ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/443/26 Справа № 173/1898/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000129, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2025 року задоволено клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до ЄДРДР 19 вересня 2022 року за № 0000129 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито.

Ухвала суду першої інстанції обгрунтована тим, що з дня скоєння інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України минуло більше двох років, прокурор не змінив обвинувачення в частині дати та кваліфікації вчинення злочину, перебіг строків давності не переривався та не зупинявся, обвинувачена не заперечує проти її звільнення від кримінальної відповідальності з цих підстав, тому суд першої інстанції зробив висновок, що клопотання обвинуваченої підлягає задоволенню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що судом першої інстанції було допущено істотне порушення права потерпілої на розгляд справи в розумні строки, що гарантовано ст. 28 КПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказав, що порушення полягало в тому, що кримінальне провадження надійшло до суду першої інстанції 29 грудня 2022 року через те, що працівниками апарату суду матеріали провадження були помилково направлені до ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та лише 17 лютого 2025 року, тобто через кілька років затримки, матеріали справи були повернуті до суду першої інстанції. Таким чином, представник вважає, що виключно через недбалість та бездіяльність апарату суду, розгляд справи було безпідставно затримано на значний період, який виявився критичним для дотримання строків давності. Зауважив, що 28 травня 2025 року суд першої інстанції постановив ухвалу про відкладення слухання та примусовий привід обвинуваченої до суду на 18 червня 2025 року для забезпечення її участі в розгляді, що на думку представника підтверджує, що на момент призначення розгляду суд мав сумніви щодо належного виконання обов`язку обвинуваченою з`являтися до суду. У зв`язку з цим захисник вважає, що суд мав обов`язок оцінити, чи не мали місце ознаки ухилення обвинуваченої від правосуддя, що могло би бути підставою для зупинення строків давності згідно з ч. 2 ст. 49 КК України. Вказав, що суд першої інстанції залишив без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , чим порушив її право на ефективний судовий захист.

Обвинувачена ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 , в яких вказала, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених в ухвалі суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні представник потерпілої ОСОБА_9 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.

Обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Потерпіла ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила злочин, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності. Внаслідок цього ст. 49 КК України встановлює строки давності, тобто строки, після закінчення яких особа не може бути піддана кримінальній відповідальності за раніше вчинений злочин. Закінчення цих строків є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Факт визнання чи невизнання особою своєї винуватості у даному випадку не має значення для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави. Таке звільнення є обов`язком, а не правом суду, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 5 ст. 49 КК України.

Ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000129, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався в повному обсязі.

Доводи представника потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є необґрунтованими виходячи із нижченаведеного.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, минуло два роки.

На момент розгляду судом кримінального провадження щодо ОСОБА_7 передбачений законом строк давності притягнення її до кримінальної відповідальності за це кримінальне правопорушення закінчився.

За ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальлне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. В цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ч. 2 ст. 49 КК України), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення досудового розслідування, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від досудового розслідування.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (провадження № 5-1кс15), під ухиленням від слідства або суду з огляду на ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, котра ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність є персоніфікованою, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.

При з`ясуванні того, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від досудового розслідування або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед органами досудового розслідування або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України в разі, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови належного повідомлення їй про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошують його розшук.

Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме собою ще не може свідчити про ухилення останнього від досудового розслідування.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від органів досудового розслідування.

Водночас матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не містять даних на підтвердження факту саме умисного вчинення нею будь-яких дій, спрямованих на ухилення від досудового розслідування, чи оголошення обвинувачену у розшук.

Тривалий час направлення подання щодо визначення підсудності Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, зареєстрованого під №173/1898/22/4867/2022 (1-кп/173/224/2022) від 29 грудня 2022 року, та надходження вказаного подання до Дніпровського апеляційного суду 14 лютого 2025 року, тобто більше двох років, має місце, разом з тим не має даних, що такі обставини залежали від обвинуваченої, та не впливають на необхідність звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строку давності.

Інших даних, які би свідчили про те, що ОСОБА_7 вчинила умисні дії, направлені на ухилення від досудового розслідування, матеріали кримінального провадження не містять, та представником потерпілої під час апеляційного перегляду не надано, а тому підстав вважати протилежне у суду апеляційної інстанції немає.

А тому доводи представника потерпілої про те, що суд першої інстанції застосував привід до обвинуваченої, та безпідставно звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, не можна визнати прийнятними.

Крім того, як слідує з оскаржуваної ухвали суду від 23 червня 2025 року, судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України з урахуванням думки представника потерпілої та вимог КПК України прийнято рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та вирішено долю цивільного позову.

За ч. 2 ст. 288 КПК України суд зобов`язаний з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Проте, не є перешкодою незгода потерпілого із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності для застосування правил ст. 49 КК України.

Крім того, відповідно до ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

При цьому слід зазначити, що залишення цивільного позову без розгляду за змістом ч. 7 ст. 128 КПК України не перешкоджає потерпілому чи його представнику звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі представника потерпілого, не містять посилань на порушення під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника потерпілого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4