Справа № 671/392/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року м. Волочиськ

Слідчий суддя Волочиського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080 від 26 лютого 2026 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

в с т а н о в и в :

Слідчий СВ відділу поліції №2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_3 із погодженням прокурора Волочиської окружної прокуратури ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні.

Як зазначено в клопотанні, 26.02.2026 року о 14 год. 54 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, с. Купіль, вул. Незалежності, 20, працівниками ВП №2 ХРУП було зупинено автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , який Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області позбавлений права керування транспортними засобами терміном на 1 рік за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (постанова Хмельницького міськрайонного суду №686/16507/25 від 27.06.2025 року), всупереч рішенню суду продовжує керувати транспортним засобом.

За вказаним фактом 26 лютого 2026 року СВ ВП №2 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000080 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

26 лютого 2026 року на відкритій ділянці місцевості, за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, с. Купіль, поблизу буд. 20 по вул. Незалежності, проведено огляд місця події, в ході якого було вилучено автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 червоного кольору, VIN-номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_2 , та який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_5 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, 2004 року випуску, серії НОМЕР_3 , виданий ТСЦ 6841 від 13.11.2021 року на ім`я ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_2 , яке упаковано до сейф-пакету НПУ №ICR0092452.

Слідчий зазначає, що 26.02.2026 року вилучений автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 червоного кольору, VIN-номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , та який перебував у фактичному користуванні ОСОБА_5 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, 2004 року випуску, серії НОМЕР_3 , виданий ТСЦ 6841 від 13.11.2021 року на ім`я ОСОБА_6 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000080 від 26.02.2026 року.

Слідчий посилається на те, що на даний час в ході проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні виникла виняткова необхідність у накладенні арешту на автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 червоного кольору, VIN-номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , та який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_5 , та на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, 2004 року випуску, серії НОМЕР_3 , виданий ТСЦ 6841 від 13.11.2021 року на ім`я ОСОБА_6 . Зазначає, що вказане вище майно має істотне значення для цього кримінального провадження і полягає в тому, що це забезпечить наявність у матеріалах кримінального провадження важливих речових доказів, отримання яких є необхідним для всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин у даному кримінальному провадженні.

Слідчий в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, клопотання підтримує повністю та просить його задовольнити.

Розглянувши подане клопотання, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 вересня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є зокрема, арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою, зокрема, збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням про арешт майна, оскільки згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке обмеження власності повинне здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Диспозиція ч. 1 ст.382 КК України передбачає умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо).

Разом з тим, у даному випадку протиправна поведінка особи була реалізована шляхом керування транспортним засобом. Однак, склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, полягає не у факті керування як такому, а в умисному невиконанні судового рішення про позбавлення права керування.

Тобто, автомобіль не був засобом досягнення злочинного результату, а лише середовищем, у якому проявилася протиправна поведінка особи.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 встановлено, що транспортний засіб марки марки «Volkswagen» моделі «Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 червоного кольору, VIN-номер: НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 .

Клопотання не містить відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що транспортний засіб, який є предметом арешту, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема є знаряддям вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набутий кримінально протиправним шляхом.

Крім того, слідчий суддя враховує й те, що власником вказаного транспортного засобу є ОСОБА_6 , тобто особа, яка не керувала транспортним засобом. У даному випадку арешт автомобіля майна може призвести до порушення прав власника на законне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Слідчий суддя приймає до уваги і те, що станом на момент звернення слідчої з клопотанням про арешт майна жодній особі, у даному кримінальному провадженні не вручено письмового повідомлення про підозру, відповідно до ст. 278 КПК України.

Отже, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, не відповідає передбаченим ст.98 КПК України вимогам, з огляду на диспозицію ч. 1 ст. 382 КК України, за якою відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, і відповідно до якої відповідальність встановлено за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

При цьому, санкцією цієї статті не передбачено додаткового покарання у виді конфіскації майна. Відсутні посилання і на такі обставини, які б свідчили про те, що до транспортного засобу може бути застосована спеціальна конфіскація.

Доводи слідчого про те, що вилучений в ході огляду місця події транспортний засіб визнано речовим доказом, з огляду на встановлені обставини, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та долучених до клопотання доказах, і відхиляються як такі, що не являються належними й обґрунтованими підставами для накладення арешту на майно.

Крім того, в клопотанні слідчого про накладення арешту на майно не наведено жодних аргументів щодо необхідності збереження автомобіля саме як матеріального об'`єкта, з урахуванням його фізичного значення для доведення обставин інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, що свідчить про відсутність належного обґрунтування процесуальної мети застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Саме по собі посилання сторони обвинувачення на необхідність збереження автомобіля виключно як речового доказу є недостатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки факт використання транспортного засобу, як способу невиконання судового рішення, не обумовлює необхідності фактичного збереження цього майна, яке до того ж належить третій особі. Зазначені обставини можуть бути належним чином зафіксовані та доведені шляхом проведення огляду, фото- та відеофіксації, фіксації реєстраційних даних транспортного засобу, показаннями свідків та використанням відповідних процесуальних документів, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення, тощо, без застосування такого обтяжливого заходу, як арешт майна.

При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 132 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити можливість отримання речей і документів, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин кримінального провадження, без застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, у разі наявності можливості належної фіксації та документального підтвердження обставин справи без арешту майна, застосування такого заходу є недоречним.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що наведені в клопотанні заходи забезпечення кримінального провадження, будуть неспівмірними із завданнями кримінального провадження на даній стадії досудового розслідування.

Оскільки в ході розгляду клопотання не було встановлено достатніх підстав для накладення арешту на транспортний засіб, тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 131, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080 від 26 лютого 2026 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: