Провадження №11-кп/801/284/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2026, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою з одночасним визначенням застави, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2026 задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 09.04.2026 року включно, із визначенням застави.

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених продовжують існувати і до тепер, а тому раніше обораний запобіжний захід слід продовжити.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. В разі якщо суд дійде до висновку про неможливість зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт ОСОБА_8 , просить зменшити розмір застави до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу мотивує тим, ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, має стійкі соц3івальні зв`язки, є одруженим, має хвору матір та має ряд захворювань. Суддею при продовженні запобіжного заходу не обґрунтовано, в чому саме недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, які базуються на припущеннях та необґрунтовані жодним доказом.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що вона підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Колегією суддів, було встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, вчинений проти власності, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 8 років.

Тяжкість можливого покарання у виді тривалого строку позбавлення волі переконують суд в тому, що ОСОБА_8 може вживати заходів щодо переховування від суду з метою уникнення можливої кримінальної відповідальності.

За таких обставин існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити спроби переховуватись від суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_8 не має стабільного матеріального доходу, що свідчить про наявність ризику вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Перебуваючи на волі, обвинувачений може впливати на свідків, які ще не допитані судом, що є ризиком незаконного впливу на них, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення інших кримінальних правопорушень продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Даних щодо неможливості утримувати обвинуваченого ОСОБА_8 в умовах СІЗО за станом здоров`я, матеріали справи не містять.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про їх особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні суд, продовжуючи щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення.

Колегія суддів виходить із того, що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який за своєю природою не може перетворюватися на приховану форму покарання до ухвалення обвинувального вироку.

У цьому контексті тривале, майже трирічне, перебування обвинувачених під вартою змінює саму якість застосованого запобіжного заходу: із тимчасового процесуального засобу він фактично набуває рис остаточного втручання у право на свободу. Такий стан речей вимагає від суду переоцінки співмірності обмежень, що застосовуються, із цілями кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що застава за своєю правовою природою є альтернативою триманню під вартою, інструментом балансу між інтересами правосуддя та правом особи на свободу. Водночас застава не може мати карального характеру або бути недосяжною за своєю суттю, оскільки у такому разі вона втрачає своє процесуальне призначення і перетворюється на формальну декларацію.

З огляду на тривалість перебування обвинувачених під вартою, принцип розумності строків та необхідність збереження справедливого балансу між публічним інтересом і правами людини, колегія суддів приходить до висновку, що зменшення розміру застави є виправданим та пропорційним заходом. Такий підхід відповідає ідеї правової держави, у якій свобода людини не може бути поставлена у залежність від надмірного та фактично непереборного фінансового тягаря.

Колегія суддів вважає, що застава у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб буде достатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, узгоджуватись з положенням ст.182 КПК України, а також практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Мангурас проти Іспанії" від 28.09.2010, "Гафа проти Мальти" від 22.05.2018), відповідно до яких розмір застави повинен визначатися ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Беручи до уваги усе вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив строк тримання під вартою, проте визначений розмір застави є надмірним, а тому колегія суддів вважає за доцільне зменшити розмір застави.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 ,- задовільнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2026 про продовження обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, до 09.04.2026 року включно, із визначенням застави, в частині визначення суми застави, скасувати.

Постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора задовільнити частково.

Продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 09.04.2026 року включно.

Визначити заставу у розмірі 40 (сорок) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 133 120 (сто тридцять три тисячі сто двадцять) гривень, які необхідно внести на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

-прибувати на виклики суду за першою вимогою;

-не відлучатись з населеного пункту, де він проживає, без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

-утриматись від спілкування із особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні;

-здати на відповідальне зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України.

Якщо ОСОБА_8 не виконає покладені на нього обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

Строк дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 09.04.2026 року включно.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4