Справа № 347/461/24
Провадження № 11-кп/4808/172/26
Категорія ч. 1 ст. 369 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000031 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Косівської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Косівського районного суду від 22 грудня 2025 року, згідно з яким

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , освіта середня, тимчасово не працюючого, інваліда ІІІ групи, одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, раніше не судимого, українця, гр.України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, ч. 1 ст. 369 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч гривень),

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинив умисні дії, які виразились у наданні службовій особі неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою, в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища за наступних обставин:

Відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 25.07.2022 №313 о/с ОСОБА_11 призначено на посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Інспектор сектору реагування патрульної поліції Косівського районного відділу, поліції ОСОБА_11 , відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про Національну поліцію», п. 1 Примітки до ст. 364 КК України, є особою, яка постійно здійснює функції представника Національної поліції України центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, у зв`язку з чим він є службовою особою.

27.01.2024, екіпаж в складі інспектора СРПП Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції ОСОБА_11 та дільничного офіцера поліції Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції ОСОБА_12 , які були одягнуті в однострій поліцейського, після проведення відповідного інструктажу та отримання табельної вогнепальної зброї і спеціальних засобів, зокрема, нагрудних боді-камер, заступили на патрулювання, з використанням службового автомобіля Національної поліції України, який обладнаний належним чином марки «Renault Duster» реєстраційний номер національної поліції 0979.

27.01.2024 приблизно о 12.50 год., вказаними працівниками правоохоронного органу, які перебували в адміністративних межах с. Черганівка Косівського району Івано-Франківської області, було зупинено автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , який керував транспортним засобом з порушенням ч. 5 ст. 121 КУпАП України, а саме не користувався ременем безпеки.

З метою забезпечення поліцейських функцій, відповідно до ст. 23 та у силу положень п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», працівник поліції ОСОБА_11 , підійшов до зазначеного автомобіля та у відповідності до п.2.4 ГІДР України, водій ОСОБА_7 пред`явив для перевірки посвідчення водія.

В ході перевірки посвідчення водія в тому числі за базою даних ІПНП «Цунамі» було встановлено, що ОСОБА_7 відповідно до постанови Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05.12.2023 р позбавлений права керування транспортними засобами на строк один рік за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 К К України.

У зв`язку із цим, у водія ОСОБА_7 , який розумів, що керує транспортним засобом будучи позбавлений права керування, за що передбачена адміністративна відповідальність, виник умисел на надання працівнику поліції неправомірної вигоди за не притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 126 КУпАГІ.

Надалі, водій ОСОБА_7 27.01.2024 приблизно о 13.10 год., реалізовуючи свій злочинний умисел на надання працівнику поліції неправомірної вигоди, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів (в особистих інтересах), з метою уникнення адміністративної відповідальності, знаходячись на передньому пасажирському сидінні службового автомобіля Національної поліції України марки «Renault Duster» реєстраційний номер НОМЕР_2 , надав інспектору сектору реагування патрульної поліції Косівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області капітану поліції ОСОБА_11 , який відповідно до п.1 Примітки до ст, 364 КК України є службовою особою, неправомірну вигоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, за не вчинення вказаним працівником поліції дій щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керувати транспортними засобами.

Від одержання вказаної неправомірної вигоди у водія ОСОБА_7 інспектор сектору реагування патрульної поліції Косівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області капітан поліції ОСОБА_11 відмовився та повідомив про вказаний факт на спецлінію «102» Головного управління Національної поліції у Івано- Франківській області, викликавши на місце події слідчо-оперативну групу Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив умисні дії, які виразились у наданні службовій особі неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, кримінальне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 369 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції щодо нього за ч. 1 ст. 369 КК України скасувати, та ухвалити виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю відсутності провокації та недоведеністю складу кримінального правопорушення.

Вважає вирок суду незаконним з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, судом першої інстанції не перевірено належним чином доводи сторони захисту щодо провокації злочину, оскільки обвинувачений послідовно стверджував, що ініціатива надання грошових коштів виникла після поведінки працівників поліції, яка сприймалася ним як натяк та схиляння до надання неправомірної вигоди (жести, невербальна комунікація, пропозиція перейти до службового автомобіля).

Зазначає, що суд формально відхилив ці доводи, обмежившись загальним посиланням на відеозапис із боді-камери, не навівши у вироку детального аналізу, які саме фрагменти відео беззаперечно спростовують твердження про можливу провокацію, та не зіставив ці докази з показаннями свідка захисту.

Стверджує, що на відеозаписі, який надала сторона обвинувачення зафіксовано чіткий жест працівника поліції, яким той вказував ОСОБА_7 місце, куди слід поставити гроші.

