Справа № 448/893/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/68/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року у м.Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 29 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Мостиського районного суду Львівської області від 29 грудня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.332, ч.2 ст.332 КК України та призначено їй покарання: за ч.1 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із перетинанням особами державного кордону України на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із перетинанням особами державного кордону України на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки, якщо вона протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту проголошення вироку.

Вирішено питання про арешт майна та речові докази.

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_6 , будучи особою з інвалідністю 3 групи, маючи умисел на організацію незаконного переправлення особи через держаний кордон України, усвідомлюючи, що на період дії правового режиму воєнного стану, введеного Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IХ від 24.02.2022, та постанови КМ України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» №57 від 27.01.1995, виїзд за межі країни військовозобов?язаних осіб забороняється, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 27.04.2022 здійснила пошук військовозобов?язаного громадянина України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для подальшого укладання фіктивного шлюбу, тим самим, забезпечити його можливістю безперешкодного перетину державного кордону України.

Так, з метою реалізацію злочинного умислу, спрямованого на незаконне переправлення особи через державний кордон України 28.04.2023 ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_9 прибули у Городоцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що за адресою: Львівська область, Львівський район, м. Городок, вул. Майдан Гайдамаків, 3, де здійснили укладення шлюбу.

В подальшому з метою переправлення особи через державний кордон України, 15.06.2023 ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_9 прослідували до пішохідного переходу державного кордону України "Шегині", де ОСОБА_6 , яка є інвалідом 3 групи спільно із ОСОБА_9 вийшли о 17:36 годин, як пішоходи за межі державного кордону України, після чого останній по теперішній час не повернувся, а ОСОБА_6 цього ж дня, о 19:03 годин повернулася на територію України.

Дії ОСОБА_6 кваліфікуються як незаконне переправлення осіб через державний кордон України, тобто як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 332 КК України.

Крім того, ОСОБА_6 маючи умисел на організацію незаконного переправлення особи через держаний кордон України, усвідомлюючи, що на період дії правового режиму воєнного стану, введеного Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IХ від 24.02.2022, та постанови КМ України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» №57 від 27.01.1995, виїзд за межі України військовозобов?язаних осіб забороняється, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 13.12.2023 повторно здійснила пошук військовозобов?язаного громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для подальшого укладання фіктивного шлюбу, тим самим, забезпечити його можливістю безперешкодного перетину державного кордону України.

Так, з метою реалізацію злочинного умислу, спрямованого на незаконне переправлення особи через державний кордон У країни 14.12.2023 ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_10 перебуваючи у Дрогобицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, м. Дрогобич, вул. Івана Франка, 20, де здійснили у кладення шлюбу.

В подальшому з метою переправлення особи через державний кордон України 14.05.2024 ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_10 прослідували до пішохідного переходу державного кордону України "Шегині", де ОСОБА_6 , яка є інвалідок 3 групи спільно із ОСОБА_10 вийшли о 16:23 годин, як пішоходи за межі державного кордону України та останній по теперішній час не повернувся, а ОСОБА_6 цього ж дня, о 18:47 годин повернулася на територію України.

Дії ОСОБА_6 кваліфікуються як незаконне переправлення осіб через державний кордон України, вчиненого повторно, тобто як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

На вказаний вирок суду обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначеного їй покарання, а саме на підставі ст. 75 КК України звільнити її від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та із покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 76 КК України.

На підтримку своїх апеляційних вимог обвинувачена покликається, що місцевий суд не у повній мірі застосував до неї закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до суворості призначеного покарання, а саме призначення їй іспитового строку тривалістю 2 роки. Вважає, що такий захід примусу не відповідає меті покарання, не є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, і її виправлення можливо і протягом одного року іспитового строку.

Акцентує, що суд при ухваленні вироку не у повній мірі дотримався положень ст. 75 КК України та не мотивував належним чином рішення про визначення їй іспитового строку тривалістю 2 роки та не навів переконливих мотивів про неможливість її виправлення у більш коротші терміни.

Вказує, що суд не надав належної оцінки тяжкості злочинів, ступеню їх суспільної небезпеки, їх наслідкам та іншим обставинам справи, а також не врахував думку сторони захисту. Також суд фактично не надав належної оцінки аналізу її особи та її поведінки після вчиненого злочину, тощо.

Покликається, що факт її щирого каяття у вчиненні злочину знайшов своє відображення і в матеріалах кримінального провадження, що на думку апелянта, не достатньо було враховано судом. Вказує, що на досудовому розслідуванні та в судовому засіданні вона обіцяла виправитись і в подальшому вести законослухняний спосіб життя.

Звертає увагу, що суд не врахував та не зазначив у вироку про те, що вона є волонтером та займається активною волонтерською діяльністю, а також є головою правління та керівником ГО Під крилами ангела. Акцентує, що з початком повномаштабного вторгнення вона також допомагає ВПО у соціалізації на теренах Західної України. За програмою Державної служби зайнятості вона отримала у 2023 році Гранд на розвиток власної справи та створила нові робочі місця, що підтверджується заявою про приєднання до Договору про надання Мікрогранту від 06.12.2023.

