Справа №359/2670/21Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1269/2026Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком у кримінальному провадженні №0000468 від 13.08.2019 року обвинуваченого:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Баку Азербайджанська Республіка, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 2 ст. 289 КК України та виправдано.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що у вересні 2016 року, він перебував за адресою: АДРЕСА_1 , де за попередньою домовленістю з ОСОБА_9 , отримав від останнього для виконання ремонтних робіт легковий автомобіль марки «Ауді» моделі «А8», синього кольору, шасі № НОМЕР_1 , номерні знаки НОМЕР_2 (далі автомобіль Ауді А8), та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу, який на праві власності належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

У подальшому 03.12.2016 року, після виконання ремонтних робіт по відновленню автомобіля марки «Ауді» моделі «А8», у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, що належить ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_8 , 03.12.2016 року, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_9 , запевнивши останнього у необхідності завершення ремонтних робіт та повернути автомобіль, при цьому не маючи наміру цього робити, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, незаконно заволодів транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Ауді» моделі «А8», який у подальшому розпорядився на власний розсуд, тим самим вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, завдавши значної майнової шкоди останньому. Таким чином своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_9 значну матеріальну шкоду в сумі 381496 гривень 42 копійки.

Отже, ОСОБА_8 обвинувачується у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Вказане формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав недоведеним, та дійшов висновку, що його слід виправдати, тому що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Крім того, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що на початку червня 2019 року, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, отримав для проведення ремонтних робіт легковий автомобіль марки «BMW» модель «740», чорного кольору, 1997 року виробництва, з державним номерним знаком НОМЕР_4 , з номером шасі (кузов, рама) НОМЕР_5 (далі автомобіль «BMW 740»), який належав ОСОБА_10 та співмешканцю ОСОБА_11 на підставі довіреності від 27.10.2017, яка зареєстрована в реєстрі № 4937, ключі запалювання до нього, довіреність та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу. В свою чергу ОСОБА_8 , отримавши автомобіль з документами, повідомив, що для ремонту автомобіля знадобиться один тиждень. У подальшому, 13.06.2019 після виконання ремонтних робіт по відновленню автомобіля «BMW 740», у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, ОСОБА_8 13.06.2019, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, не маючи реального наміру повертати транспортний засіб потерпілим, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання з метою незаконного заволодіння автомобілем «BMW 740» ОСОБА_8 звернувся до свого знайомого ОСОБА_12 , якому не повідомив про свої злочинні наміри, 15.06.2019 здійснили переоформлення автомобіля «BMW 740» за завідомо підробленими документами від імені ОСОБА_10 на іншого власника, таким чином розпорядився на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 значну матеріальну шкоду в сумі 187560 гривень.

Отже, ОСОБА_8 обвинувачується у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинено повторно, що завдало значної матеріальної шкоди, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав недоведеним, та дійшов висновку, що його слід виправдати, тому що не доведено, що кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Повторно дослідити письмові докази та повторно допитати обвинуваченого, потерпілих та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 . Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі, визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією майна. На підстав ст. 70 КК України визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на шість років з конфіскацією майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо підстав обвинувачення за ч. 1 ст. 289 КК України вказує, що в ході судового розгляду ОСОБА_9 надав показання про те, що звернувся до ОСОБА_8 та запропонував йому викупити автомобіль після загоряння, але останній повідомив, що не має грошових коштів. Надалі ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 про те, що може відновити його автомобіль та знайти покупця, а після продажу розділити кошти між ними. Після цього ОСОБА_9 передав власний автомобіль ОСОБА_8 , який в подальшому передав його невстановленим особам. Обвинувачений показання ОСОБА_9 підтвердив.

Зазначає, що ОСОБА_8 передав вказаний автомобіль невстановленим особам без згоди ОСОБА_9 , та після вимоги повернути автомобіль або грошові кошти написав боргову розписку з метою завуалювати свій злочинний умисел, дії та надати їм вигляду цивільно-правових.

Вважає, що помилкове визнання судом цивільно-правових відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , є наслідком невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та відповідно призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, зокрема ч. 1 ст. 289 КК України.

Мотивуючи обґрунтованість обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України посилається на те, що при ухваленні виправдувального вироку суд відхилив посилання прокурора на показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які не підтвердили в суді обставин незаконного заволодіння автомобілем саме обвинуваченим. Крім того, суд помилково посилається на показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які в ході судового розгляду вказали, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 передали свій автомобіль не ОСОБА_8 , а невстановленій особі.

Зазначає, що в ході досудового розслідування та судового розгляду потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 надали показання про те, що звернулися до обвинуваченого з метою підготовки авто до продажу. Надалі ОСОБА_11 передав автомобіль, ключі, довіреність і техпаспорт ОСОБА_8 . В подальшому ОСОБА_8 повідомив, що автомобіль відвіз на автостанцію на Нивки у місті Києві. Після чого, ОСОБА_8 відмовився повідомляти місцезнаходження автомобіля або повернути його вартість. Разом з тим, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 надали показання про те, що займалися продажем автомобіля потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , який отримали для продажу від ОСОБА_8 .

На даний час вимога потерпілих повернути автомобіль або грошові кошти ОСОБА_8 не виконана.

Таким чином, прокурор вважає, що критична оцінка судом показань потерпілих є наслідком невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню за ч. 2 ст. 289 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, думку обвинуваченого, який проти неї заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК України).

На виконання вказаних вимог, прокурором заявлено клопотання про повторне дослідження письмових доказів та допит потерпілих, свідків. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що він не погоджується з оцінкою, яка надана судом першої інстанції показанням потерпілих, а також зазначених письмових доказів.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції в повній мірі наданий аналіз письмовим доказам, колегія суддів вважає за недоцільним повторно досліджувати письмові докази, які в повній мірі досліджені судом першої інстанції, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів відмовлено.

При цьому, відмовляючи у задоволенні зазначеного клопотання прокурора щодо повторного дослідження доказів апеляційний суд виходить з того, що норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.

Апеляційний суд зазначає, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з показаннями потерпілих, свідків та письмовими доказами по справі не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Таку саму аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 в справі №127/14811/17.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 , суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення, навів їх у вироку та надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань - це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Окрім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 , суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення, навів їх у вироку та надав відповідну оцінку, а саме: позицію обвинуваченого, який не визнав свою вину у вчиненні злочинів, досліджено всі докази надані стороною обвинувачення, допитані потерпілі та свідки, які заявлені стороною обвинувачення та стороною захисту.

Щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 289 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції у судовому засіданні допитаний обвинувачений ОСОБА_8 , який вину не визнав, обставини викладені в обвинуваченні не підтвердив. При цьому пояснив, що одного разу у вересні 2016 року йому зателефонував знайомий ОСОБА_9 (колись купував у нього авто) та попросив відремонтувати його частково згоріле авто. Далі потерпілий ОСОБА_9 за допомогою евакуатора привіз транспортний засіб «Ауді А8» за місцем проживання обвинуваченого в АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_8 зробив велику частину робіт з відновлення вказаного авто (замінив капот, крила, двигун, торпеду в салоні) окрім електрики. Потім потерпілий самостійно викликав свій евакуатор та повіз автомобіль «Ауді А8» у м. Київ на іншу станцію до авто електриків. Наступного дня ОСОБА_9 телефонував обвинуваченому та повідомив про певні недоліки, які виявив в салоні авто, однак ОСОБА_15 повідомив, що жодного відношення до цього немає. Повідомив, що після ремонту він авто більше не бачив, однак багато разів спілкувався та переписувався з потерпілим, навіть купував у нього інше авто. Між ними була усна домовленість та ОСОБА_9 повинен був розрахуватися за ремонт авто (приблизно 400-500 доларів США) після її продажі. Вказав, що після того як транспортний засіб «Ауді А8» зник зі станції у м. Києві, він повідомив потерпілого, що буде шукати і розбиратися або поверне кошти за автомобіль, та написав розписку про зобов`язання повернути кошти в розмірі 6300 доларів США. Зазначив, що йому не відомо чому потерпілий ОСОБА_9 написав на нього заяву щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.

Потерпілий ОСОБА_9 пояснив суду, що знає ОСОБА_8 з 2015 року, познайомився через свого товариша. Одного разу потерпілий віддав ОСОБА_16 у ремонт свій власний автомобіль «Ауді А8», так як останній займався ремонтом транспортних засобів та у нього був свій сервіс. Під час передачі зазначеного автомобіля потерпілий віддав ключі, техпаспорт та вони домовилися, що після виконання всіх ремонтних робіт ОСОБА_8 отримає кошти безпосередньо від потерпілого або забере свою частину у разі її продажу. Обвинувачений відремонтував пошкоджене авто (частково згоріле), однак залишилося одне питання по коробці передач, яка переходила у аварійний режим. ОСОБА_8 повідомив, що проблему з коробкою можуть вирішити в сервісному центрі у м. Києві. Тому обвинувачений зі згоди потерпілого відігнав на іншу станцію автомобіль «Ауді А8» для ремонту коробки передач. Потерпілий один раз особисто їздив в м. Київ на станцію, яка територіально знаходиться в Голосіївському районі та бачив свій автомобіль, однак надалі коли туди їздив транспортного засобу «Ауді А8» більше не бачив. В подальшому зателефонував ОСОБА_16 , який йому повідомив, що авто свідка в нього забрали за його борги і вони домовилися про повернення в подальшому ОСОБА_8 грошових коштів в розмірі 6300 доларів США. З цього приводу обвинувачений написав потерпілому розписку про повернення зазначеної суми коштів. Заяву про незаконне заволодіння транспортним засобом він написав через півтора роки, оскільки кошти обвинувачений йому не повернув та потерпілий продовжує бути власником авто. До цього намагався увійти в положення ОСОБА_8 так як знав його сім`ю та в нього тільки народилася дитина. Потерпілий вважає, що ОСОБА_8 не розпоряджався його автомобілем «Ауді А8» на власний розсуд та не здійснював незаконне заволодіння транспортним засобом. Підтвердив цивільно-правові зобов`язання між ними та не бачить підстав для притягнення обвинуваченого до відповідальності.

Судом першої інстанції також досліджені наступні письмові докази:

- постанова від 06.12.2019, слідчий оголосив в розшук автомобіль «AUDI» з реєстраційним номером НОМЕР_2 та номером кузова НОМЕР_1 ;

- постанова від 31.03.2020 про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_8 ; постанова від 01.04.2020 про зупинення досудового розслідування; постанова від 24.02.2021 про відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні;

- протокол обшуку від 12.03.2020 та долученим відеозаписом, відповідно до якого слідчий на підставі ухвали слідчого судді, у присутності понятих провів обшук домоволодіння та її території, за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_8 . В ході обшуку було вилучено автомобіль «Honda Accord» 2003 року випуску, р.н. НОМЕР_6 , номер рами НОМЕР_7 та брелок чорного кольору з ключами від авто. Суд звертає увагу, що під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 було вилучено автомобіль та речі, які жодним чином не стосуються кримінального провадження;

- протокол обшуку від 09.02.2021, відповідно до якого слідчий на підставі ухвали слідчого судді від 03.02.2021, у присутності понятих провів обшук будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В ході обшуку нікого не виявлено та ніякі речі не вилучалися;

- дані висновку експерта судової авто товарознавчої експертизи № 927 від 12.03.2021, встановлено що середня ринкова ціна транспортного засобу - автомобіля «Ауді А8», синього кольору, шасі НОМЕР_1 , 2001 року випуску, без урахування фактичного технічного стану, величини пробігу, умов у яких він експлуатувався (зберігався), без огляду, станом на 03.12.2016 становить 381496,42 гривень;

