ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м. Черкаси апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Соснівського райсуду м. Черкаси від 6.02.2026 р., якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу та задоволено клопотання прокурора і відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Черкаси, українця, громадянина України,

який має вищу освіту, одружений, має на

утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2

та малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3., проходив

військову службу в СБ України за контрак-

том, має військове звання підполковник,

учасник бойових дій, раніше не судимий,

проживає

АДРЕСА_1 ,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 6.04.2026 р. включно, із визначенням застави - 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665 600 грн., -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соснівського райсуду м. Черкаси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0001020 від 13.10.2025 р., за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 4362 КК України.

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 6.04.2026 р. включно, визначено заставу - 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665 600 грн., яка може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) та у разі внесення якої, на обвинуваченого ОСОБА_8 покладені зобов`язання, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України: не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суду про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні та співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_5. та ІНФОРМАЦІЯ_4; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, які дають право на виїзд та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

При прийняті такого рішення суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину проти миру і безпеки людства, тяжкість можливого покарання, що загрожує за умови доведеності його вини у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої, характер та обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, дали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, здійснювати вплив на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Ризики, які були наявні при застосуванні даного виду запобіжного заходу обвинуваченому не зменшились і не зникли.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу місцевого суду, постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання сторони захисту та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 , з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-4, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України, або встановити розмір застави 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що розмір застави, встановлений судом не відповідає матеріальному становищу обвинуваченого, оскільки обвинувачений не отримує заробітну платню з серпня 2025 р., його дружина не працює, про що суду були надані відповідні докази, фактично до обвинуваченого не було застосовано альтернативного запобіжного заходу.

Судом визначено заздалегідь непомірний розмір застави, встановлений судом розмір застави порушує ст. 5 § 3 Конвенції, оскільки він не ґрунтується ні на аналізі майнового стану та реальних можливостей його сплати, ні на ґрунтовному аналізі та підставах визначення такого розміру застави.

Застава, яка є завідомо недосяжною для обвинуваченого, втрачає альтернативний характер і фактично прирівнюється до продовження строку тримання під вартою, дефект судового контролю усіх обставин під час вирішення питання застосування запобіжного заходу не відповідає вимогам необхідності, пропорційності та ефективності втручання в право на свободу.

Заявлені ризики не мають жодного посилання на існуючи докази або підтверджуючи обставини, базуються виключно на припущеннях.

Відповідно до фабули підозри, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 4362 КК України. Диспозиція даної статті не відповідає загальним принципам кримінального права та структурі поняття «злочин», оскільки в конструкції статті містяться поняття широкого філософського розуміння, які не мають чітко встановлених меж прояву та застосування.

Такі семантико-лексичні конструкції «виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії, представлення збройної агресії як внутрішнього громадянського конфлікту, заперечення тимчасової окупації, глорифікація…» та інші не мають чітко встановлених конструкцій та меж відповідними законами, тому вважає, що притягнення до кримінальної відповідальності за поширення оцінок або думок, які не містять закликів до насилля, суперечить сутності свободи вираження поглядів, як основоположного права людини.

Ризик переховування не відповідає матеріалами кримінального провадження, відповідно до яких у ОСОБА_8 побудовані роками міцні соціальні зв`язки, є родина, батько, постійне місце проживання.

Ризик впливу на свідків та експерта - аналіз обвинувачення дає підставу до висновку про те, що основне обвинувачення ґрунтується виключно на експертному висновку. Експерт, який приймав участь в складанні експертного висновку, попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве надання експертного висновку або відмову від надання висновку, що виключає можливості його зміни. Стороною обвинувачення не було надано жодного фактичного підтвердження, що в період складання висновку експертами стосовно них вчинялися дії протиправного характеру зі сторони ОСОБА_8 .

Стороною обвинувачення не наведено ґрунтовних мотивів, які б підтверджували неефективність застосування більш м`якого запобіжного заходу, який не пов`язаний з триманням під вартою. Ризики стороною обвинувачення зазначені зі стандартного переліку та не доказані, тому з врахуванням матеріального становища ОСОБА_8 розмір визначеної судом застави вважає непомірним та безальтернативним триманню під вартою.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши доводи апеляційної скарги та додані до неї матеріали, матеріали виділені з судового провадження, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених вимогами КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До закінчення продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому Главою 18 Розділу II КПК України.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. ст. 177, 178 та 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Перевіркою наданих апеляційному суду матеріалів встановлено, що вказані вимоги місцевим судом виконані в повному обсязі.

Виходячи з наданих суду апеляційної інстанції виділених матеріалів з кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що ризики, наведені прокурором, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків в кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином -наявні.

Ризики, які були наявні при застосуванні даного виду запобіжного заходу обвинуваченому не зменшились і виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на більш м`який.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого до двох місяців та визначаючи розмір застави суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 4362 КК України, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, за який, згідно санкції статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років, з конфіскацією майна чи без такої, при цьому суд врахував, наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від суду, впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, також продовжити злочинну діяльність, тяжкість можливого покарання, ризики, які були наявні при застосуванні даного виду запобіжного заходу обвинуваченому не зменшилися та не втратили актуальності.

Місцевий суд перевірив можливість застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу та дійшов до правильного висновку про визначення застави - 200 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 665 600 грн., у разі внесення якої на обвинуваченого ОСОБА_8 будуть покладені обов`язки, передбачені ст. 182 КПК України, з таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Враховуючи відсутність даних про втрату ризиків та підтвердження їх існування і на цей час, відсутність даних про неможливість утримування обвинуваченого ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора за станом здоров`я, суд обґрунтовано зауважив, що запобіжний захід обраний відносно обвинуваченого у виді тримання під вартою доцільно продовжити на шістдесят днів, з можливістю внесення застави, з метою забезпечення його належної поведінки під час розгляду кримінального провадження та запобіганню зазначених судом ризиків.

Дані обставини у своїй сукупності на сьогоднішній день свідчать про те, що продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані при прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою, а саме: що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків в кримінальному провадженні, перешкоджати провадженню іншим чином, продовжити злочинну діяльність.

Зазначені судом ризики наразі є реальними, триваючими, запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено з можливістю внесення застави, розмір застави достатньо обґрунтований судом першої інстанції.

Визначаючи правомірність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави, суд врахував підстави та обставини, визначені ст. ст. 177, 178, 194 КПК України, оцінив наявність ризиків, а також той факт, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України в 2014 р., поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України в 2014 р., вчиненому службовою особою, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого правопорушення та визначив альтернативний запобіжний захід заставу.

Судом неодноразово розглядалося питання про продовження строку тримання під вартою з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу, згідно виділених матеріалів, ухвалою слідчого судді Печерського райсуду м. Києва до підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначено заставу 3000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 9 084 000 грн.; ухвалою слідчого судді Печерського райсуду м. Києва від 30.09.2025 р. продовжено підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначено заставу 2000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 6 056 000 грн.; ухвалою слідчого судді Печерського райсуду м. Києва від 3.11.2025 р. продовжено підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначено заставу 2000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 6 056 000 грн.; ухвалою Соснівського райсуду м. Черкаси від 16.12.2025 р., залишеною без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14.01.2026 р., продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , визначено заставу 900 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 2 725 200 грн.

Оскаржуваною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою та визначено заставу - 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665 600 грн.

На переконання апеляційного суду, встановлений судом першої інстанції розмір застави узгоджується із вимогами п. 2) ч. 5 ст. 182 КПК України, згідно якого, розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього та визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, обвинуваченою у вчиненні тяжкого або особливо злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути визначена в розмірі, який перевищує 80 чи 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно, а тому безпідставними є доводи сторони захисту щодо визначеного судом розміру застави, розмір якої, на думку апелянта, є непомірним, зазначені доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного перегляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, непомірності визначеного розміру застави, також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Крім того, згідно довідки про рух розгляду кримінального провадження від 13.02.2026 р. підготовче судове засідання призначене на 20.02.2026 р., на даному етапі судового розгляду ще не досліджувалися ані покази свідків, ані письмові докази, що підсилює обґрунтованість необхідності продовження запобіжного заходу із визначенням застави, з метою запобігання можливому впливу обвинуваченого на свідків або переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, апеляційний суд вважає, що тривалість запобіжного заходу у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, на даний час, не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, застосування до останнього менш суворого запобіжного заходу не забезпечить достатніх гарантій належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Апеляційний суд позбавлений можливості перевіряти фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки це належить до компетенції місцевого суду під час розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляції про відповідність змісту диспозиції ст. 4362 КК України загальним принципам кримінального права апеляційний суд вважає взагалі недоречними в межах даного кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої особи кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто, в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволяють стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника про недоведеність ризиків, які обумовлюють продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст. ст. 197 та 199 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого до двох місяців, з можливістю внесення застави.

З огляду на викладене, доводи захисника про недоведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутність підстав для продовження відносно обвинуваченого строку тримання під вартою, зниження розміру застави слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що відносно обвинуваченого ОСОБА_8 доречно обрати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1-4, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України, або зменшити розмір застави до 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на думку апеляційного суду, є не обґрунтованими.

На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень норм КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, ухвала суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 418 та 4221 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Ухвалу Соснівського райсуду м. Черкаси від 6.02.2026 р., якою задоволено клопотання прокурора та відносно ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 6.04.2026 р. включно, із визначенням застави 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665 600 грн. - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді