Номер провадження: 11-кп/813/1923/26
Справа № 505/1066/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 06.04.2026, якою під час судового розгляду к/п № 0000139 від 30.01.2026 стосовно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Кармалюківка Балтського р-ну Одеської обл., громадянина України, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 04.06.2026 включно, із визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 04.06.2026 включно, із визначенням йому застави в розмірі 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 599 040 грн.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які зберігають свою актуальність на цій стадії к/п стосовно ОСОБА_9 та унеможливлюють застосування більш м`якого запобіжного заходу, що водночас не є для нього безальтернативним.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважає її необґрунтованою та незаконною, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 загалом вже по цій справі довготривалий час понад розумні строки утримується під вартою, що не узгоджується з вимогою законодавця про дотримання розумних строків.

Окрім того, суд 1-ої інстанції проігнорував, що ОСОБА_9 як до затримання, так і по теперішній час має постійне місце проживання, працював до затримання, має стійкі соціальні та сімейні зв`язки, а в умовах ОСІ в нього значно погіршився стан здоров`я, в зв`язку із чим він потребує лікування. При цьому, мобілізаційні обмеження, введенні стосовно чоловіків мобілізаційного віку унеможливлюють перетин обвинуваченим ОСОБА_9 державного кордону.

За таких обставин захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу та змінити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід на домашній арешт з можливістю лікуватися та працювати.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, подану захисником ОСОБА_8 та просив її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції прокурора та захисника, перевіривши доводи апеляційної скарги та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, місцевий суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до копії обвинувального акту, який міститься в матеріалах судового провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України за кваліфікуючими ознаками: пропозиція та надання службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як було вище зазначено ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі від 4 до 8 років з конфіскацією майна або без такої, що є тяжким злочином відповідно до класифікації, передбаченої ст. 12 КК України.

Крім того, особливої уваги вимагають обставини цього к/п, зокрема відповідно до обвинувального акту 26.12.2025 в межах к/п № 0000928 ОСОБА_9 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України та обрано йому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Разом з тим, 28.01.2026 він порушив застосований до нього з/з, а саме був зупинений працівниками правоохоронного органу та при цьому викритий у вчиненні кримінального проступку за ч. 1 ст. 309 КК України. В цей же день ОСОБА_9 звернувся до слідчого з пропозицією неправомірної вигоди за не ініціювання питання про зміну йому запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою та в подальшому здійснив спробу надати неправомірну вигоду слідчому, в чому він й обвинувачується в цьому к/п, що в сукупності відповідним чином характеризує особу обвинуваченого та свідчить про його процесуальну поведінку й ступінь суспільної небезпеки, а також підтверджує існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Окрім того, розгляд обвинувального акту судом ще триває, а відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу, що обґрунтовує наявність в цьому к/п ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України

За таких обставин, апеляційний суд констатує наявність вище встановлених ризиків, актуальність яких не зменшилась на цій стадії к/п, що відповідно є підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, з огляду на вище наведене, колегія суддів вважає, що підстав для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу не встановлено, оскільки інший запобіжний захід не зможе гарантувати його належну процесуальну поведінку.

Водночас апеляційний відхиляє посилання захисника щодо наявності в обвинуваченого ОСОБА_9 міцних соціальних та сімейних зв`язків, постійного місця проживання та місця роботи, оскільки відповідні обставини існували на момент ймовірного вчинення кримінально протиправної діяльності, однак не мали на особу обвинуваченого достатнього впливу та не стали для нього стримуючим фактором. Відомості щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 в матеріалах к/п, які надійшли до апеляційного суду для розгляду відсутні та захисником не подавалися.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та залишає без змін оскаржувану ухвалу суду 1-ої інстанції.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 06.04.2026, якою стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 04.06.2026 включно, із визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4