- дані копії розписки від 03.12.2016, згідно якої ОСОБА_8 купує автомобіль «Ауді А8», 2001, номерний знак НОМЕР_2 у власника ОСОБА_9 за долари США в розмірі 8300; кошти за автомобіль зобов`язувався віддати протягом восьми місяців, а після виплати автомобіль ставав власністю ОСОБА_8 . Зазначену розписку також підписав ОСОБА_9 та зазначив, що перебуває в адекватному стані та згідний з даною розпискою.

Щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України.

Допитаний обвинувачений ОСОБА_8 , який вину не визнав, обставини викладені в обвинуваченні не підтвердив. При цьому пояснив, щов червні 2019 року до нього на автомобілі «BMW 740» чорного кольору приїхав знайомий односельчанин ОСОБА_17 (раніше ремонтував йому автомобілі) та попросив провести полірування вказаного авто. Обвинувачений назвав вартість за роботи і він поїхав. Десь через тиждень ОСОБА_17 знову приїжджав на вказаному авто та ОСОБА_8 замінив йому розширювальний бачок (заміна тривала близько 10 хвилин) за що отримав 700 гривень. Вказав, що ОСОБА_17 їздив на автомобілі «BMW 740» приблизно три місяці, а потім за кермом цього транспортного засобу бачив різних осіб, в тому числі місцевих поліцейських та голову сільської ради. На транспортному засобі «BMW 740» їздили до тих пір, поки одного разу не почав стукати двигун. Через деякий час ОСОБА_17 повідомив, що продає це авто, тоді ОСОБА_8 дав йому контакти ОСОБА_12 і ОСОБА_18 , та в подальшому він машину більше не бачив. З невідомих йому причин ОСОБА_17 залишив ОСОБА_11 номер телефону обвинуваченого. Після цього потерпілий телефонував ОСОБА_8 і говорив, що ОСОБА_17 залишив йому автомобіль «BMW 740» на ремонт, однак обвинувачений повідомив, що ніякого авто на ремонт йому не залишали. Далі потерпілий ОСОБА_11 ще декілька разів приїжджав до обвинуваченого з вимогою повернути авто, однак ОСОБА_8 постійно повідомляв, що йому ніхто не передавав автомобіль «BMW 740» та йому невідоме його місцезнаходження. Зазначив, що йому не відомо де зараз проживає ОСОБА_17 та наголосив, що потерпілі чи інші люди не передавали йому автомобіль «BMW 740» та ніяких домовленостей щодо продажу вказаного транспортного засобу у нього не було.

Також в судовому засіданні проведений допит потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що в жовтні 2017 він разом з цивільною дружиною ОСОБА_10 купили автомобіль «BMW» модель «740», чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_4 . Даний транспортний засіб придбали у ОСОБА_19 , однак офіційно не змінювали власника (не переоформляли) та управляли і розпоряджалися ним на підставі генеральної довіреності. В квітні 2019 вони вирішили продати даний автомобіль та за порадою друзів ( ОСОБА_17 ) звернулися до ОСОБА_8 з метою підготовки авто до продажу (мийка, чистка, полірування). Дозволу чи згоди на продаж транспортного засобу обвинуваченому не давали, довіреність не видавали. Під час зустрічі за місцем проживання обвинуваченого в с. Немішаєве, потерпілий передав йому автомобіль, ключі, копію довіреності, техпаспорт. Потерпілий також зазначив, що у разі появи покупця на авто, нехай зв`язуються особисто з ним. ОСОБА_8 повідомив, що для виконання робіт йому потрібно приблизно 1 тиждень. Далі після закінчення обумовленого часу відведеного для виконання робіт, обвинувачений повідомив про необхідність проведення додаткових робіт, почав затягувати час, іноді не відповідав на дзвінки. Через 3-4 місяці ОСОБА_11 і ОСОБА_10 намагались зустрітися із ОСОБА_8 , та зрозуміли що авто не має. Обвинувачений їм повідомив, що транспортний засіб він відвіз на іншу станцію в м. Київ на Нивках, однак точної адреси не зазначив. Потерпілий їздив на всі станції в районі масиву Нивки, проте авто не знайшов. Згодом ОСОБА_16 їм зазначив, що авто фактично продав за допомогою знайомих, гроші не повернув та після цього почав переховуватись. Вони звернулися в поліцію, де їм повідомили, що авто продали та зараз перебуває в користуванні іншого власника.