Крім цього покликається, що на даний час вона здобуває третю вищу освіту, навчається на 3 курсі медичного факультету очної форми навчання галузі знань Охорона здоров`я спеціальності Медсестринство освітнього ступеня бакалавр у ПВНЗ Медико-Природничий Університет.

Зазначає, що вона вчинила нетяжкий та тяжкий злочин, однак раніше не вчиняла жодного злочину чи правопорушення, ні разу не була притягнута до дисциплінарної чи іншої відповідальності, позитивно характеризується за місцем навчання, є волонтером, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, має на утриманні малолітнього сина, якого виховує сама, отримала 2 вищі освіти та здобуває третю вищу медичну освіту.

При апеляційному розгляді справи захисник та обвинувачена підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, та просила таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційну скаргу обвинуваченої з огляду на безпідставність такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.332, ч.2 ст.332 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація її дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Крім цього, в апеляційному порядку також не оспорюється вид та розмір призначеного обвинуваченій за вчинені кримінальні правопорушення покарання та застосування положень ст.75 КК України і звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Як вбачається з вироку суду при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які класифікуються як нетяжкий та тяжкий злочин, дані про особу винної, яка раніше не судима, її стан здоров`я, те що вона не перебуває на обліках в наркологічному та психоневрологічному диспансерах, позитивно характеризується за місцем проживання, є інвалідом ІІІ групи, має на утриманні малолітню дитину, яку виховує сама, її роль у скоєному та поведінку до і після вчинення кримінальних правопорушень, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: повне та беззастережне визнання вини та щире каяття у вчиненому, що проявилось у висловленому обвинуваченою жалю з приводу скоєного та критичне відношення до такого із зазначенням про бажання виправитись та зроблених для себе відповідних висновків; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке проявилось у вчиненні добровільних дій, направлених на допомогу органу досудового розслідування та суду у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного розкриття, вчинених кримінальних правопорушеннях, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, відсутність потерпілих у даному кримінальному провадженні, з огляду на заподіяння вчиненими злочинами шкоди лише державним та суспільним інтересам.

Призначене обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень у повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, і в апеляційному порядку не оскаржується.

Крім цього, місцевий суд, врахувавши конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_6 дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування призначеного покарання та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що місцевий суд неправильно застосував ст.75 КК України.

Так, суд призначив ОСОБА_6 за ч.1 ст. 332, ч.2 ст.332 КК України, з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України, остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із перетинанням особами державного кордону України на строк 1 рік.

Згідно положень ст.75 КК України у встановлених законом випадках, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, приймається при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Крім цього, згідно роз`яснень, наведених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» 24.10.2003 № 7, судам необхідно мати на увазі, що ч.1 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Однак, у своєму вироку, як у мотивувальній, так і в резолютивній його частині, місцевий суд зазначив, що на підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Тобто, навівши у своєму рішенні таке формулювання щодо звільнення обвинуваченої від призначеного покарання з випробуванням місцевий суд звільнив обвинувачену від відбування не тільки основного покарання у виді позбавлення волі, а й від додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із перетинанням особами державного кордону України, що не відповідає положенням ст. 75 КК України.

Водночас, з урахування відсутності апеляційної скарги сторони обвинувачення з приводу рішення місцевого суду про звільнення обвинуваченої на підставі ст.75 КК України від відбування покарання у цілому, та з огляду на повноваження апеляційного суду, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості виправити таке рішення місцевого суду, яке можливо лише шляхом скасування оскаржуваного вироку у частині призначеного обвинуваченій покарання та ухвалення у цій частині нового вироку.

Отже, в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржується рішення місцевого суду про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно поданої у справі апеляційної скарги, усі наведені обвинуваченою доводи стосуються терміну встановленого судом їй іспитового строку, який, на думку ОСОБА_6 , є занадто суворим.

Згідно положень ч.ч.3, 4 ст.75 КК України у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Згідно оскаржуваного вироку, місцевий суд, звільнивши ОСОБА_6 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановив їй іспитовий строк тривалістю 2 роки, тобто у межах, визначених ч.4 ст.75 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що з огляду тяжкість вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, виключно позитивних характеризуючих даних на особу обвинуваченої, яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем навчання, є волонтером, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, має на утриманні малолітнього сина, якого виховує сама, отримала 2 вищі освіти та здобуває третю вищу медичну освіту, її ставлення до скоєного, а саме повне визнання вини та щире каяття у скоєному, а також позитивна посткримінальна поведінка ОСОБА_6 , у даному випадку дають підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченої впродовж іспитового строку меншої тривалості ніж визначив їй місцевий суд.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 слід задоволити та зменшити тривалість встановленого їй оскаржуваним вироком іспитового строку до одного року, що буде необхідним та достатнім для досягнення визначеної законом мети покарання.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Мостиського районного суду Львівської області від 29 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженою до покарання: за ч.1 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із перетинанням особами державного кордону України на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_6 засудженою до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із перетинанням особами державного кордону України на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: