УХВАЛА

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 344/2364/19

провадження № 51-1345 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

третьої особи, інтересів якої

стосуються судові рішення ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

представника третьої особи -

адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_6 про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001520, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григорів Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посаду судді, прокурора та адвоката на строк 3 роки та конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Вирішено долю речових доказів у справі.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року в частині, що стосується такого майна: предмет неправомірної вигоди загальною сумою 4700 євро; жорсткий диск «Seagate» s/n 5JVD9GZQ. В іншій частині арешт залишено без змін.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 липня 2025 року вирок змінено.

Пом`якшено ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді, прокурора та адвоката на строк 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Скасовано арешт з ювелірних прикрас із золота у кількості 24 штуки (згідно переліку).

В іншій частині вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

До Господарського суду Івано-Франківської області 02 червня 2016 року надійшла заява Долинської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області щодо порушення справи про банкрутство ПАТ «Живиця», головою правління якого був ОСОБА_10 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цю справу передано на розгляд судді ОСОБА_7 .

Автоматизованою системою з відбору кандидатів на призначення розпорядника майна на запит суду арбітражним керуючим ПАТ «Живиця» визначено ОСОБА_11 .

Суддею ОСОБА_7 було здійснено ряд процесуальних дій, зокрема, порушено провадження у справі про банкрутство, введено процедуру розпорядження майном боржника, а також призначено розпорядником майна арбітражного керуючого ОСОБА_11 , якого у подальшому призначено керуючим санацією цього підприємства.

23 березня 2018 року до суду надійшла заява арбітражного керуючого ОСОБА_12 про участь у справі про банкрутство ПАТ «Живиця» як керуючого санацією.

У березні 2018 року до голови правління ПАТ «Живиця» ОСОБА_10 зателефонував суддя ОСОБА_7 і запропонував зустрітися для обговорення обставин розгляду ним справи про банкрутство згаданого підприємства, на що ОСОБА_10 погодився.

У третій декаді березня 2018 року під час зустрічі ОСОБА_7 повідомив про можливість зміни ОСОБА_11 на ОСОБА_12 , на що ОСОБА_10 повідомив, що його, як голову правління, влаштовує виконання ОСОБА_11 своїх обов`язків і він не хоче змінювати його.

Під час цієї розмови у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 за ухвалення ним рішення про продовження строку повноважень розпорядника майна арбітражного керуючого ОСОБА_11 .

04 червня 2018 року ОСОБА_10 зустрівся з ОСОБА_7 з метою з`ясування питання, чи може ОСОБА_11 залишитися арбітражним керуючим підприємства.

При цьому ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом на одержання ним як службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії, з використанням наданої йому влади, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, повідомив ОСОБА_10 про можливість винесення ним рішення про продовження строку повноважень арбітражного керуючого ОСОБА_11 за умови надання йому неправомірної вигоди.

30 липня 2018 року ОСОБА_7 під час зустрічі з ОСОБА_10 підтвердив свої наміри отримати неправомірну вигоду за винесення ним рішення про продовження строку повноважень ОСОБА_11 та чітко визначив її розмір у вигляді 5000 євро, що у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та є значним розміром.

На виконання попередньої домовленості, 02 серпня 2018 року у більярдному клубі «Дінаріс» у м. Івано-Франківську ОСОБА_7 одержав від ОСОБА_10 частину раніше обумовленої суми неправомірної вигоди в розмірі 2000 євро, що згідно курсу НБУ становило 63 069,81 грн.

Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 , що іншу частину обумовленої суми неправомірної вигоди він повинен надати не пізніше 07 серпня 2018 року.

На виконання цієї домовленості, у вказану дату ОСОБА_10 під час зустрічі з ОСОБА_7 передав останньому другу частину суми в розмірі 3000 євро, що згідно курсу НБУ становить 93 954,45 грн, яку ОСОБА_7 отримав за внесення ним, як суб`єктом владних повноважень, рішення про продовження повноважень арбітражного керуючого ОСОБА_11 у справі про банкрутство ПАТ «Живиця».

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, а також звільнити ОСОБА_7 з-під варти. Захисник стверджує про недопустимість як доказу грошових коштів (предмета неправомірної вигоди) внаслідок того, що в жодному процесуальному документі не міститься рішення про використання заздалегідь ідентифікованих грошових коштів, що є порушенням ст. 273 КПК України. Вказує, що відсутність такого рішення, оформленого у письмовій формі, призвело до порушення правової процедури та порушення права ОСОБА_7 на доведення його винуватості виключно на підставі доказів, одержаних законним шляхом, та його права на захист.

