Дата документу 02.02.2026 Справа № 336/6113/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6113/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/370/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 02 лютого 2026 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Малий Стидин Костопільського району Рівненської області, громадянина України, розлученого, на утриманні дітей та інших осіб не має, який має середню спеціальну освіту, військовослужбовець за мобілізацією, у військовому званні «солдат», адреса реєстрації за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.4 ст.405 КК України,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

захисника адвоката ОСОБА_7 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання сторони обвинувачення та продовжено строк дії запобіжного заходу застосованого до ОСОБА_6 , у виді тримання під вартою з утриманням в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», з 18 грудня 2025 року до 15 лютого 2026 року без визначення розміру застави, строк дії ухвали визначено до 15 лютого 2026 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував, тим, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які є реальними та зберігають свою актуальність.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою у зв`язку з істотним порушенням норм процесуального права, а саме у грубому порушенні права на захист, що унеможливило ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Так, вказує, що копія клопотання прокурора та матеріалів до нього захиснику не вручалася.

Фактично захисник була повністю позбавлена можливості: ознайомитися зі змістом клопотання, перевірити наведені доводи та докази; підготувати заперечення; реалізувати право на ефективний захист.

Апелянт вважає, що суд фактично допустив ситуацію, за якої право на захист було зведено до формальної присутності адвоката у судовому засіданні, без заперечення реальних процесуальних можливостей, що є несумісним із вимогами ст.6 Конвенції та принципом верховенства права.

Також, захисник вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що ч.2 ст.184 КПК України нібито не передбачає обов`язку вручення копії клопотання захиснику, оскільки прямо згадує лише підозрюваного або обвинуваченого.

Вважає, що формальне вручення клопотання лише обвинуваченому не може замінити обов`язок забезпечити захиснику реальну можливість підготувати правову позицію. Тим більше, що обвинувачений не є юридично обізнаною особою, а також обвинувачений тримається під вартою у слідчому ізоляторі, навіть не в місті та області, яка знаходиться під юрисдикцією суду тобто у м.Дніпро, повідомити захисника про наявність клопотання, а тим більше передати його суть, можливості немає, підготувати чи зібрати необхідні докази теж.

Посилаючись на порушення судом принципів змагальності та рівності сторін, захисник зазначає, що розгляд клопотання прокурора без надання захиснику копії клопотання та матеріалів позбавив судове провадження змагального характеру і призвів до істотного дисбалансу між сторонами.

Таким чином, на думку апелянта, суд фактично ухвалив рішення за відсутності належної процесуальної рівності сторін та порушення права на захист, що є істотним порушенням.

Згідно з ухвалою суду, 01 липня 2025 року керівник Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_8 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з обвинувальним актом за матеріалами кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.405 КК України. Справу 01 липня 2025 року передано в провадження визначеного головуючого судді після здійснення автоматизованого розподілу судової справи між суддями за допомогою автоматизованої системи документообігу суду, у встановленому законом порядку призначено підготовче судове засідання відповідно до ухвали суду від 01 липня 2025 року. 03 вересня 2025 року відповідно до ухвали суду постановлено призначити судовий розгляд кримінального провадження. Етапування обвинуваченого на виконання ухвали суду від 22 вересня 2025 року не здійснено.

Напередодні судового засідання прокурор ОСОБА_9 за допомогою системи "Електронний суд" подав клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого. 16 грудня 2025 року дане клопотання вручено обвинуваченому, що підтверджено ОСОБА_6 під час проведення судового засідання.

Так, прокурор, підтримавши клопотання, стверджує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення. Під час проведення досудового розслідування встановлено відповідно до п.4 ч.1 ст.184 КПК України існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, що підтверджується зібраними матеріалами досудового розслідування. Прокурор на запитання суду підтвердив помилковість вказівки на ризик, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК України. Так, відповідно до тверджень прокурора, наразі зібрані вагомі докази на підтвердження винуватості особи, крім того, стороною обвинувачення наголошено на даних, що характеризують особу ОСОБА_6 . Враховуючи необхідність дотримання балансу між можливими наслідками звільнення особи та безпекою суспільства, мету та підстави продовження запобіжного заходу, а також неможливість застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, прокурор, підтримавши подане клопотання, просить продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою до ОСОБА_6 строком на 60 днів з утриманням в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Обвинувачений під час обговорення клопотання проти його задоволення заперечував, наголосив на необґрунтованості.

Захисниця обвинуваченого проти задоволення клопотання заперечувала, зауважила, що копію клопотання не отримала, при цьому, наголосила на приписах ч.4 ст.46 КПК України щодо обсягу прав захисника, тому, оскільки не обізнана зі змістом клопотання, просила залишити його без розгляду.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування (в цьому випадку - судового розгляду) до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

З наявних матеріалів убачається, що цих вимог закону судом дотримано.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.405 КК України, яке є тяжким злочином, за який передбачено суворе покарання виключно у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, не зменшились та існують на цей час.

Суд обґрунтовано зазначив в оскаржуваній ухвалі, що такими ризиками є:

-ризик переховування від суду з огляду на тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.405 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів. Так, розуміючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення (злочину), суворість та невідворотність можливого покарання, в разі доведеності вини, обвинувачений може переховуватись від суду. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на переконання суду, перешкоджатиме ухиленню обвинуваченого від суду та вчиненню іншого кримінального правопорушення. Крім того, місце проживання ОСОБА_6 територіально віддалено, як встановлено судом під час розгляду провадження;

- ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки судом відповідно до встановленого порядку розгляду здійснено допит потерпілої та досліджені письмові докази, надані прокурором, у зв`язку із початковим етапом судового провадження, свідки сторони обвинувачення судом не допитані, в разі наявності такої необхідності за умови встановлення відповідного порядку дослідження доказів, вплив обвинуваченого на останніх є можливим. Та обставина, що обвинувачений знайомий зі свідками, визнається стороною захисту. Проведення допиту свідків із застосуванням відеозапису, навіть, якщо і мало місце під час досудового розслідування, що є розповсюдженою практикою з урахуванням змін до КПК України під час воєнного стану, не свідчить про те, що суд (в разі встановлення відповідного порядку судового розгляду), не здійснюватиме їх безпосередній допит. Надання пояснень обвинуваченим (показань) його правом та віднесено до іншої стадії провадження справи в суді. Тому, оскільки обвинувачений об`єктивно може здійснювати вплив або навіть тиск на вказаних осіб, що може призвести до уникнення від кримінальної відповідальності (за умови доведеності провини), зазначене перешкоджатиме здійсненню розгляду кримінального провадження;

- ризик вчинення іншого кримінального правопорушення з урахуванням воєнного стану, кваліфікацію діяння, у вчиненні якого обвинувачується вказана особа. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на переконання суду, перешкоджатиме ухиленню обвинуваченого від суду та вчиненню іншого кримінального правопорушення. Крім того, місце проживання ОСОБА_6 територіально віддалено, як встановлено судом під час розгляду провадження.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього та запобігти встановленим ризикам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою.

Серед іншого судом враховано і вимоги ч.8 ст.176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також, суд зважив на положення п.1 ч.4 ст.183 КПК України, згідно з якими слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.;

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Перевіряючи доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що копія клопотання прокурора не була завчасно вручена захиснику, на що суд першої інстанції уваги не звернув, чим було порушено принцип змагальності, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як убачається з матеріалів провадження, начальник Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Клопотання прокурора належним чином вмотивоване та містить всі необхідні відомості, передбачені ст.199 КПК України.

Як зазначено вище, в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду клопотання брав участь прокурор, обвинувачений та його захисник.

Те, що копія клопотання прокурора завчасно було отримано лише обвинуваченим, в свою чергу захисник отримав це клопотання пізніше, само по собі не є обставиною, яка виключала можливість розгляду судом клопотання про продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і само по собі не вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

З матеріалів провадження та змісту ухвали суду убачається, що прокурор оголосив клопотання. Як сам обвинувачений так і його захисник - адвокат ОСОБА_7 мали можливість висловитись з приводу клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Проти задоволення клопотання останні заперечували, посилаючись на його необґрунтованість. Згідно з журналом судового засідання, клопотань про надання додаткового часу для ознайомлення зі змістом клопотання стороною захисту не заявлялось, натомість захисником було заявлено клопотання про залишення клопотання без розгляду через несвоєчасне вручення його копії захиснику, що чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

За таких обставин, порушення загальних засад кримінального провадження та процесуальних прав сторони захисту з боку суду першої інстанції не убачається.

При цьому суд в оскаржуваній ухвалі обґрунтовано звернув увагу на порядок вручення клопотання, передбачений ч.2 ст.184 КПК України.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі стороною захисту та заявлені під час апеляційного розгляду, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції теж не спростовують.

Як вказано вище, свої висновки суд першої інстанції належним чином вмотивував в оскаржуваній ухвалі та надав відповіді на всі доводи сторони захисту, з якими погоджується і колегія суддів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання сторони обвинувачення та продовжено строк дії запобіжного заходу, застосованого до ОСОБА_6 , у виді тримання під вартою з утриманням в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», з 18 грудня 2025 року до 15 лютого 2026 року без визначення розміру застави, строк дії ухвали визначено до 15 лютого 2026 року включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4