Такий підхід суперечить вимогам ст. 94 КПК України та усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої обов`язок доведення відсутності провокації покладається на сторону обвинувачення, а суд зобов?язаний надати мотивовану оцінку кожному аргументу сторони захисту.

Стверджує, що фактично суд обмежився констатацією, що «позиція захисту не заслуговує на увагу», що не відповідає стандартам мотивованого судового рішення, визначеним ст. 370 КПК України.

Водночас суд допустив порушення принципу безпосередності та повноти дослідження доказів.

Зокрема, у вироку відсутній аналіз умов, за яких обвинувачений опинився у службовому автомобілі поліції, причин, з яких ініціатива спілкування була перенесена з відкритого простору до салону автомобіля, а також психологічного стану особи, яка перебувала під загрозою значного адміністративного стягнення.

Суд першої інстанції не з?ясував, чи створювали дії працівників поліції ситуацію підвищеного тиску, яка могла істотно вплинути на поведінку обвинуваченого.

Вважає, що таке неповне дослідження обставин є істотним порушенням вимог КПК України та вплинуло на правильність висновків суду.

Також зазначає, що суд безкритично поклав в основу вироку показання працівників поліції, які є службовими зацікавленими особами, та водночас фактично проігнорував показання свідка захисту, не навівши переконливих мотивів, чому їм не надано довіри.

Неправильна оцінка показань свідків та вибіркове надання переваги доказам обвинувачення суперечить принципу змагальності сторін та рівності процесуальних прав, закріпленому у ст. 22 КПК України.

На його думку неправильне застосування судом кримінального закону полягає у наступному.

За обставин справи дії ОСОБА_7 мали місце в умовах конфліктної ситуації, без попереднього умислу на надання неправомірної вигоди, що прямо випливає з його пояснень та загальної логіки подій.

Вказує, що суд не перевірив належним чином, чи був умисел на вчинення саме кримінального правопорушення сформований до втручання працівників поліції, що є обов`язковим елементом складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Підсумовує, що наведені порушення у своїй сукупності є істотними, вплинули на правильність ухваленого рішення та не можуть бути усунені без скасування вироку.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанціїв частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 369 КК України у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень.

Не оспорюючи правильність кваліфікації дій, обсягу доказів щодо обставин справи та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок суду щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України таким, що підлягає скасуванню з невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м?якості.

Під час апеляційного розгляду від прокурора надійшла заява про відмову від апеляційної скарги щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України в порядку ст. 403 КПК України (а.п. 191-192).

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_10 не заперечували у задоволенні заяви прокурора.

Колегія суддів вважає необхідним задовольнити заяву прокурора з таких мотивів.

Подана прокурором заява про відмову від апеляційної скарги не суперечить вимогам ч. 1 ст. 403 КПК України згідно якої особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора підлягає до закриття.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого з мотивів, викладених у них, просили її задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, та просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання обвинуваченого, свідків та письмові докази, що є в матеріалах кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даним протоколу огляду місця події від 27.01.2024 року(а.п. 74-76), даним протоколу огляду від 28.01.2024 року із долученими до нього фото таблицями та диском (а.п. 77-78), постанові про визнання речового доказу та визначення місця його зберігання від 27.01.2024 року, ухвалі слідчого судді від 31.01.2024 року (а.п. 80), висновком експерта №СЕ-19/109-24/1464-ДД від 06.02.2024 року (а.п. 82-88), даним протоколу про передачу речового доказу, квитанцією №1 від 06.02.2024 року (а.п. 90), даним протоколу огляду нагрудного реєстратора поліцейського (бодікамери) від 05.02.2024 року із долученими до нього фото таблицями (а.п. 91-99), постанові про визнання речовим доказом від 05.02.2024 року (а.п. 100), витягу із Книги нарядів Косівського РВП за 27.01.2024 року (а.п. 102-106), витягу із Журналу реєстрації інструктажів при поводженні із табельною зброєю (а.п. 107-109), копії спеціального жетона №0103259 капітана поліції інспектора ОСОБА_11 (а.п. 110), копії наказу №313-о/с від 25.07.2022 року (а.п.111), копії спеціального жетона №0103561 капітана поліції, дільничного офіцера поліції ОСОБА_12 (а.п. 112), копії наказу №46-о/с від 15.02.2021 року (а.п. 113), копії постанови БАД №881770 від 27.01.2024 року, копії постанови Косівського районного суду від 05.12.2023 року.

