Номер провадження: 11-кп/819/324/26 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 766/2274/23 Доповідач ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/2274/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2026 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні, в режимі відеоконференції, матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29.01.2026, якою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Гречанівка, Снігурівського району, Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.4 ст.185, ч.1 ст.111-2 КК України.

продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 29.03.2026 включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0001181 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.111-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.01.2026 задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 до 29.03.2026 включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Херсонського міського суду від 29.01.2026 щодо нього скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, з покладення на нього обов`язків, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції не дотримався належної правової процедури при продовженні строку тримання під вартою 29.01.2026.

Суд не проголосив повий текст ухвали від 29.01.2026 та відповідно не вручив негайно вмотивованого тексту судового рішення про тримання під вартою.

Отже, суд порушив його права як особи відносно якої продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. Вказує, що йому не повідомлено про мотиви арешту, і він з 29.01.2026 утримується під вартою без вмотивованого рішення суду.

Зазначене, в свою чергу, порушує його право на апеляційне оскарження судового рішення, і він позбавлений можливості зазначити в чому незаконність і необґрунтованість судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 не завершений, а отже, суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

У клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 прокурор зазначає, що оскільки під час обрання (застосування) запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно нього встановлено наявність ризиків, передбачених п.1,3 5 ч. 1 ст.177 КПК України. Клопотання обґрунтовується тим, що строк тримання під вартою закінчується 31.01.2026.

Ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою

щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд виходив з того, що ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні злочинів передбачених ч.4 ст.185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану; ч.1 ст.111-2 КК України, пособництво державі-агресору: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, який відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким умисним злочином.

У клопотанні прокурором заявлено ризики, зазначені у п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду; п.3 ч.1 ст.177 КПК України - незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; п.5 ч.1 ст.177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Під час розгляду зазначеного клопотання про обрання запобіжного заходу, встановлено, що заявлені прокурором ризики, які виправдовують продовження строку запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 мають місце.

Ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, що виправдовують тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , не зменшились.

Оцінюючи наявність ризиків, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, визначених ч.1 ст.177 КПК України, суд врахував що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення (ч.1 ст.111-2 КК України), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої та у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення (ч.4 ст.185 КК України), є всі підстави вважати, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватись від суду. Тобто, суворість передбаченого законом покарання є суттєвим елементом при оцінюванні зазначеного ризику прокурором.

Окрім того, він на теперішній час офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків, які б могли його стримувати від спроб переховуватися, що також дає обґрунтовані підстави наявності ризику передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши можливість обвинуваченого ОСОБА_8 впливати на свідків, суд виходив із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений, не будучи обмеженим у спілкуванні із особами, яким відомі обставини вчинення злочину, у яких він обвинувачується, може здійснювати на них вплив, зокрема, шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Відповідно наявність ризику впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Також прокурором доведено наявність ризику передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та тяжкого злочину, спрямованого проти національної безпеки України, а тому перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії рф проти України, існує ризик продовження злочинної діяльності.

Станом на день розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу зазначені ризики не зменшилися та припинили існувати.

При вирішенні зазначеного клопотання, суд врахував обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, взяв до уваги у сукупності обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.111-2 КК України.

Крім того, апеляційним судом враховано той факт, що за правилами ч.6 ст.176 КПК України щодо ОСОБА_8 можливе застосування запобіжного заходу виключно у виді тримання під вартою.

При цьому колегія суддів зазначає, що сама тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких він обвинувачується, суд врахував реальну наявність ризиків, а також суспільну небезпечність інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Ці обставини встановлені ухвалою суду при обранні заходів забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , однак зазначені ризики на цей час не зменшились та не припинили існувати.

Продовження існування вказаних ризиків, виключає підстави для скасування чи зміни обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, як про це ставить питання апелянт, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та неможливість застосування щодо нього іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність вини особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряються докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, не надається оцінка доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті. Тому доводи апелянта з цього приводу є неприйнятними.

Відповідно до оскаржуваної ухвали суду, в ній зазначені ризики, які існують на час розгляду відповідного клопотання прокурора, які не зменшилися та не припинили існувати.

Отже, подальше існування наведених ризиків виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також при вирішенні питання суд першої інстанції взяв до уваги обставини, які передбачені ст.178 КПК України, в їх сукупності, а саме: тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі доведення обсягу обвинувачення під час судового розгляду.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положеньч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Такі висновки суду є обґрунтованими, і в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не наводить доводів на спростування висновків суду про продовження існування зазначених в ухвалі ризиків та наявності підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Натомість обвинувачений в апеляційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали посилається на те, що клопотання прокурора було розглянуто з порушенням права на захист, яке полягає у тому, що суд першої інстанції не проголосив повий текст ухвали від 29.01.2026 та відповідно не вручив негайно вмотивованого тексту судового рішення про тримання під вартою.

Як випливає з матеріалів, що надійшли із суду першої інстанції, відповідно до положень ст.422-1 КПК України та журналу судового засідання, в судовому засіданні безпосереднього брали участь обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , які висловлювали ґрунтовні заперечення щодо клопотання прокурора.

Також, відповідно до розписки від 30.01.2026 обвинувачений ОСОБА_8 отримав копію резолютивної частини оскаржуваної ухвали суду, а тому був ознайомлений з результатами розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у види тримання під вартою.

На переконання колегії суддів, зазначене не позбавляє ОСОБА_9 до розгляду апеляційної скарги подати доповнення до неї з обґрунтуванням своїх апеляційних вимог.

Доводи апеляційної скарги про несвоєчасне вручення повного тексту ухвали суду першої інстанції від 29.01.2026 про продовження строку тримання під вартою, не є самостійною та безумовною підставою для скасування судового рішення, ураховуючи інші обставини, встановлені в ході розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим ОСОБА_8 процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення конституційних прав обвинуваченого ОСОБА_8 на свободу та особисту недоторканість, колегією суддів не встановлено.

А тому доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Між тим, колегія суддів знаходить слушними доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого він постійно перебуває під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу Херсонського міського суду Херсонської області на положення ст.8 Конституції України, та приписи ст.28, 318 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 свідчить про те, що він утримується під вартою тривалий час, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення,а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29.01.2026 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 29.03.2026 включно залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4