Справа № 740/205/26 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/295/26
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

04 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відеоконферецій з Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області, де перебуває обвинувачений, з використанням власних технічних засобів із захисником та прокурором, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Катеринівка Дунаєвецького району Хмельницької області, громадянину України, одруженому, військовослужбовцю, депутату Ніжинської міської ради Чернігівської області, проживаючому в АДРЕСА_1 , раніше не судимому, продовжений строк тримання під вартою до 28 лютого 2026 року включно з подальшим його утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор». Одночасно визначено розмір застави 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 664 000 гривні, та встановленням кола обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Задовольняючи клопотання прокурора частково, суд першої інстанції, враховуючи обставини, наведені у ст. 178 КПК України, а також доведеність прокурором під час розгляду клопотання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам, прийшов до висновку, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно задовольнити. При цьому вирішив визначити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави, встановивши її у розмірі, який достатньою мірою здатен гарантувати виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 строком на 60 діб, з подальшим утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави.

Аргументує тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у закінченому замаху на заволодіння вогнепальною зброєю (крім гладкоствольної мисливської) шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, у незакінченому замаху на збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) без передбаченого законом дозволу, а також у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період. При цьому, на підтвердження обґрунтованості оголошеної обвинуваченому підозри наводить перелік ряду доказів, зібраних під час досудового розслідування.

З 15 січня 2026 року обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 перебуває на розгляді в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області.

Вважає, що всупереч положенням ст.ст. 94, 370 КПК України суддею прийнято рішення незаконно, невмотивовано, необґрунтовано, з ненаданням належної оцінки ризикам, які передбачені п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У той же час, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчинені злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, застосується запобіжний захід виключно у вигляді тримання під вартою.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення, пославшись на вищевказану норму закону, суддя застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 176 КПК України.

Більш того, суддею не прийнято до уваги наявність ризиків, зазначених у клопотанні прокурора, зокрема, ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування, який обґрунтовується тим, що за відсутності контролю за його поведінкою та місцезнаходженням, усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинення тяжких злочинів, може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду. Окрім того, ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 425 КК України в іншому кримінальному провадженні, а ще одне кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 425 КК України, перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва на стадії підготовчого судового засідання.

Перебуваючи на волі ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків, дані про яких йому відомі, а також на інших осіб, які можуть бути допитані як свідки, коло яких на даний час встановлюється. Переважна більшість свідків у даному кримінальному провадженні є особами, які раніше тривалий час перебували у підпорядкуванні обвинуваченого, тобто мають з ним службові, дружні та товариські відносини. При тому, що ризик незаконного впливу на свідків не обмежується лише стадією досудового розслідування, але й поширюється на стадію судового розгляду, оскільки відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує безпосередньо. Зі звільненням ОСОБА_6 із займаної посади командира військової частини вказаний ризик також не зникає.

Також прокурор наголошує на існуванні ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 обізнаний щодо порядку обліку, зберігання та переміщення військової техніки, має безпосередній доступ до засобів ураження, що вказує на можливість організувати нові епізоди незаконного відчуження майна ЗСУ. Крім того щодо ОСОБА_6 у 2024 року вже обирався запобіжний захід в іншому кримінальному провадженні, де сплативши суми застави він був звільнений з-під варти, однак, попри це, наразі ОСОБА_6 обґрунтовано оголошено про нову підозру в рамках інших двох кримінальних проваджень, що свідчить про відсутність належних висновків з боку обвинуваченого та його схильність до протиправної поведінки і нехтування вимогами законів України.

Не погоджується з висновком суду про можливість визначення ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, адже відповідно до положень п. 5 ч. 5 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Звертає увагу на те, що в ухвалі суду вказано про необхідність продовження строку запобіжного заходу до 60 діб, але зазначено про строк тримання обвинуваченого під вартою до 28 лютого 2026 року включно.

Крім того, суддею першої інстанції взагалі не враховано дійсні інтереси суспільства, які явно переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи ОСОБА_6 , враховуючи можливі негативні наслідки для населення, які спричинені у зв`язку із вчиненням останнім кримінальних правопорушень, у вчиненні яких останній обґрунтовано підозрюється.

У зв`язку з викладеним, враховуючи наявність обґрунтованої підозри та обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень та ризиків, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 262 КК України, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є єдиним запобіжним заходом достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Заслухавши доповідача, прокурора який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, обвинуваченого та його захисників, які заперечували проти доводів сторони обвинувачення та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вказуючи, що термін дії ухвали, яка оскаржена прокурором вичерпаний, обвинувачений з`являється на виклики і у кримінальному провадженні проведене підготовче судове засідання та призначений судовий розгляд кримінального, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом самого судового розгляду та всім наданим доказам має бути надана оцінка в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З матеріалів провадження убачається, що на розгляді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2025 року за № 0000081, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому був продовжений судом до 28 січня 2026 року.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший передбачений законом запобіжний захід, тощо.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на початковій стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції вірно врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися з плином часу.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги твердження прокурора про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1ст. 177 КПК України, як про це йдеться в мотивувальній частині його апеляційної скарги адже цей ризик не був встановлений під час досудового розслідування та не знайшов свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні в ході апеляційного перегляду, при тому, що навіть в апеляційній скарзі прокурора на його підтвердження відсутні обґрунтування.

Так, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , є вагомим доказом існування ризику, що обвинувачений може ухилитися від суду, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, при тому, що він є обвинуваченим та підозрюваним в двох інших кримінальних провадженнях.

З огляду на початкову стадію судового розгляду, продовжує існувати ризик можливо впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, більша частина яких були його підлеглими і він має на них вплив. Ризик можливості вчинити інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, шляхом використання свого службового становища, при цьому щодо нього існують ще два кримінальні провадження, одне з яких також перебуває на початковій стадії судового розгляду та у якому щодо нього був застосований запобіжний захід з визначенням розміру застави, сплативши який, обвинувачений не усвідомив наслідків вчиненого та обґрунтовано обвинувачується ще у вчиненні ряду злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати і на даний час, що виправдовує подальше тримання ОСОБА_6 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Прийшовши до висновку про можливість визначення ОСОБА_6 розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, суд першої інстанції навів обґрунтовані підстави для таких висновків.

Дійсно, згідно положень ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Вказавши, що суд має право не визначати розмір застави, законодавець відніс можливість визначення розміру застави у кримінальних провадженнях щодо злочинів певних категорій до дискреційних повноважень суду.

У даному провадженні, з огляду на тривалість досудового розслідування, яке було розпочате ще 30 квітня 2025 року, строки перебування ОСОБА_6 під вартою в якості підозрюваного, те, що із плином часу заявлені ризики зменшуються, що механізм запобіжних заходів, передбачений КПК України, ще з моменту його ухвалення у 2012 році давав надію на запровадження ефективної альтернативи «традиційному» триманню під вартою.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Істоміна проти України», вказано, що національні суди іноді неналежно мотивують застосування застави, не пов`язуючи її з процесуальними ризиками, наприклад уникненням слідства, перешкоджанням правосуддю або недотриманням встановлених процесуальних обов`язків. Замість цього застава сприймається як гарантія відшкодування збитків, що не відповідає її правовій природі.

У даному випадку суд зважив як на обставини вчинених правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_6 , так і на тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, майновий стан, враховуючи дійсні інтереси суспільства, визначив розмір застави у значно більшому розмірі, ніж передбачений ч.5 ст. 182 КПК України.

При цьому суд бере до уваги, що термін дії ухвали, яка оскаржується, станом на час апеляційного розгляду закінчився. Суд першої інстанції 26 лютого 2026 року розглянув клопотання прокурора про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу і залишив його без задоволення, а тому відсутні правові підстави для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Підготовче судове засідання проведене, судовий розгляд призначений, а тому суд першої інстанції визначає який вид запобіжного заходу забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12