Суд першої інстанції ретельно перевірив пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та навів переконливі мотиви, з яких відкинув доводи сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснив, що свою вину визнає частково, пояснив, що він 27.01.2024 року приблизно в обідню пору керував транспортним засобом в с.Черганівка Косівського району де був зупинений працівниками поліції. Причиною зупинки стало те, що він не був пристебнутий пасивним ременем безпеки. Поліцейський після перевірки його особистих документів, зокрема посвідчення водія повідомив, що він позбавлений постановою суду права керування транспортними засобами, за що підлягає адмінвідповідальності у вигляді штрафу більше двадцяти тисяч гривень. Усвідомивши тяжкість покарання у вигляді адміністративного штрафу він намагався переконати поліцейських відпустити його та пропонував пригостити їх кавою. Під час розмови один із поліцейських показав двома пальцями руки жест, який він зрозумів як необхідність про надання їм двох тисяч гривень. У зв`язку із поганими погодніми умова, а саме опадами дощу, він на пропозиції працівника поліції разом із останніми сіли до службового автомобіля для оформлення документів. В салі автомобіля поліцейський кивнув в сторону «бардачка, що він зрозумів як натяк на місце де він мав би поставити грошові кошти та вийнявши суму в розмірі 2000 грн поставив її до бардачка службового автомобіля. Після чого поліцейський одразу повідомив слідчо-оперативну групу по приїзду якими складали процесуальні документи. Вину визнає свою частково оскільки вважає, що поліцейський сам спровокував його на дачу неправомірної вигоди у в чому і розкаюється.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу своїх висновків про винуватість ОСОБА_7 показання свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що він спільно із ОСОБА_12 27.01.2024 року заступили на патрулювання, з використанням службового автомобіля марки Національної поліції України, який обладнаний належним чином марки і моделі «Renault Duster» реєстраційний номер національної поліції 0979. Під час патрулювання в адміністративних межах с.Черганівка біля 12.50 год., ними зупинено автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , який керував транспортним засобом з порушенням ч. 5 ст. 121 КУпАП України, а саме не користувався ременем безпеки. Під час перевірки документів за базою даних ІПНП «Цунамі» було встановлено, що ОСОБА_7 відповідно до постанови Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05.12.2023 р позбавлений права керування транспортними засобами на строк один рік за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КК України в наслідок чого підлягає адмінвідповідальності за ч.4 ст. 126 КУпАП про що було водію доведено до відома. Надалі, водій ОСОБА_7 з метою уникнення адміністративної відповідальності, знаходячись на передньому пасажирському сидінні службового автомобіля, при оформлення адмінматералів, надав йому неправомірну вигоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, яку поставив в бардачок службового авто, за не вчинення дій щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керувати транспортними засобами. Про вказаний факт ним було повідомлено на лінію 102, та по приїзду слідчо оперативної групи було оформлено процесуальні документи. Записи відеофіксації із боді- камери ним було передано слідчому.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо незаконності зупинки транспортного засобу є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом першої інстанції, підставою для зупинки транспортного засобу було виявлення працівниками поліції порушення Правил дорожнього руху, а саме керування транспортним засобом без використання ременя безпеки. Вказане є порушенням вимог Правил дорожнього руху та відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» є самостійною законною підставою для зупинки транспортного засобу. Таким чином, зупинка транспортного засобу була здійснена у межах наданих працівникам поліції повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП була скасована, не впливає на законність судового рішення. Вказана постанова скасована з підстав порушення процедури, а не за мотивів відсутності події правопорушення.

Сам по собі факт скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення не спростовує встановлених судом обставин кримінального провадження та не впливає на наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, кримінальна відповідальність обвинуваченого настала не за факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, а за самостійні умисні дії, спрямовані на надання неправомірної вигоди працівнику поліції з метою уникнення відповідальності.

Таким чином, зазначені правовідносини є різними за своєю правовою природою та не перебувають у прямій залежності один від одного. Навіть у випадку скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, це не свідчить про відсутність у обвинуваченого умислу на надання неправомірної вигоди, а також не спростовує факту її пропозиції чи передачі, який підтверджується належними та допустимими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Так, ініціатива надання неправомірної вигоди виходила безпосередньо від обвинуваченого ОСОБА_7 , що узгоджується як із показаннями свідків, так і з відеозаписами з нагрудних камер, на яких зафіксовано обставини події, у тому числі пропозицію грошових коштів та їх передачу. Будь-яких даних, які б свідчили про схиляння обвинуваченого до вчинення злочину або створення штучних умов для цього з боку правоохоронців, матеріали провадження не містять.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що надання неправомірної вигоди було спровоковане працівниками поліції, зокрема шляхом нібито демонстрування жестами суми грошових коштів, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Як вбачається з відеозапису з нагрудних камер працівників поліції, жодних чітких, однозначних чи спрямованих дій, які б свідчили про схиляння обвинуваченого до надання неправомірної вигоди або узгодження її розміру, не зафіксовано. Зафіксовані на відео жести працівника поліції не містять беззаперечних ознак пропозиції або вимоги неправомірної вигоди, а їх трактування стороною захисту є довільним та суб`єктивним. Натомість із відеозапису вбачається, що ініціатива надання грошових коштів виходила від обвинуваченого, який самостійно запропонував та передав неправомірну вигоду з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Сам по собі факт наявності жестів чи невербальної комунікації без встановлення їх чіткого змісту та спрямованості не може свідчити про провокацію злочину в розумінні кримінального процесуального законодавства та практики судів.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що провокація злочину має місце лише у випадку, коли правоохоронні органи не просто фіксують уже наявну злочинну поведінку особи, а спонукають її до вчинення кримінального правопорушення, яке вона б інакше не вчинила (зокрема, постанови від 20.10.2020 у справі № 686/756/18, від 18.02.2020 у справі № 524/9827/16-к).

При цьому обов`язковими ознаками провокації є активна роль правоохоронних органів у формуванні умислу особи на вчинення злочину, створення штучних умов для його вчинення та відсутність попередньої схильності особи до такої поведінки.

Так, ЄСПЛ неодноразово формулював у своїх рішеннях визначення провокації, розкривав її зміст та форми (справи «Раманаускас проти Литви», № 55146/14, 20 лютого 2018 року, «Баннікова проти Росії», № 18757/06, 04 листопада 2010 року, «Матановіч проти Хорватії», № 2742/12, 04 квітня 2017 року). Із правових позицій вбачається, що провокація вчинення злочину наявна, якщо: з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину (наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування); злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів. Вплив правоохоронного органу на хід подій з використанням НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину, коли цей орган лише приєднується до протиправної діяльності, а не ініціює її, повинен розцінюватися не як провокація, а як таємна робота, що не містить ознак зловживань з огляду на обов`язок правоохоронних органів протидіяти злочинам. За відсутності ознак послідовного цілеспрямованого схиляння до кримінального правопорушення та наявності інформації про самостійну попередню підготовку винного до його вчинення сам по собі факт відповідної пропозиції не дає достатніх підстав для висновку, що звернення конкретної особи мало вирішальний вплив на формування злочинного наміру та що в іншому випадку злочин не було би вчинено.

Таким чином, для розгляду судом скарг про провокацію, розроблено два критерії: матеріальний і процесуальний аспекти щодо підбурення («Матанович проти Хорватії» (Matanoviж v. Croatia), § 122; «Раманаускас проти Литви (№2)» (Ramanauskas v. Lithuania (no.2)), § 55).

Перший критерій стосується заходів, які вживаються безпосередньо на етапі здійснення контролю за вчиненням злочину, а друга група - це процесуальні гарантії на стадії розгляду справи судом.

Ключовим для ЄСПЛ є оцінка того, чи відбувся би злочин, якби не дії працівників правоохоронних органів. В зв`язку з цим перед проведенням контролю за вчиненням злочину працівник правоохоронних органів повинен переконатись, що має достатню інформацію щодо причетності особи до вчинення злочину; агенти вступають в злочин лише на етапі його підготовки або вчинення; поведінка агентів є пасивною.

До другої групи критеріїв визначення провокації належать процесуальні гарантії, які надаються на етапі розгляду справи судом. Якщо особа в ході розгляду справи за її обвинуваченням обґрунтовано заявляє про те, що докази було отримано шляхом провокації з боку працівників правоохоронних органів, зазначена скарга повинна бути детально розглянута судом. Не можна без оцінки таких скарг автоматично визнавати допустимими докази, отримані в результаті контролю за злочином. При цьому, тягар доведення законності дій працівників правоохоронних органів лежить на стороні обвинувачення (прокуратури).

Колегія суддів перевіривши вказані доводи апеляційної скарги дійшла висновку про відсутність провокації працівника правоохоронного органу на вчинення неправомірних дій ОСОБА_7 .

Сукупність доказів свідчить про обґрутованість висновку суду першої інстанції про те, що про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого діяння і його дії, які виразилися у наданні службовій особі неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою, в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища, що передбачено ч. 1 ст. 369 КК України.

Твердження про порушення принципу безпосередності та повноти дослідження доказів також не знайшли підтвердження, оскільки всі істотні обставини справи були предметом дослідження у судовому засіданні, а доводи сторони захисту отримали належну правову оцінку.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо недоведеності умислу на вчинення кримінального правопорушення не є слушними, оскільки зібрані докази свідчать про усвідомлений характер дій обвинуваченого, спрямованих на надання неправомірної вигоди з метою уникнення адміністративної відповідальності, що повністю відповідає об`єктивній та суб`єктивній стороні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України. Доводи щодо надання переваги доказам сторони обвинувачення над доказами захисту є оціночними та спростовуються змістом судового рішення, у якому наведено мотиви, з яких суд дійшов відповідних висновків.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 403, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Косівського районного суду від 22 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 ч. 1 ст. 369 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5