Захисник вважає, що оскільки предмет неправомірної вигоди - кошти є недопустимим доказом, то відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Крім того захисник стверджує, що ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного, оскільки на момент повідомлення про підозру (08 серпня 2018 року) це міг зробити лише Генеральний прокурор чи його заступник без права передоручення. Тому вручення підозри прокурором за дорученням Генерального прокурора є юридично нікчемним, а посилання суду на висновок Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к) є безпідставним.

Також захисник посилається на наявність провокації злочину, чому суди не дали належної оцінки.

Представник третьої особи ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення відносно ОСОБА_7 в частині залишення без змін арешту домоволодіння, земельної ділянки, колекційних монет та грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США та 50 євро і постановити в цій частині нове рішення, яким скасувати накладений арешт.

Стверджує, що домоволодіння і ділянка, на які накладено арешт, не можуть бути заарештовані з метою забезпечення спецконфіскації, тому що не належать засудженому і не підпадають під ознаки, визначені п.п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України. Суди неправильно встановили момент розірвання шлюбу, вказана нерухомість є власністю лише заявниці, що проігнорував апеляційний суд, який дійшов неправильного висновку про наявність фактичних шлюбних відносин між заявницею та засудженим.

Також наводить аргументи на підтвердження того, що вилучені кошти та колекційні монети належать заявниці.

Зазначає, що апеляційний суд неправильно послався на те, що спір про приналежність речей можна вирішити в порядку цивільного судочинства, чим порушено ст.ст. 100, 64-2, 173 КПК України.

До початку судового розгляду захисник ОСОБА_6 подав до суду клопотання про направлення цього кримінального провадження на розгляд ВП ВС. Своє клопотання обґрунтовує тим, що висновок, який міститься у рішенні ВП ВС від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к) стосовно застосування норми права суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства.

За змістом клопотання захисник не погоджується із висновком ВП ВС, який стосується права Генерального прокурора або його заступника доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру судді суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії у конкретному кримінальному провадженні.

Посилаючись на ст.ст. 36, 37 КПК України, захисник вказує на те, що право прокурора доручати проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій стосується лише надання ним доручень слідчому, органу досудового розслідування і не уповноважує доручати проведення цих дій іншому прокурору. Тому висновок ВП ВС про те, що Генеральний прокурор або його заступник можуть доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру судді суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії у конкретному кримінальному провадженні, не ґрунтується на законі.

Звертає увагу, що на момент вручення повідомлення про підозру судді ОСОБА_7 ст. 481 КПК України також не передбачала такого права.

Захисник вважає, що ВП ВС у своєму рішенні зробила правильний висновок, що вручення повідомлення про підозру є елементом здійснення повідомлення про підозру. Посилаючись на це твердження, захисник вважає, що «вручення» також має здійснюватися суб`єктом, прямо передбаченим законодавством. Розширеному тлумаченню ця норма не підлягає, а тому здійснене у цьому кримінальному провадженні вручення повідомлення про підозру судді порушує гарантії суддівської незалежності та суперечать вимогам Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

На думку захисника, підставою для передачі цього кримінального провадження є необхідність відступу від наведеного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні ВП ВС, оскільки саме це рішення, а не пряме застосування норми права, стало підставою для висновків судів першої та апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні про законність вручення повідомлення про підозру судді ОСОБА_7 .

Захисник вважає за необхідне сформулювати інший висновок щодо застосування цієї норми права, де зафіксувати, що вручення повідомлення про підозру судді будь-якою іншою особою, окрім як Генеральним прокурором або його заступником до 17 жовтня 2019 року, тобто, до дня набрання чинності Законом України № 187-IX від 04 жовтня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства» порушує гарантії суддівської незалежності.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 під час судового засідання підтримали клопотання та наголосили, що ВП ВС своєю постановою фактично розширила повноваження Генерального прокурора всупереч положенням кримінального процесуального закону та без відповідного мотивування, а тому тлумачення норми закону, яке було зроблено ВП ВС, зокрема ст. 481 КПК України, чинної на момент вручення повідомлення про підозру, не відповідає Конституції України та критеріям Європейського Суду з прав людини.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення клопотання та вважав, що підстав передачі справи на розгляд ВП ВС немає, адже це питання вже було вирішено із наведенням відповідних мотивів у постанові від 11 грудня 2019 року.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 не заперечували проти задоволення клопотання захисника.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в клопотанні, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задовільнити клопотання та передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на таких підставах.

