Справа №584/87/26 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/199/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження №0003519 за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Путивльського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави,

учасників кримінального провадження:

підозрюваного - ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Путивльського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року задоволено клопотання слідчого про застосування ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком з 07:00 год 22 січня 2026 року по 07:00 год 21 березня 2026 року включно з визначенням застави у сумі 166400 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник підозрюваного ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу та ухвалити нову ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що ухвалою слідчого судді від 23 січня 2026 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави. При цьому висновки слідчого судді є необґрунтованими, невмотивованими та не дають підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки крім наявних підстав, передбачених ст. 177 КПК України, не доведено, що перебуваючи на волі, останній може переховуватись від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджати кримінальному провадженню або що йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину. Вказує, що слідчим суддею не прийнято до уваги відомості про особу підозрюваного, а саме те, що він одружений, має на утриманні малолітню дитину, мешкає разом з дружиною та донькою, що свідчить про сталі соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, тобто не враховані вимоги ст. 178 КПК України, а також те, що відсутні підстави для застосування виняткового запобіжного заходу. На даний час підозрюваний дає показання, не заперечує обставини вчинення кримінального правопорушення, намагався самостійно повернутися до військової служби, наміру ухилятися від слідства та суду не має. Крім того, слідчим суддею не наведено мотивів обґрунтування того, що підозрюваний, перебуваючи на волі, може перешкоджати встановленню істини у справі, ухилятися від слідства й суду в тому числі шляхом перешкоджанню належному відправленню судочинства. В судовому засіданні не розглядалась можливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Апелянт вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, а доводи слідчого щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу мають формальний характер, а ризики жодними доказами та фактами не підтверджені.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_7 у судове засідання не прибула, при зверненні з апеляційною скаргою просила проводити засідання без її участі.

У судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи підозрюваного ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з таких підстав.

23 січня 2026 року до Путивльського районного суду Сумської області надійшло клопотання слідчого СВ ВП №2 (м. Путивль) Конотопського РВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0003519. Під час здійснення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави.

Ухвалою слідчого судді Путивльського районного суд Сумської області від 23 січня 2026 року підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 07:00 год 22 січня 2026 року по 07:00 год 21 березня 2026 року, з визначенням застави у розмірі 166400 грн.

Своє рішення слідчий суддя першої інстанції умотивувала тим, що ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, існують, запобігти їм можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави, застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого неможливо.

З наданих органом досудового розслідування матеріалів, якими обґрунтовано клопотання, колегія суддів убачає, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на приведені у клопотанні органу досудового розслідування докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав вважати, що підозра у причетності ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення є обґрунтованою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних підозрюваної особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що невідворотність покарання у разі доведеності вини, підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

Слідчий суддя дійшла обґрунтованого висновку, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, а також враховуючи конкретні обставини провадження та дані про особу, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів уважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом та продовжує існувати й ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків з метою уникнення покарання за вчинення тяжкого злочину.

Твердження апелянта щодо відсутності підстав для обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою у зв`язку з тим, що слідчим суддею не прийняті до уваги відомості про його особу та відсутність підстав для застосування виняткового запобіжного заходу, не спростовують обґрунтованості пред`явленої йому підозри, спростовані прокурором під час розгляду клопотання та є лише способом захисту ОСОБА_6 , який обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які вказують на ризики.

Доказів того, що підозрюваний за станом здоров`я не може утримуватись під вартою, колегії суддів не надано, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів встановлено не було.

Доводи апелянта про те, що у справі немає жодних фактів, які б давали підстави вважати, що певні соціальні зв`язки, схильності підозрюваного, зможуть виступити превентивним засобом у його поведінці, об`єктивно спростовуються матеріалами, доданими слідчим до клопотання.

А тому, враховуючи вищевказане, слідчий суддя обґрунтовано дійшла висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, а тому, обираючи ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням інкримінованого злочину, слідчий суддя своїм рішенням забезпечила не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, визначення яких, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Колегія суддів також зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, відповідно до якої під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109 114-2, 258 258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК.

Розмір застави щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України).

Обираючи ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя визначила йому заставу. З таким рішенням погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою і умотивованою, а тому необхідно її залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Путивльського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року, якою підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів із 07:00 години 22 січня 2026 року по 07:00 годину 21 березня 2026 року включно з визначенням застави у розмірі 166 400 грн та з покладенням на нього обов`язків у разі внесення застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11