їхніх прав, волі, честі та гідності спрямована диспозиція ст. 149 КК України. Саме дитина є носієм цих суспільних благ, а тому кримінально-протиправне посягання спрямоване безпосередньо на неї.

У випадку кримінальних правопорушень, спрямованих проти прав та інтересів дитини, батьки або інші законні представники не є носіями тих суспільних відносин, що становлять безпосередній об`єкт кримінально-правової охорони. Незважаючи на те, що вони можуть зазнавати моральних переживань у зв`язку з посяганням на права та інтереси їхньої дитини, такі переживання є похідними та не свідчать про безпосереднє заподіяння їм шкоди у розумінні кримінального процесуального закону.

Натомість відповідно до змісту долученого до скарги клопотання про визнання потерпілим, ОСОБА_3 зазначає, що під час окремих телефонних розмов ОСОБА_7 повідомила про намір використання малолітньої дитини з метою експлуатації, зокрема для жебракування, як способу отримання коштів на проживання. В самій скарзі така інформація не зазначена, однак ОСОБА_3 вказує, що зазнав моральних страждань та підтверджує це медичною документацією.

Водночас у справах про кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 149 КК України, потерпілою особою є саме дитина, права та інтереси якої стали об`єктом кримінально-протиправного посягання, тоді як її батьки можуть брати участь у кримінальному провадженні виключно як законні представники потерпілої особи, реалізуючи процесуальні права в її інтересах.

Слідчий суддя зауважує, що предметом судового контролю у цій категорії справ є не встановлення нових обставин чи перевірка всіх можливих версій завдання шкоди, а перевірка того, наскільки уповноважена особа органу досудового розслідування належним чином відреагувала на заявлене клопотання та чи відповідало оскаржуване рішення тим доводам і обставинам, які були наведені заявником на момент його подання.

Окремо слідчий суддя зазначає, що наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини та відсутність узгодженості стосовно грошового утримання дитини, навіть за умови емоційної напруги та конфліктності правовідносин, сама по собі не свідчить про вчинення незаконних дій стосовно малолітньої дитини, зокрема жебракування, передбачене ст. 149 КК України, та не може розцінюватися як така поведінка, що призвела до тяжких наслідків для дитини, чи тим паче одного з батьків. Вирішення таких спорів належить до сфери сімейно-правових відносин і не підміняє собою встановлення об`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Відтак слідчий суддя погоджується з висновками, викладеними у постанові про відмову у визнання потерпілим ОСОБА_3 , про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між предметом розслідування у кримінальному провадженні № 0000370 та фактами, викладеними ним у клопотанні про визнання потерпілим.

Отже, скаржник не довів наявність підстав для залучення його до цього кримінального провадження як потерпілого, як це встановлено ст. 55 КПК України.

Відповідно до ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути постановлена про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Слідчий суддя дійшла висновку, що скарга ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , є необґрунтованою та в її задоволенні слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 2, 26, 303-307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И Л А :

В задоволенні скарги ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , на постанову слідчого від 21.02.2026 про відмову у визнанні потерпілим, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошений 12.03.2026.

Слідчий суддяОСОБА_8