Провадження № 11-кп/824/1797/2026Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

10 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком у кримінальному провадженні №0004870 обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бежів, Черняхівського району, Житомирської області, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 (готель), раніше судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому за цією статтею покарання у вигляді позбавлення волі строком на - 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року, більш суворим за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 , ухвалено рахувати з 27 листопада 2024 року.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майно (крадіжці), в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

Так, 26листопада 2023 року, ОСОБА_8 , приблизно о 20 годині 36 хвилин, тобто в період дії воєнного стану запровадженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ затвердженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні, яким введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та продовжено Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, продовжено Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та продовжено Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, продовжено Указом Президента України від 12.08.2022№ 573/2022 з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, продовжено Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб та продовжено Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, продовжено Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, продовжено Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, перебуваючи у приміщенні ресторану «Євразія», розташованого за адресою:м. Київ, проспект Берестейський, 84 В, звернув свою увагу на мобільний телефон Iphone 11 pro, IMEI: НОМЕР_1 , якийзнаходився на столі поряд з виходом з ресторану.

В цей момент у ОСОБА_8 , виник злочинний умисел на вчинення в умовах воєнного стану, таємного викрадення товару магазину, а саме мобільного телефону Iphone 11 pro, IMEI: НОМЕР_1 , що належать ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій раптово виниклий прямий умисел, спрямований на вчинене в умовах воєнного стану, таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , 26 листопада 2023 року, о 20 годині 37 хвилин, перебуваючи у приміщенні ресторану «Євразія», розташованого за адресою: м. Київ, просп. Берестейський, 84 В, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є непомітними для оточуючих, діючи умисно, з корисливим мотивом, в умовах воєнного стану, таємно викрав мобільний телефон Iphone 11 pro 64 Gb, IMEI: НОМЕР_1 , вартістю 12416 гривень 33 копійки, з сім картою № НОМЕР_2 та в силіконовому прозорому чохлі, які матеріальної цінності для потерпілої не становить, що належать ОСОБА_11 .

Після чого, ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_11 майнової шкоди на суму 12416 гривень 33 копійки.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2024 виконувати самостійно. В решті вирок залишити без змін.

Зазначає, що обвинуваченим інкриміноване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України вчинено 26.11.2023, тобто ще до ухвалення попереднього вироку Святошинського районного суду від 26.07.2024, яким останньому призначено покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, в порядку ст. 75 КК України. У зв`язку з чим, вважає, що судом першої інстанції неправомірно застосовано принцип поглинання покарань, який застосуванню не підлягає. Внаслідок помилки суду, неправильно застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України. В результаті чого, обвинуваченому призначено невиправдано м`яке, явно несправедливе покарання.

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок, пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання, застосувавши вимоги ч. 1 ст. 75 КК України і звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Зазначає, що судом не враховано пом`якшуючі обставини, зокрема: активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, усунення завданої шкоди, критичне ставлення до вчиненого, вік обвинуваченого та стан здоров`я. Крім того, вказує, що ОСОБА_8 вину у вчиненому визнав, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, неофіційно працевлаштований, займався суспільно корисною працею, проживає у цивільному шлюбі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і заперечував проти апеляційної скарги захисника, думки обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника і заперечували проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, колегія суддів не перевіряє, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майно (крадіжка), в умовах воєнного стану.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про призначення судом, на його думку, ОСОБА_8 занадто суворого покарання, то колегія суддів доходить такого висновку.

Так, вирішуючи питання призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, судом враховано характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність всіх обставин його вчинення та дані про особу обвинуваченого, що він раніше неодноразово судимий, обставиною, яка пом`якшує покарання визнано щире каяття, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, а тому необхідно призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зауважує, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому враховані, у тому числі, й ті обставини, на неврахування яких посилався й захисник.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону, оскільки суд першої інстанції, застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, з урахуванням всіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, позиції сторін під час судового розгляду, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, що не є суворим.

Таким чином колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Доводи захисника, що призначене ОСОБА_8 покарання за своєю суворістю не відповідає особі обвинуваченого і не узгоджується з обставинами, які пом`якшують покарання і ставленням обвинуваченого до скоєного, та що наявні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки навіть з урахуванням наявності щирого каяття обвинуваченого та відомостей про особу останнього, застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме законності і буде недостатнім заходом примусу для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та не буде відповідати принципам індивідуалізації, співмірності та справедливості.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів дійшла висновку, що стороною захисту не наведено достатніх підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року, більш суворим за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_8 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 України 26.11.2023, тобто до ухвалення щодо нього вироку Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року.

Так, відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими ч. ч. 1-3 даної статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів, рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.

Відповідно до Постанови Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.02.2021 справа № 760/26543/17, коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовується, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.

Відтак, як слушно зазначає прокурор, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання, невірно застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки оскаржуваним вироком обвинуваченому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, а вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року, який був ухвалений після вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, звільнено останнього від відбування покарання з іспитовим строком, а тому, вказаний вирок відповідно абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», необхідно виконувати самостійно.

Згідно зі ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Оскільки зміна покарання в частині самостійного виконання вироку Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року щодо ОСОБА_8 , не погіршує становище обвинуваченого, підстав для прийняття такого рішення у формі вироку немає. А тому апеляційна скарга прокурора задовольняється частково.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а вирок суду - зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, від відбування якого його звільнено на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 (один) рік із покладенням відповідних обов`язків - виконувати самостійно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя