БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/73/26
Провадження № 1-кп/730/30/2026
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2026 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни кримінальне провадження №0000890 від 25.06.2024р. по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Санкт-Петербург РФ, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта середня, неодруженого, перебуває в цивільному шлюбі, військовослужбовця ЗСУ в/ч НОМЕР_1 , не судимого в силу ст.89 КК України, -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -

У С Т А Н О В И В :

Солдат ОСОБА_6 , будучи з 13 лютого 2024 року військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним за мобілізацією, перебуваючи з 31 березня 2024 року на посаді кулеметника 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , в порушення ч.1, 3, 9 ст.1, ч.1-4, 6, 13 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.4, 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин та дозволу відповідних командирів, в умовах воєнного стану, 16 квітня 2024 року у невстановлений час, але не пізніше 07-00 год, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини за наявності до того реальної можливості, й до розташування військової частини НОМЕР_1 не повернувся, а 21 грудня 2025 року був затриманий у порядку ст.208 КПК України.

ОСОБА_6 в судовому засіданні винним у пред`явленому обвинуваченні визнав частково і пояснив, що 16 квітня 2024 року залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , де проходив військову службу за мобілізацією, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ніс військову службу доки міг терпіти. Вказує, що страждає на захворювання печінки, шлунку, селезінки, колінних суглобів, ключиці, про що говорив на шикуванні. З висновками ВЛК про свою придатність до військової служби не згоден, а лікарі на його хвороби не зважали, хоча він у 2018 році був звільнений зі строкової військової служби за станом здоров`я. Також скаржиться на погане харчове забезпечення, оскільки доводилось купувати провізію у місцевого населення за особисті кошти. Планував повернутися на військову службу через 2-3 місяців після того, як допоможе впорядкувати домогосподарство, яке підлягало ремонту, та догляду за матір`ю з інвалідністю. Не заперечує, що був ознайомлений про кримінальну відповідальність за військові злочини, у тому числі й за ст.407 КК України.

Заслухавши обвинуваченого, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, з`ясувавши позиції прокурора та захисника, суд приходть до такого висновку.

Кримінальна відповідальність за ч.5 ст.407 КК України настає за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

Об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення полягає в діях або бездіяльності і має складну структуру можливих форм його прояву.

Самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл.

Початковим моментом самовільного залишення є день, коли військовослужбовець самовільно покинув розташування військової частини чи місце служби, а початковим моментом нез`явлення вчасно на службу наступний день після дня, в який випливли встановлені строки з`явлення.

Злочин є закінченим у момент, коли військовослужбовець прибув до військової частини (до місця служби), або був затриманий, або з`явився з повинною до органу дізнання, слідчого або військового прокурора, або з`явився до військової комендатури чи військового комісаріату тощо.

Суб`єктивна сторона самовільного залишення військової частини або місця служби характеризується прямим умислом. Нез`явлення вчасно на службу без поважних причин може бути вчинене як умисно, так і з необережності.

Відповідно до ч.1 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У ст.1 Закону України «Про оборону України» визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про оборону України» уразі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» 24.02.2022р. №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів, який надалі неодноразово продовжувався і триває донині.

Крім того, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» 03.03.2022р. №2105-ІХ, передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та яка неодноразово продовжувалася щоразу на той же строк.

За приписами ч.6 ст.2, п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

В Україні особливий період розпочався 18.03.2014р. з дати, коли набув чинності Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014р., і триває по даний час.

Під час проходження військової служби призвані на неї особи, як військовослужбовці Збройних Сил України, повинні керуватися вимогами ч.1, 3, 9 ст.1, ч.1-4, 6, 13 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.4, 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зобов`язують їх, окрім іншого, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених їм за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 13 лютого 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 був призваний на військову службу за мобілізацією, що підтверджується копією військового квитка та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.10.2025р.

Перед цим ОСОБА_6 08.02.2024р. пройшов військово-лікарську комісію (далі - ВЛК) та був визнаний придатним до військової служби, крім ДШВ, морської піхоти, спецспоруд, що підтверджується довідкою КНП «Борзнянська міська лікарня» №68937 від 12.11.2025р. (протокол №361) та копіями витягу з відповідного протоколу.

Отже, з 13.02.2024р. солдат ОСОБА_6 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації та набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України, а відтак є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 КК України.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.03.2024р. №100 ОСОБА_6 , солдата резерву 325 запасної роти військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 29 березня 2024 року №16-РС на посаду кулеметника стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що 30 березня 2024 року справу та посаду здав та вибув до нового місця служби.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.03.2024р. №93, солдата ОСОБА_6 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №16-РС від 29 березня 2024 року, на посаду кулеметника 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , який прибув із військової частини НОМЕР_2 , з 31 березня 2024 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

У журналі доведення статей кримінального кодексу щодо військових злочинів 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 мається підпис ОСОБА_6 , зокрема й щодо ст.407 КК України, що не заперечується самим обвинуваченим.

Згідно рапорта ТВО командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 від 16.04.2024р. військовослужбовець кулеметник 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 16.04.2024р. був відсутній на вечірній перевірці й на місці розташування роти.

Відповідно до доповіді командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 про самовільне залишення військової частини (без зброї) військовослужбовцем ОСОБА_6 військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2024р., солдат ОСОБА_6 з 16.04.2024р. до 09-00 год 18.04.2024р. до місця розташування підрозділу не прибув, на телефонні дзвінки не відповідає, проведено розшукові заходи, за фактом самовільного залишення військової частини призначено службове розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 19.04.2024р. №133 (з адміністративно-господарської діяльності) призначено службове розслідування по факту відсутності за місцем служби кулеметника 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 , проведення якого доручено ТВО заступника командира 1 стрілецької роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_9 , а надалі згідно наказу №163 від 10.05.2024р. заступнику командира військової частини з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_10 .

Згідно Акту службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 10.05.2024р., солдат ОСОБА_6 , призваний під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 і з 31.03.2024р. зарахований на посаду кулеметника 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , 16.04.2024р. був відсутній на вечірній перевірці, залишивши місце чергування та місце розташування 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) і по 03.05.2024р. відсутній на службі без поважних причин і законного дозволу, вибувши в невідомому напрямку; чітких пояснень про самовільне залишення місця військової служби ОСОБА_6 не надав ні в усній, ні в письмовій формі, ні в телефонному режимі. Причинами та умовами, за яких солдатом ОСОБА_6 було вчинено дане правопорушення (самовільне залишення військової частини) є особиста недисциплінованість, низькі морально-ділові якості та безвідповідальне ставлення до своїх обов`язків військової служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 від 16.05.2024р. №28 (з основної діяльності) проведення службового розслідування по факту відсутності за місцем служби кулеметника 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 завершено, на ОСОБА_6 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана», повідомлено відповідний орган досудового розслідування про правопорушення, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

За висновком медичної характеристики лікаря медичного пункту військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 солдату ОСОБА_6 рекомендовано пройти ВЛК для встановлення ступеню придатності до військової служби.

23.12.2025р. ОСОБА_6 повторно проведено медичний огляд «Госпітальна ВЛК КНП «Борзнянська міська лікарня» БМР», за висновком якої він є придатний до військової служби, про що ознайомлений під особистий підпис, що підтверджується карткою обстеження та медичного огляду, довідкою військово-лікарської комісії №2025-1223-1402-1154-0 від 23.12.2025р.

З показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 слідує, що за час перебування солдата ОСОБА_6 у військовій частині НОМЕР_1 він зі скаргами на неналежне забезпечення харчуванням, медичним чи речовим забезпеченням не звертався, про проблеми зі здоров`ям не повідомляв, по його зовнішньому вигляду не вбачалося наявності в нього якихось захворювань, які б унеможливлювали проходження військової служби. Матеріально-технічне забезпечення військовослужбовців було задовільне. 16 квітня 2024 року ОСОБА_6 без зброї та дозволу командирів залишив розташування військової частини НОМЕР_1 і назад не повернувся, а пошукові заходи щодо нього не дали позитивного результату.