Під час додаткового допиту потерпілий підтвердив, що був знайомий із ОСОБА_20 у якого хотів купити морозильні камери. Крім того ОСОБА_17 надавав послуги по дереву та потерпілий купував у нього деревину та за кожну машину розраховувався. Зазначив, що ОСОБА_17 хотів купити його автомобіль «BMW», однак оплатити готівкою він не міг, а хотів здійснити оплату деревиною (вартість авто в еквіваленті вартості деревини). Через тиждень коли вже були підготовленні всі договори ОСОБА_17 раптово відмовився від угоди купівлі авто. Далі ОСОБА_21 надав контакти ОСОБА_8 , який міг підготувати авто до продажу. Зазначив, що він дійсно надавав дозвіл ОСОБА_17 їздити на автомобілі «BMW» досить тривалий час (декілька тижнів). Всі оригінали документів на автомобіль «BMW» знаходиться у дома в ОСОБА_11 , а ОСОБА_22 він надав лише копії. В якийсь момент у потерпілого дійсно склалася думка, що вони (в тому числі ОСОБА_17 ) причетні до заволодіння транспортним засобом.

Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що в жовтні 2017 вона разом з цивільним чоловіком ОСОБА_11 купили автомобіль «BMW» модель «740», чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_4 . Даний транспортний засіб придбали у ОСОБА_19 , однак офіційно не змінювали власника (не переоформляли) та управляли і розпоряджалися ним на підставі генеральної довіреності. В подальшому вони вирішили продати вказане авто, оскільки у них з`явився інший транспортний засіб за який потрібно було повернути кошти. Спочатку автомобіль хотів придбати їх знайомий ОСОБА_17 (прізвища не пам`ятає) з яким вони познайомилися в с. Немішаєво та на даний момент не підтримує з ним відносини. Потім ОСОБА_17 деякий час користувався автомобілем «BMW», однак згодом відмовився купувати авто та порадив звернутися до ОСОБА_8 , який зможе підготувати транспортний засіб та знайти покупців. Весною 2019 її чоловік ОСОБА_11 без неї зустрічався з обвинуваченим, де вони домовились про підготовку автомобіля «BMW» до продажу. Зазначила, що вона не пам`ятає яким чином їх транспортний засіб було передано ОСОБА_8 , припускає що автомобіль міг відразу передати ОСОБА_17 . ОСОБА_8 повідомив, що для виконання робіт йому потрібно приблизно 1 тиждень. Далі після закінчення обумовленого часу відведеного для виконання робіт, обвинувачений повідомив про необхідність проведення додаткових робіт, почав затягувати час, іноді не відповідав на дзвінки. Через 3-4 місяці ОСОБА_11 і ОСОБА_10 намагались зустрітися із ОСОБА_8 , та зрозуміли що авто не має. Обвинувачений їм повідомив, що транспортний засіб він відвіз на іншу станцію в м. Київ на Нивках, однак точної адреси не зазначив. Потерпілі їздили на всі станції в районі масиву Нивки, проте авто не знайшли. Вони звернулися в поліцію, де їм повідомили, що авто продано. В подальшому ОСОБА_23 пропонував грошові кошти, щоб потерпілі забрали заяву з поліції.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив, що до війни займався продажем авто та часто ремонтував транспортні засоби в ОСОБА_24 за місцем його проживання в с. Микуличі. Одного разу знайомий обвинуваченого ОСОБА_17 пропонував йому та напарнику ОСОБА_25 купити автомобіль марки «BMW 7» чорного кольору, однак вона була не на ходу, коштувала досить дорого, тому вони відмовилися. Через деякий час ОСОБА_17 знову запропонував йому з ОСОБА_26 вказане авто вже для реалізації, на що вони погодилися. Далі зустріли авто «BMW» на евакуаторі в м. Києві біля метро Нивки по вул. Галаганівська, зробили фото, виставили на сайті «Auto.ria» для продажу та залишили транспортний засіб на стоянці. Всі необхідні документи для продажу (технічний паспорт, довіреність) були у речовому ящику в салоні авто «BMW». Через декілька днів з`явився покупець та його напарник ОСОБА_26 їздив у МРЕО переоформляти авто. У МРЕО була людина «бігунок», яка за винагороду здійснювала всі процеси для продажу авто (підготовка документів, зняття з обліку та постановка на нового власника). За продаж авто свідок і його напарник отримали сто доларів. Всі отримані кошти від продажі «BMW» віддали людині, яка повідомила, що вона від ОСОБА_27 . Свідок також показав, що ремонтуючи авто в обвинуваченого ОСОБА_24 завжди залишав лише ключі без ніяких документів.

