УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 127/12644/22

провадження № 51-1854ск22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_4 ,

встановила:

вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Київ, зареєстрований та проживаючий по АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одружений, раніше не судимий, визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу (далі - КК України) (у редакції статті із змінами, внесеними згідно із Законами України № 1183-VII від 08.04.2014 та № 1689-VII від 07.10.2014) та із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі із конфіскацією частини майна, а саме грошових коштів у сумі 67000 (шістдесят сім тисяч) російських рублів та 8910 (вісім тисяч дев`ятсот десять) російських рублів.

Початок строку покарання ухвалено рахувати з дня затримання на виконання вироку, який набрав законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_4 зараховано попереднє ув`язнення у межах цього кримінального провадження з 06.04.2022 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду від 15 квітня 2022 року.

Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, вирок суду першої інстанції залишений без змін.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, у період часу з 2013 року громадянин України ОСОБА_4 підтримував контакти із громадянином України - особою, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, керівником та власником Інтернет-видання «ПолитНавигатор» - ОСОБА_5 (Рішенням РНБО України «Про застосування, скасування та внесення змін до персональних, спеціальних, економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) від 19.03.2019, введеного в дію Указом Президента України № 82/2019 від 19.03.2019 до власника вказаного доменного імені застосовано персональні санкції у вигляді блокування інтернет-провайдером доступу до ресурсів, в тому числі до субдомену), на якому із лютого 2014 року по теперішній час здійснюється систематична публікація матеріалів антиукраїнського характеру, які містять заклики до здійснення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

У ході спілкування, із застосуванням акаунту інтернет-месенджера Telegram «ОСОБА_4» НОМЕР_1 », в січні 2022 року ОСОБА_4 отримав від особи, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, керівника та власника Інтернет-видання «ПолитНавигатор», який використовував акаунт інтернет-месенджера Telegram « ОСОБА_6 », пропозицію підібрати та передати йому списки осіб, які за грошову винагороду можуть здійснювати публікації, виступи, інтерв`ю тощо у інформаційному просторі України, а саме на загальнодоступних блог-платформах мережі Інтернет та телеканалах, тенденційної інформації, завуальовано поданої в інтересах Російської Федерації на шкоду інформаційній безпеці України, на що ОСОБА_4 надав згоду та 08.01.2022 надав списки відповідних людей, розцінки публікацій «замовних» матеріалів, які мала надавати особа, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, керівник та власник Інтернет-видання «ПолитНавигатор» для подальшої публікації.

Також, 06.01.2022, особа, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, керівник та власник Інтернет-видання «ПолитНавигатор», який використовував акаунт інтернет-месенджера Telegram « ОСОБА_6 », надав ОСОБА_4 , який використовував акаунт інтернет-месенджера Telegram «ОСОБА_4» НОМЕР_1 », завдання по вивченню можливості залучення осіб до розповсюдження у інформаційному просторі України так званих «кремлівських наративів» на шкоду інформаційній безпеці України за грошову винагороду, формування так званого «пулу експертів», окремо акцентувавши увагу на необхідності маскування та конспіративних заходах такої діяльності, на що ОСОБА_4 відповів згодою. Додатково особа, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, повідомив, що особа, яка надала йому замовлення на вказану вище діяльність на шкоду інформаційній безпеці України, перебуває у місті Москві.

На виконання поставлених особою, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, у імперативній формі завдань, діючи з корисливим мотивом, ОСОБА_4 підшукав та надав йому перелік осіб, який він планує залучити до протиправної діяльності, вартість їх послуг та можливі платформи.

В подальшому, у період часу з 01.02.2022 до 08.02.2022, особа, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, керівник та власник Інтернет-видання «ПолитНавигатор» поставив ОСОБА_4 задачу по розповсюдженню заздалегідь неправдивої, підготовленої ОСОБА_7 в інтересах іноземної держави (Російської Федерації), інформації, направленої на дискредитацію органів державної влади в Україні, нанесення шкоди інформаційній безпеці України, на виконання якої ОСОБА_4 здійснив розсилку особам, із якими підтримує сталі контакти у інформаційній діяльності, а саме - громадянину України ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянці України ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянину України ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 та громадянину України ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 , тенденційного заздалегідь неправдивого матеріалу щодо діяльності Державної міграційної служби України, із проханням здійснити публікацію таких матеріалів за грошову винагороду, отримавши 08.02.2022 за результатами таких дій «звіти» від вказаних вище осіб, які, в свою чергу, передав із використанням інтернет-месенджера Telegram особі, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, керівнику та власнику Інтернет-видання «ПолитНавигатор», підтвердивши виконання наданого у період 01.02.2022 до 08.02.2022 завдання.

У відповідності до висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 1876/22-21 від 05.04.2022, в аудіо- і текстових повідомленнях, зафіксованих під час електронного листування між особою, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, та ОСОБА_4 у месенджері «Телеграм», містяться висловлювання, зміст яких вказує на надання ОСОБА_4 представникам іноземної держави (Російської Федерації) допомоги у проведенні підривної діяльності проти України в інформаційній сфері, а також висловлювання, зміст яких вказує на те, що за здійснення своєї діяльності ОСОБА_4 мав намір отримати від представників іноземної держави (Російської Федерації) певну грошову винагороду, а також на те, що ОСОБА_4 підшуковував інших осіб із числа громадян України, які залучалися ним до виконання поставлених завдань, та надавав особі, протиправна діяльність якого розслідується у іншому кримінальному провадженні, інформацію про цих осіб.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 111 КК України як державна зрада - діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду інформаційній безпеці України.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, вимоги якої аналогічні тим, які були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Просить призначити основне покарання у тому ж виді і розмірі, що і призначив суд першої інстанції, однак додаткове покарання у виді конфіскації майна застосувати до усього належного обвинуваченому майна. Вказує, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України та просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, у тому числі, на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння, в касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а саме необґрунтованого не застосування додаткового покарання у виді конфіскації усього належного засудженому майна, а не його частини, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.

Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативними, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги судових рішень, суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, звернув увагу, що суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_4 , виходив з того, що засуджений вчинив злочини, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який раніше несудимий, являється особою молодого віку, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, був працевлаштований, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Також суд урахував відношення ОСОБА_4 до своїх дій, а саме те, що він щиро кається та жалкує про вчинене, завірив суд, що подібне більше не повториться.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 суд визнав такими, що його пом`якшують, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, а саме, визнання вини обвинуваченим та вчинення злочину вперше. Обставин, які, згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом, з урахуванням положень ст. 337 КПК України, не встановлено.

Аргументуючи своє рішення суд апеляційної інстанції констатував, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що ОСОБА_4 вчинив дії, спрямовані на шкоду інформаційній безпеці України до початку повномасштабного вторгнення та такі дії носили нетривалий характер (вісім днів). Згідно обвинувачення, визнаного судом доведеним, фактичні негативні наслідки не настали.

Такі дані у сукупності з обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого діяння, що дало змогу призначити покарання нижче від найнижчої меді, встановленої санкцією частини статті про кримінальну відповідальність, очевидно не дають підстав для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна до усього належного винній особі майна.

Така позиція суду узгоджується зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Практика Верховного Суду, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, не є релевантною у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 явно несправедливим застосування додаткового виду покарання у виді конфіскації не усього майна, що належить засудженому, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо засудженого ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3