Показання зазначених свідків є логічними й послідовними, повністю узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, співпадають з показаннями самого обвинуваченого, підстав для самообмови не встановлено, а тому суд вважає за можливе покласти ці докази в основу вироку.

Посилання ОСОБА_6 на неналежне харчове та матеріально-технічне забезпечення, незадовільний стан здоров`я як передумову для залишення військової частини є непереконливими й не підтверджені достатніми доказами.

Так, хоча ОСОБА_6 в 2018 році й було звільнено зі строкової військової служби за станом здоров`я, як то зазначено в його військовому квитку, проте за висновками двох ВЛК обвинувачений є придатним до військової служби, вказані висновки не були оскаржені в установленому порядку і є чинними. При цьому, суд враховує ту обставину, що ОСОБА_6 після самовільного залишення військової частини, перебуваючи вдома та проводячи дозвілля на власний розсуд, мав достатньо часу й можливостей оскаржити висновок ВЛК щодо своєї придатності до військової служби, але цим своїм правом свідомо не скористався.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відтак, підсумовуючи викладене, суд вважає, що винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні поза розумним сумнівом доведена дослідженими в судовому засіданні доказами, які є належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними для прийняття відповідного процесуального рішення.

Натомість часткове визнання обвинуваченим своєї винуватості суд розцінює як суб`єктивний спосіб захисту з метою уникнення від відповідальності за вчинене діяння.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд висновує, що обвинувачений ОСОБА_6 своїми умисними діями, які виразилися в самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, і його дії кваліфіковані вірно.

Вирішуючи питання за вид та міру покарання обвинуваченому, суд приймає до уваги ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини, особу винного.

ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується задовільно, за місцем проходження військової служби негативно, неодружений, перебуває в цивільному шлюбі, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не знаходиться, не судимий у силу ст.89 КК України.

Обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.

Суд погоджується з прокурором і не може визнати за пом`якшуючу покарання обставину «щире каяття», яка зазначена в обвинувальному акті, оскільки такої обставини не було встановлено під час судового розгляду.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, висловлення щирого жалю з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити ситуацію, що склалась, та готовність нести кримінальну відповідальність.

Однак, ОСОБА_6 в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав частково, критично не віднісся до своєї поведінки, не вчинив жодних дій, підтверджуючих готовність допомогти Збройним силам України в будь який спосіб та добровільно повернутись на військову службу,що не свідчить про бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась, та готовність нести кримінальну відповідальність.

За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Суд також враховує, що згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Ухилення від захисту Батьківщини в період воєнного стану під час військової агресії ворога свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, оскільки створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони, може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення чи самовільного залишення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку не призначення реального покарання може сформувати негативну думку інших військовозобов`язаних щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-ІХ від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни, відповідно до яких встановлено заборону застосування положень ст.69, 75 КК України у разі засудження за злочин, передбачений, зокрема статтею 407 КК України.

Отже, призначення іншого більш м`якого виду основного покарання, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, у разі засудження за ст.407 КК України не передбачено законом. При цьому, суд враховує, що подія злочину мала місце після набрання вказаним законом чинності.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, особи винного та його ставлення до скоєного ним діяння, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі.

Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме визначеній у ст.50 КК України меті покарання.

Процесуальні витрати в справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся, долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Зважаючи на особу обвинуваченого, його репутацію, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, призначення реального покарання у виді позбавлення волі, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_6 раніше обраний йому запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 369-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Згідно з ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з часу фактичного затримання 21 грудня 2025 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_6 залишити попередній тримання під вартою без визначення застави.

Речові докази по справі: флеш-носій «Місro SD 16 GB», який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити зберігати в справі.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд на протязі тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя Борзнянського районного суду ОСОБА_1