Справа № 333/2563/25
Номер провадження 1-кп/333/354/26
У Х В А Л А

24 лютого 2026 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000550 від 19.03.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.309 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

У провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000550 від 19.03.2025, за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 309 КК України.

У судовому засіданні під час дослідження письмових та відео доказів сторони обвинувачення захисник ОСОБА_5 заявила клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу обшуку від 27.02.2025 з додатком та припинити його дослідження.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник посилалась на те, що з відеозапису, дослідження якого було розпочато судом, вбачається, що дії співробітників поліції мають ознаки катування, жорстокого, нелюдського та такого, що принижує гідність особи, поводження. Так на відеозапису чутно крики «Больно! Больно!» та видно, що незважаючи на відсутність спротиву, брату обвинуваченого заламують руки за спину, вкладають обличчям в підлогу та безпідставно застосовують силу, не звертаючи увагу на прохання

припинити. Також на відео чутно жіночі крики вглибині будинку, куди попрямували співробітники поліції, що також дає підстави для твердження про наявність істотних порушень прав і свобод людини, і зокрема, жорстокого поводження.

Вважає, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і

основоположних свобод, зокрема, отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження та такі докази повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду.

Також зазначила, що ОСОБА_3 не мав змоги залучити захисника і обшук був проведений без захисника, що є порушенням прав обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання захисника та просив задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні вважав, що доводи захисника є необґрунтованими, оскільки, на думку прокурора, відсутні підстави вважати, що під час проведення обшуку слідчим було істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, що тягне за собою визнання очевидно недопустимим доказом протоколу обшуку від 27.02.2025 з невід`ємним додатком, а тому просив клопотання сторони захисту залишити без задоволення. Зазначив, що будь-яких зауважень з боку учасників обшуку не надходило, права ОСОБА_3 було роз`яснено, щодо перевищення повноважень з боку працівників поліції будь-яких заяв, повідомлень від обвинуваченого до органів ДБР зафіксовано не було.

Оцінюючи вищенаведені доводи сторони захисту, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією, та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу» слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінальними процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Перелік підстав, з урахування яких можливо відокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих КПК України не передбачено.

Разом з тим, заявлені докази, які просить визнати недопустимими захисник обвинуваченого можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження кожного доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Враховуючи все викладене вище, суд не вбачає можливості на даний момент часу та на даному етапі вважати вказані захисником докази очевидно недопустимими, а до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, оцінка даних доказів на предмет його допустимості буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів, як реалізація права сторони, не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд може визнати недопустимим та неналежним будь-який доказ при прийнятті остаточного рішення у справі. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатність його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Зважаючи на викладене вище, доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

А тому, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, на думку суду, є передчасним, а тому відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання.

Крім того, відсутність захисника під час обшуку домоволодіння обвинуваченого не тягне за собою недопустимість доказів, отриманих під час цих слідчих дій, оскільки не могло вплинути на їх властивості.

Не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів, і не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим.

Аналогічний висновок викладений в постанові ККС ВС від 17.01.2023 у справі №648/1543/15-к.

Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 404/2409/20, провадження №51-2742км23 звернув увагу, що слідчий, прокурор не зобов`язані забезпечувати присутність захисника під час проведення обшуку житла, участь якого під час проведення цієї слідчої дії не є обов`язковою, однак слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника та зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення.

За результатами дослідженої частини відео проведеного обшуку домоволодіння, судом встановлено, що обвинуваченому ніхто не перешкоджав в залученні захисника, втім останній не виявив такого бажання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 87, 89, 290, 358, 369-372 КПК України, суд.

Керуючись положеннями статей 84, 87, 89, 358, 369-372 КПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимого доказу, а саме протоколу обшуку від 27.02.2025 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1