ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року

м. Київ

справа № 161/19405/19

провадження № 51-647км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000585 від 19 лютого 2019 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування призначеного основного покарання, та покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

Цивільний позов КП "Луцька міська клінічна лікарня" про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства "Луцька міська клінічна лікарня" кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої ОСОБА_9 в сумі 38 621 грн.

Цивільний позов представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про збільшення розміру позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу - задоволено частково:

- стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 86 403,31 грн;

- стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 100 000 грн;

- стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в сумі 25 000 грн.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно звироком ОСОБА_6 18 лютого 2019 року о 19.45 год, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volvo S60» р. н. НОМЕР_1 , рухаючись в крайній лівій смузі руху зі швидкістю близько 50 км/год по пр. Василя Мойсея в напрямку вул. Стрілецької (зі сторони пр. Перемоги) м. Луцька Волинської області, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну та наявну перешкоду на проїзній частині дороги, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, що тривалий час знаходився поблизу розмежувальної лінії проїзної частини та який не з`явився раптово, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не зупинився, щоб надати йому дорогу, внаслідок чого допустив наїзд передньою частиною автомобіля на гр. ОСОБА_9 , яка здійснювала перетин проїзної частини дороги навпроти буд. №4 пр. В. Мойсея, справо наліво відносно руху автомобіля, поза пішохідним переходом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка знаходиться у прямому причинному зв`язку з грубим порушенням водієм ОСОБА_6 п. 2.3 б), п.11.2, п.11.5, п.12.1, п. 12.3 Правил дорожнього руху, потерпілій ОСОБА_9 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про стягнення витрат на правову допомогу - змінено. Відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 в частині стягнення з нього на користь потерпілої витрати на правову допомогу в сумі 25 000 грн. В порядку статей 120, 124 КПК стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 процесуальні витрати, понесені нею на правову допомогу в сумі 25 000 грн. В решті вирок суду залишено без змін.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи осіб, які її подали

У спільній касаційній скарзі засуджений та його захисники, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону сторона захисту убачає у недотриманні судами положень частини 2 статті 439 КПК стосовно обов`язковості вказівок суду касаційної інстанції при новому розгляді. Так, судами не надано правової оцінки усім поданим стороною захисту письмовим доказам, а частину доказів залишено поза увагою. Суди взяли за основу неналежні та недопустимі докази сторони обвинувачення.

Зокрема, указують, що без уваги судів залишились письмові докази сторони захисту, які спростовують факт проведення 12 вересня 2019 року слідчого експерименту (відповідь КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 05 червня 2020 року № 657; відповідь підприємства ВІЗОР від 21 липня 2020 року № 23; відповідь КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 29 грудня 2023 року - відповідно до яких в період проведення слідчого експерименту з 21 год 50 хв по 21 год 50 хв 12 вересня 2019 року рух громадського транспорту не припинявся).

Також зазначають про помилковість твердження судів про те, що проведений 27 березня 2024 року слідчий експеримент повністю підтверджує дані, зазначені у слідчому експерименті 12 вересня 2019 року, тоді як у протоколах зазначена різна відстань на третьому відрізку (41, 4 м та 41,7 м).

На переконання сторони захисту, при перегляді кримінального провадження суд першої інстанції був упередженим та повністю перебрав на себе функції сторони обвинувачення, що підтверджується, зокрема, допитом свідка - слідчого ОСОБА_11 стосовно повідомлення ним ОСОБА_6 про проведення слідчого експерименту.

До того ж, сторона захисту у касаційній скарзі наголошує на тому, що допитаний судом як свідок слідчий ОСОБА_11 не міг брати участі у кримінальному провадженні та проводити 27 березня 2024 року слідчий експеримент.

Також у касаційній скарзі сторона захисту зазначає, що ОСОБА_6 , 1974 року народження, згідно медичної довідки не має 100% зору, на відміну від залучених молодшого віку понятих, яких слідчий переконував у тому, що з місця водія їм видно статиста на третьому відрізку.

Зазначають, що під час судового розгляду так і не було надано будь-якого підтвердження повідомлення слідчим ОСОБА_6 про проведення слідчого експерименту, а тому залишилися невиконаними вказівки Верховного Суду, зазначені в постанові від 17 травня 2023 року.

Вважають, що стороною обвинувачення не доведено обставин, які підлягають доказуванню відповідно до вимог статті 91 КПК.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 , його захисники - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні просили задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просила залишити без задоволення касаційну скаргу сторони захисту, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Від представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 до Суду надійшла заява про здійснення касаційного розгляду без його участі та без участі потерпілої, в якій він також зазначає про безпідставність вимог касаційної скарги.

Потерпілу ОСОБА_9 було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вона не з'явилася. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від неї не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до приписів статей 370, 419 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу й містити належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання Суду, оскаржувані судові рішення відповідають вимогам зазначених вище статей.

Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про невиконання вказівок Верховного Суду, зазначених в постанові від 17 травня 2023 року, з огляду на таке.

Скасовуючи ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 та призначаючи новий розгляд у суді апеляційної інстанції, Верховний Суд звернув увагу на те, що можливість збирання доказів стороною захисту порівняно зі стороною обвинувачення обмежена і, з огляду на це, суди мали з`ясувати чи була надана реальна, неілюзорна можливість стороні захисту отримати докази на спростування висунутого обвинувачення і тим самим реалізувати своє право на захист.

Апеляційний суд в свою чергу погодився з доводами сторони захисту про те, що під час розгляду провадження щодо ОСОБА_6 , судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки наявні в матеріалах провадження докази належним чином не досліджені та залишилися без відповідної оцінки та ухвалою від 26 липня 2023 року скасував вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2022 року стосовно ОСОБА_6 та призначив новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Перевіряючи судові рішення за доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що місцевим судом при новому розгляді були усунені недоліки, допущені при ухвалені попереднього вироку, та у повній мірі виконані настанови суду касаційної інстанції.

Так, судом першої інстанції допитано слідчого з приводу обставин повідомлення ОСОБА_6 про необхідність проведення за його участю слідчого експерименту; постановлена ухвала про надання доступу до документів, які знаходилися у розпорядженні мобільного оператора ПрАТ «ВФ-Україна»; задоволено клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого.

Допитаний як свідок слідчий ОСОБА_11 повідомив суду, що ним проводилось досудове розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за частиною 2 статті 286 КК. З метою перевірки та уточнення відомостей ДТП, зокрема, встановлення місця, з якого було видно пішохода, ним 12 вересня 2019 року було проведено слідчий експеримент. Про необхідність його проведення він неодноразово, у телефонному режимі, повідомляв ОСОБА_6 (який у той час перебував у статусі свідка, повідомлення про підозру вручено 24 жовтня 2019 року), однак останній постійно повідомляв про неможливість свого прибуття через різні причини, така тяганина у проведенні слідчого експерименту тривала приблизно 3-4 місяці. Оскільки ОСОБА_6 постійно відтягував проведення такого експерименту, і лише така дія залишалась не виконана, хоча усі інші слідчі дії були проведені, було прийнято рішення про його проведення за участю статиста та незалежних осіб - понятих. При цьому, такий експеримент проводився виключно з метою встановлення місця видимості пішохода для водія, що могло б бути встановлено за допомогою інших незацікавлених та неупереджених осіб - понятих. Судові повістки для виклику свідка (на той час) ОСОБА_6 не направлялись, оскільки він постійно перебував на телефонному зв`язку, відповідав на його дзвінки (виклик по телефону не заборонений чинним КПК), однак той на проведення експерименту не прибував, оскільки, з його слів, був зайнятий і не мав такої можливості. Лише після того, як експеримент вже був проведений та 18 жовтня 2019 року було проведено відповідну експертизу та ОСОБА_6 було повідомлено про підозру, з`явився захисник, який почав клопотати про повторне проведення слідчого експерименту і, оскільки його було вже проведено (враховуючи не бажання ОСОБА_6 з`являтись на цю слідчу дію), у його повторному проведенні було відмовлено. Таке його рішення було підтримано і слідчим суддею. При цьому слідчий пояснив, що для проведення слідчого експерименту залучив авто аналогічної марки та моделі, оскільки на автомобілі ОСОБА_6 було розбито фару, що б унеможливило отримання достовірних даних щодо можливості водія бачити та відстань, з якої би він міг виявити пішохода. Під час проведення слідчого експерименту, за допомогою працівників патрульної служби, було частково перекрито смугу руху у напрямку вулиці Стрілецької, рух зустрічною смугою не перекривався та не зупинявся, оскільки встановлювалась видимість з врахуванням наявності інтенсивного зустрічного руху при аналогічних погодних умовах.

Поставлене головуючим запитання слідчому про те, чи можливо хтось із колег по роботі міг би підтвердити факт оповіщення ОСОБА_6 про необхідність проведення слідчого експерименту, колегія суддів не розцінює як прояв упередженості судді, а тому погоджується з обґрунтованістю ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_12 з цих підстав.

Згідно протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 06 грудня 2023 року та відповідного додатку, встановлено, що інформація про сеанси мобільного зв`язку абонента ПрАТ «ВФ-Україна» НОМЕР_2 в період з 19 лютого 2019 року по 11 листопада 2019 року (мобільного телефону ОСОБА_6 ) відсутня через обмежені строки зберігання такої інформації.

З врахуванням вказаних обставин місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 (який на момент проведення слідчого експерименту перебував у статусі свідка), у відповідності до частини 1 статті 135 КПК, було повідомлено по телефону про проведення слідчого експерименту, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 (допитаного в судовому засіданні з попередженням про кримінальну відповідальність та під присягою). Крім того, слідчий експеримент проводився не з метою уточнення показань свідка ОСОБА_6 , а з метою встановлення інших обставин - для перевірки та уточнення відомостей ДТП, зокрема, встановлення місця, з якого було видно пішохода, для цього залучено статиста та понятих, які були незацікавленими та чітко встановили місце, з якого водій міг бачити статиста-пішохода, за умови, що він стежив за дорожньою обстановкою та не відволікався.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції не встановив підстав для визнання слідчого експерименту від 12 вересня 2019 року недопустимим доказом.

27 березня 2024 року проведено слідчий експеримент та складено відповідний протокол. Згідно даного протоколу погодні умови повністю відповідали тим, що були в момент ДТП, однак вуличне освітлення відрізняється від того, що було в момент ДТП (у зв`язку з заміною вуличних ліхтарів з ЖКУ - 100 на LED -150, що підтверджується відповідями КП «Луцьке електротехнічне підприємство - Луцьксвітло», наявними у матеріалах провадження, наданими як стороною обвинувачення, так і стороною захисту). Для проведення даного експерименту залучено екіпаж патрульної поліції та перекрито смугу руху пр. В. Мойсея зі сторони пр. Перемоги, зустрічна смуга - вільна для руху, транспорт рухався вільно та доволі інтенсивно. Під час його проведення встановлено видимість пішохода (його силуету) на відстані 41,7 м. При цьому, підтвердження видимості статиста за вказаній відстані підтвердили 2 понятих, тоді як обвинувачений ОСОБА_6 як на цьому відрізку, так і на наступному видимість статиста заперечив (т.4, а.п.9-17).

Проте, місцевий суд, зважаючи на ту обставину, що слідчий експеримент 27 березня 2024 року проводився за іншого освітлення, не взяв до уваги результати вказаної слідчої (розшукової) дії.

Разом з цим, суд першої інстанції виснував, що зазначеним протоколом підтверджено небажання обвинуваченого та його захисника достовірно встановити відстань, з якого об`єктивно з`являється можливість виявлення пішохода.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту стосовно недопустимості проведення слідчого експерименту під час судового розгляду слідчим ОСОБА_11 , оскільки він був допитаний як свідок, з огляду на те, що слідчий допитувався не з приводу обставин вчинення кримінального правопорушення, а лише у зв`язку із з`ясуванням обставин повідомлення ОСОБА_6 про необхідність проведення слідчого експерименту під час досудового розслідування і звертає увагу, що стороною захисту відвід слідчому під час слідчого експерименту від 27 березня 2024 року не заявлявся.

Колегія суддів звертає увагу на те, що місцевим судом за результатами безпосереднього дослідження протоколу огляду місця події від 18 лютого 2019 року та відеозапису з камери спостереження встановлено, що водій ОСОБА_6 до наїзду на пішохода ОСОБА_9 не гальмував.

Такі висновки суду першої інстанції, з огляду на зміст апеляційної скарги (т. 4, а. п. 104 -113), стороною захисту не оспорювалися.

В свою чергу суд касаційної інстанції, згідно чинного законодавства, виходить з фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій.

Доводи про те, що ОСОБА_6 не має 100% зору були перевірені судами і визнані непереконливими, оскільки матеріали кримінального провадження містять дані про проведений офтальмологічний огляд 10 квітня 2024 року, проте не містять інформацію про стан зору ОСОБА_6 у лютому 2019 року, на момент коли відбулась ДТП.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційними скаргами сторони захисту та обвинувачення, змінив вирок місцевого суду в частині вирішення процесуальних витрат на правову допомогу потерпілій і вказав, що висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та юридичної кваліфікації дій за частиною 2 статті 286 КК є обґрунтованими, оскільки відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими доказами.

Також апеляційний суд перевірив законність й обґрунтованість ухвали про відмову у задоволенні відводу судді ОСОБА_12 та погодився з нею, навівши відповідні мотиви.

Апеляційним судом розглянуті клопотання ОСОБА_6 про повторне дослідження доказів та відмовлено у його задоволенні через відсутність визначених законом підстав.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

З огляду на зазначене колегія суддів не убачає порушень вимог кримінального процесуального законодавства судом апеляційної інстанції при вирішенні клопотання про повторне дослідження доказів.

За правилами статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Зазначених вимог суд апеляційної інстанції дотримався і, переглядаючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 , цей суд перевірив доводи сторони захисту та прокурора, викладені у скаргах, і надав їм достатньо повні відповіді, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у яких наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи судові рішення.

Враховуючи вищевикладене, касаційну скаргу сторони захисту необхідно залишити без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

у х в а л и в:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 червня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3