Згідно ч. 4 ст. 434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд ВП ВС, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні ВП ВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 434-2 цього Кодексу питання про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або ВП ВС вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Предметом перевірки Верховного Суду у цьому кримінальному провадженні, серед іншого, є висновки судів попередніх інстанцій про те, що вручення 08 серпня 2018 року повідомлення про підозру ОСОБА_7 здійснено належним чином, оскільки воно складене та підписане Генеральним прокурором, а вручене, за його дорученням, прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. На момент повідомлення про підозру він обіймав посаду судді Господарського суду Івано-Франківської області, тобто, був особою, щодо якої відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 480 КПК України здійснюється особливий порядок кримінального провадження.

Генеральним прокурором ОСОБА_13 08 серпня 2018 року було складене та підписане повідомлення про підозру судді ОСОБА_7 , а також доручено прокурору Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснити вручення цього повідомлення про підозру судді.

В судах першої та апеляційної інстанції стороною захисту порушувалося питання про недотримання вимог кримінального процесуального закону під час вручення повідомлення про підозру судді, оскільки станом на 08 серпня 2018 року положеннями ст. 481 КПК України визначалося виключне право Генерального прокурора або його заступника на здійснення повідомлення про підозру судді без права його передоручення. Суди на підтвердження законності вчинення цієї процесуальної дії послалися на висновки ВП ВС від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к), в яких зазначено, що вручення повідомлення про підозру судді уповноваженим суб`єктом за умови, що таке рішення було прийняте (складене) та підписане Генеральним прокурором або його заступником, не порушує гарантії суддівської незалежності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК письмове повідомлення про підозру судді здійснюється Генеральним прокурором або його заступником. Згідно з ч. 4 ст. 49 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) судді може бути повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення лише Генеральним прокурором або його заступником. Вказана вимога обумовлена особливим статусом суддів і є гарантією їх незалежності.

Стаття 126 Конституції України декларує, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Як убачається з Рішення Конституційного Суду України у справі про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 01 грудня 2004 року № 1-1/2004, незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судову владу реалізують судді та, у визначених законом випадках, присяжні, які є носіями судової влади й перебувають під особливим захистом держави, яка гарантує їх самостійність, незалежність і недоторканість, що обумовлено здійсненням ними особливих повноважень, в яких реалізується функція здійснення правосуддя. Зокрема, п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 48 Закону № 1402-VIIІ незалежність судді забезпечується особливим порядком його притягнення до відповідальності, недоторканністю та імунітетом судді.

У ст. 49 Закону № 1402-VIII розкривається зміст понять недоторканність та імунітет судді. Недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу, яка не є їх особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Імунітет судді - це визначений законодавством його спеціальний правовий статус та особлива процедура притягнення судді до відповідальності з метою забезпечення належної реалізації ним функції правосуддя.

Скасування гарантії правосуддя щодо недоторканності суддів, як обґрунтовано зазначає Конституційний Суд України у своєму висновку у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України щодо недоторканності вимогам ст.ст. 157 і 158 Конституції України (справа про внесення змін до ст.ст. 80, 105, 126, 149 Конституції України) № 1-в/2012 від 19 червня 2018 року, опосередковано може призвести до обмеження права на судовий захист, гарантованого ст. 55 Конституції України, та обмеження прав і свобод людини.

Припис п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України є додатковою гарантією незалежності суддів, їхньої професійної діяльності, оскільки забезпечує ефективне виконання ними службових функцій шляхом установлення особливого порядку кримінального переслідування.

Такий порядок передбачає запровадження додаткових заходів захисту від можливого використання незаконних методів, спрямованих на перешкоджання професійній діяльності суддів, чинення на них тиску у зв`язку із відправленням правосуддя та реалізацією функції судового контролю. Закріплюючи таку гарантію для названих вище категорій осіб, законодавець встановив норму-виняток, бо саме зазначені особи мають бути опорою суспільства і закон мусить передбачити щодо них істотні додаткові гарантії.

Перелік процесуальних дій у кримінальних провадженнях щодо визначених у ст. 480 КПК України суб`єктів, на які поширюється особливий порядок, установлений главою 37 цього Кодексу і спеціальними законами, є обмеженим та вичерпним. Зокрема, згідно зі ст.ст. 1551, 481, 482 КПК України і ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відносно суддів спеціальна процедура застосовується під час: повідомлення про підозру (Генеральним прокурором або його заступником); затримання, утримання під вартою чи арештом (за згодою Вищої ради правосуддя, за винятком установлених законом випадків); тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя і продовження строку його дії (рішення приймається Вищою радою правосуддя за клопотанням Генерального прокурора або його заступника); проведення оперативно-розшукових заходів чи слідчих дій, що потребують судового дозволу (з клопотанням до суду про санкціонування таких заходів уповноважені звернутися виключно Генеральний прокурор або його заступник, керівник регіональної прокуратури або його заступник).

Зазначені дії та рішення пов`язані з найбільшими ризиками порушення прав і свобод судді як людини і громадянина, свавільного обмеження його у можливостях виконувати свої службові обов`язки, а тому додаткові механізми контролю їх законності спрямовані на захист суддів від використання процедури кримінального переслідування як засобу протиправного впливу, зокрема втручання у професійну діяльність шляхом тиску та репресій, і є гарантією забезпечення незалежності судової влади як необхідної умови справедливого правосуддя.

На час вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру (08 серпня 2018 року) кримінальний процесуальний закон не надавав Генеральному прокурору чи його заступнику права доручити виконання цієї функції іншим особам. Натомість п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності законом № 187-ІХ від 04 жовтня 2019 року) безальтернативно встановлював виключну компетенцію зазначених посадових осіб органу прокуратури здійснити повідомлення спеціальних суб`єктів про підозру як цілісний комплекс процесуальних дій - прийняти рішення про офіційну підозру особи у злочині, об`єктивувати його шляхом складання або затвердження і підписання відповідного документа, безпосередньо вручити повідомлення підозрюваному і (за необхідності) роз`яснити йому передбачені законом права.

Таким чином, спеціальний порядок повідомлення судді про підозру є додатковою гарантією забезпечення незалежності судової гілки влади в цілому та суддів зокрема. Така гарантія не може розглядатися як особистий привілей, а навпаки, має публічно-правове призначення та служить засобом захисту від необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності, політичної репресії, примусового усунення від виконання своїх посадових або професійних обов`язків суддів як носіїв судової влади.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи зі змісту цієї конституційної норми та міркувань викладених вище, суд у випадках застосування норм права, якими встановлені повноваження Генерального прокурора і його заступника щодо повідомлення про підозру судді (ст. 481 КПК України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), має використовувати їх буквальне (адекватне) тлумачення.

Обмеження встановленого ст. 481 КПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності законом № 187-ІХ від 04 жовтня 2019 року) особливого порядку повідомлення спеціальних суб`єктів про підозру лише затвердженням або складанням і підписанням цього процесуального документа уповноваженими посадовими особами органу прокуратури вищого рівня, суперечить зазначеним конституційним вимогам і не узгоджується з законністю як загальною засадою кримінального провадження.

Ця позиція знайшла своє відображення в окремій думці, висловленій у справі № 536/2475/14-к, підписаній 8-ма суддями ВП ВС, де зазначено, що виключний характер визначення вичерпного переліку осіб, уповноважених здійснювати повідомлення про підозру судді, що міститься у п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України та ч. 4 ст. 49 Закону № 1402-VIII не залишає можливості визнання права Генерального прокурора або його заступника на доручення слідчому, іншому прокурору здійснення повідомлення про підозру судді як спеціальному суб`єкту (в редакції до прийняття Закону № 187-IX від 4 жовтня 2019 року).

У постанові ВП ВС від 11 грудня 2019 року обґрунтовано визнано існування проблеми у «якості закону», проте ВП вирішила її шляхом розширеного тлумачення цього закону.

Натомість Конституційний Суд України, досліджуючи питання «якості закону», як складову принципу верховенства права та гарантію застосування судом найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, наголосив, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини, яке, крім іншого, потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення КСУ від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

Виходячи з цього усі негативні наслідки, що випливають з відсутності належного законодавчого регулювання певних правовідносин, є відповідальністю держави та не можуть бути покладені на людину.

ВП ВС у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 442/456/17) зазначила, що у випадку відсутності «якості» закону перевага має надаватися найбільш сприятливому для особи тлумаченню законодавства. В іншій справі (№ 812/292/18) ВП ВС ствердила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Проте, у рішенні ВП ВС від 11 грудня 2019 року проблема «якості» закону вирішена на користь держави, а не людини, шляхом розширення повноважень Генерального прокурора та його заступника, що, на думку колегії суддів, суперечить Конституції України, нормам кримінального процесуального закону та порушує гарантії судді, визначені в Законі України «Про судоустрій і статус суддів».

З урахуванням наведеного колегія суддів уважає за необхідне відступити від висновку ВП ВС, висловленого в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к, про те, що вручення повідомлення про підозру судді уповноваженим суб`єктом за умови, що таке рішення було прийняте (складене) та підписане Генеральним прокурором або його заступником, не порушує гарантії суддівської незалежності.

Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, колегія суддів

постановила:

Клопотання захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Передати кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , засудженого за ч. 3 ст. 368 КК України, на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3