ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/828/26 Справа № 185/4277/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000659 від 09.04.2025 року за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, в силу ст. 89 КК України не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить оскаржений вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України за ознаками крадіжки, вчиненої в умовах воєнного стану.

Призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки самого моменту від`єднання велосипеда потерпілого від решітки у під`їзді, тобто власне викрадення майна, як і вивезення його з під`їзду, ніхто не бачив. Свідок ОСОБА_11 виявив обвинуваченого з велосипедом вже на вулиці, за 50 метрів від місця вчинення злочину, у той момент, коли ОСОБА_8 вже заволодів викраденим майном та набув реальну можливість ним користуватися та розпоряджатися, а відтак злочин на той час вже було закінчено. Таким чином, виявлення цим свідком ОСОБА_8 з велосипедом не вказує на те, що викрадення майна набуло відкритого характеру, та не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Крім того вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Акцентує увагу на тому, що викрадене майно було повернуте потерпілому того ж дня, що належить кваліфікувати як добровільне відшкодування шкоди. ОСОБА_8 висловив щире каяття, відразу після його викриття повідомив про місце зберігання викраденого велосипеду, вибачився перед потерпілим, що останній підтвердив під час допиту та зазначив, що претензій до ОСОБА_8 не має, на суворому покаранні останнього не наполягав. Обвинувачений є раніше не судимою особою, позитивно характеризується за місцем проживання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржений вирок скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, від відбування якого звільнити з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

В обгрунтування апеляційних вимог, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого діяння та особі ОСОБА_8 .

Зазначає, що під час судового засідання суду першої інстанції ОСОБА_8 розгубився та не до кінця зрозумів, про що його запитує суд, у зв`язку із чим не зміг пояснити, що повністю визнає свою винуватість, перебуває на обліку у лікаря-нарколога внаслідок залежності від опіоїдів та отримує замісну терапію. На час вчинення кримінального правопорушення він почував себе погано, йому здалося, що велосипед належить його знайомому, тому він вирішив пожартувати й велосипед забрати, а коли працівники поліції та свідок звернулися до нього, то відразу повернув викрадену річ. У скоєному щиро кається.

Відтак захисник вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність в обвинуваченого щирого каяття та невизнання ним винуватості. Крім того, судом не було враховане активне сприяння розкриттю злочину, яке виразилося у повідомленні місця, де був прихований викрадений велосипед, та видачі його поліцейським, а також відсутність претензій з боку потерпілого.

Зазначає, що такі обставини, як визнання ОСОБА_8 своєї винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що останній раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, матеріальна шкода відшкодована, потерпілий не наполягає на суворому покаранні, - у сукупності дають підстави для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. 69 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Апеляційна скарга на вирок суду була подана також прокурором, втім цей апелянт під час апеляційного розгляду від неї відмовився, відмова була прийнята судом.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_8 на час набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено після набрання вироком законної сили ОСОБА_8 затримати та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» для відбування призначеного судом покарання.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 для виконання вироку.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 21.04.2025 року до набранням вироком законної сили з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави вартість проведеної експертизи у розмірі 1782.80 гривень.

Вирішено питання про долю речових доказів згідно вимог ст. 100 КПК України.

ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині вироку, 08 квітня 2025 року близько 17.20 годині, в період запровадженого в Україні воєнного стану, підійшов до другого під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_2 , - де між четвертим та п`ятим поверхами на сходовому майданчику побачив велосипед марки «СROSSER» моделі «NORD» з діаметром коліс 29, який було пристебнуто на велосипедний замок до дерев`яної решітки, та визначив його як об`єкт свого злочинного посягання. В цей момент у обвинуваченого ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна і звернення його на свою користь, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, та він діє ніким непоміченим, в період запровадженого в Україні воєнного стану, пошкодивши дерев`яну решітку, обвинувачений ОСОБА_8 таємно викрав вищевказаний велосипед, який належить потерпілому ОСОБА_12 . Проте після виходу з під`їзду обвинуваченого ОСОБА_8 свідок ОСОБА_11 попрохав повернути вищевказаний викрадений велосипед, на що обвинувачений ОСОБА_8 відповів йому, аби свідок відчепився від нього. Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_8 стали помітні для свідка ОСОБА_11 та сторонніх осіб. Обвинувачений ОСОБА_8 розуміючи, що його злочині дії стали явними для інших осіб, керуючись злочинним умислом, направленим вже на відкрите викрадення чужого майна, утримуючи велосипед при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на суму 9962.94 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 у цій частині кваліфіковані у вироку за ч. 4 ст. 186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника ОСОБА_7 , які апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 не підтримали; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, приходить до наступного.

Так, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , мотивування якої зводилося до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України та необхідності правильно кваліфікувати їх за ч. 4 ст. 185 ККК України, не підтримали та наведену у вироку кваліфікацію дій ОСОБА_8 не оспорювали. Разом із тим, в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 висловлюються доводи про те, що обвинуваченому на час вчинення злочину здалося, що велосипед належить його знайомому, та він вирішив пожартувати, забравши вказану річ. Коли до нього звернулися працівники поліції та потерпілий, він зрозумів, що насправді вчинив злочин та негайно повернув велосипед.

Зважаючи на таку позицію захисту, яка фактично полягає у частковому визнанні винуватості ОСОБА_8 , колегія суддів, перевіряючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України, визначену у вироку, вважає її правильною і з нею погоджується.

Так, факт вилучення обвинуваченим майна потерпілого ОСОБА_12 стороною захисту не заперечувався, натомість обгрунтування апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 зводилося до того, що свідок ОСОБА_11 побачив останнього з викраденим велосипедом у той час, коли злочин вже було закінчено. Такі доводи суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказаний свідок побачив ОСОБА_8 безпосередньо після того, як останній викрав велосипед, на відстані близько 50 метрів від під`їзду, з якого відбулося викрадення, у той час, коли обвинувачений ще не набув реальної можливості розпорядитися викраденим майном, тобто злочин ще не було закінчено. Відтак, у зв`язку із продовженням обвинуваченим своїх дій щодо заволодіння майном потерпілого після того, як вони набули відкритого характеру, кваліфікацію їх за ч. 4 ст. 186 КК України як грабежу, вчиненого в умовах воєнного стану, належить вважати правильною.

Доводи обвинуваченого та апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що на час вчинення злочину ОСОБА_8 здалося, що велосипед належить його знайомому, та він вирішив пожартувати, забравши вказану річ, колегія суддів оцінює критично. Так, згідно із показаннями свідка ОСОБА_11 , коли пожежу загасили, він вийшов з будинку та на колонці за 50 метрів від будинку побачив обвинуваченого разом з велосипедом потерпілого. Він усвідомлював, що ОСОБА_8 вчинив крадіжку, та сказав йому повернути велосипед назад, пояснив наслідки його дій, але поки він вмивався, ОСОБА_8 зник з велосипедом. Ніяких знайомих в цьому будинку обвинувачений не має.

Згідно із показаннями свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_8 провів потерпілого та працівників поліції до місця, де він сховав викрадений велосипед. Вказаний велосипед був розібраний, його частини заховані у різних місцях. З якою метою був розібраний велосипед обвинувачений не пояснив, натомість просив вибачення у потерпілого та обіцяв відшкодувати шкоду.

На переконання колегія суддів, цими показаннями поза розумним сумнівом підтверджується, спрямованість умислу ОСОБА_8 саме на викрадення велосипеда потерпілого та повне розуміння ним суті вчиненого діяння, а вищезазначені доводи оцінює як форму захисту з метою пом`якшення відповідальності за скоєне.

Аналізуючи доводи захисту щодо пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів зважає на те, що воно призначене цьому обвинуваченому у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, а відтак воно може бути пом`якшене виключно в порядку ст. 69 КК України.

Так, згідно із ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Аналізуючи фактичні обставини справи у контексті зазначених положень закону про кримінальну відповідальність, колегія суддів не вбачає щодо ОСОБА_8 декількох обставин, що пом`якшують покарання та достатньою мірою знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також приймає до уваги позицію його захисту у справі, яка фактично полягає частковому визнанні винуватості та визнанні тих фактичних обставин, які є поза розумним сумнівом доведеними доказами, наданими стороною обвинувачення. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності щодо ОСОБА_8 такої обставини, що пом`якшує покарання, як щирого каяття, належить вважати правильним.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання в порядку ст. 69 КК України, а відтак, з урахуванням розміру призначеного покарання та обмежень, встановлених ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення цього обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є недопустимим відповідно до закону про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4