Допитаний свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що з обвинуваченим у нього раніше були робочі відносини, оскільки останній здійснював ремонт та фарбування авто. Потерпілих він ніколи не бачив та вони йому не відомі. Одного разу до нього та його напарника ОСОБА_18 (разом займалися купівлею та продажем транспортних засобів) звернувся знайомий ОСОБА_28 (односельчанин обвинуваченого) з пропозицією придбати «BMW 7», проте авто було у неналежному стані (не на ходу), тому вони відмовили. Тоді ОСОБА_17 попросив допомогти продати вказаний транспортний засіб та за допомогою послуг евакуатора привіз авто «BMW» з ключами та документами в м. Київ на Нивки, де у ОСОБА_29 знаходилася парковка. Далі вони зробили фото, виставили оголошення на сайті «Auto.ria» для продажу та залишили транспортний засіб на стоянці. Через декілька днів на авто з`явився покупець з яким він поїхав у МРЕО та за допомогою «бігунка» (людина, котра за винагороду швидко вирішує всі питання у МРЕО) вони здійснили перереєстрацію на нового власника. Вказав, що «бігунку» було достатньо тих документів, які знаходилися в салоні автомобіля «BMW». За вказане авто свідок отримав від покупця приблизно 3000 доларів США, які в подальшому передав людині від ОСОБА_17 . За свої послуги з продажу, він разом з напарником отримали 100 доларів США. Повідомив, що ОСОБА_17 під час розмови зі свідком щодо авто не згадував про ОСОБА_24 .

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що за допомогою сайту «Auto.ria» знайшов автомобіль «BMW», продавцем якого був ОСОБА_30 , у якого була генеральна довіреність на транспортний засіб. Далі вони разом поїхали у МРЕО, де за допомогою документів, які надав ОСОБА_12 було здійснено перереєстрацію автомобіля на нього. В подальшому свідок передав ОСОБА_31 3000 доларів США. Зазначив, що йому не відомо прізвище попереднього власника, оскільки він не оглядав документи. На момент перереєстрації автомобіля «BMW» обвинуваченого ОСОБА_24 не знав та продавець ОСОБА_32 про нього ніколи не згадував.

Судом першої інстанції також досліджені наступні докази:

- копія довіреності НМТ 914332 від 27.10.2017, згідно якої ОСОБА_19 уповноважила ОСОБА_11 та ОСОБА_10 правом діяти самостійно, управляти та розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію т/з НОМЕР_8 автомобілем марки «BMW» модель «740», номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_5 ;

- дані протоколу тимчасового доступу від 19.09.2019, відповідно до якого слідчий на підставі ухвали слідчого судді тимчасово вилучив з володіння Територіального сервісного центру № 8046 документи за якими було здійснено переоформлення автомобіля «BMW 740», а саме: договір-купівлі продажу т/з 6200/19/009327 від 15.06.2019; звіт з реєстру основних листів ВМД та додаткової інформації за номером агрегату НОМЕР_5; квитанції № 3508, № 3509, № 3510 від 15.06.2019; заява № 237940161 від 15.06.2019 про здійснення перереєстрацію т/з на нового власника; витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна; інформація з Єдиного реєстру боржників; акт огляду реалізованого транспортного засобу № 6200/19/009327 від 15.06.2019;

- постанова від 19.09.2019, слідчий оголосив в розшук автомобіль «BMW 740» номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_5 та ухвалою слідчого судді від 27.09.2019 накладено арешт на вищезазначений автомобіль;

- висновок експерта від 14.11.2019 № 17-3/1604, відповідно якого підпис від імені ОСОБА_10 у графі «передав» в Акті приймання-передачі транспортних засобів та її складових частин, що мають ідентифікаційні номери, між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером № 6200/19/009327 від 15.06.2019 на 1 арк., виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_10 у графі «комітент (довірена особа)» в акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6200/19/009327 від 15.06.2019 на 1 арк., виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_10 у графі «комітет» в Договорі комісії № 6200/19/009327 від 15.06.2019 на 1 арк. виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою;

- дані висновку експерта від 25.11.2019 № 13-3/622, встановлено що ринкова вартість автомобіля марки «BMW 740», р.н. НОМЕР_4 , шасі (кузов, рама) НОМЕР_5 станом на 15.06.2019 становила: 187560 гривень;

- протокол обшуку від 09.02.2021, відповідно до якого слідчий на підставі ухвали слідчого судді від 03.02.2021, у присутності понятих провів обшук будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В ході обшуку нікого не виявлено та ніякі речі не вилучалися.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що докази досліджені в судових засіданнях та їх аналіз і оцінка, свідчать про відсутність будь-якої доказової інформації про вчинення ОСОБА_8 інкримінованих кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції надано належну оцінку кожному доказу у справі, а апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою.

На переконання колегії суддів,судом першої інстанції здійснено всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, докази та показання потерпілих, свідків досліджені у повному обсязі, не суперечать одне одному та матеріалами кримінального провадження не встановлено доказів на підтвердження вини обвинуваченого в інкримінованих йому злочинів.

Відповідно до положень частини 1 статті 91 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказувати: - подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, та інші обставини вчинення злочину); - винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину; - вид і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір процесуальних витрат; - обставини, що впливають на ступінь тяжкості вчиненого злочину, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеними частиною другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають:

«2. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом .

«4. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи» (п. 21 постанови Верховного Суду у справі №688/788/15-к від 4 липня 2018 року, ЄДРСР 75286445).

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду справи, виключає будь - яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину (п. 22 постанови Верховного Суду).

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу (п. 23).

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій (п. 24).

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту істину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, по вони суперечать версії обвинувачення.

Наявність таких обставин, якими версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи (п. 25 постанови Верховного Суду).

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь - який обґрунтований сумнів у тій версії подій, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, з встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є така версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явлених обвинуваченням (п. 26 постанови Верховного Суду).

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції повністю відповідають фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в ст.ст. 373-374 КПК України і навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є об`єктивними і всебічними, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо наявності достатніх доказів вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 2 ст. 289 КК України, базуються лише на положеннях обвинувального акта, тому суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, оскільки вони повністю спростовані висновками суду першої інстанції у виправдувальному вироку, які колегія суддів вважає правильними.

Твердження прокурора про те, що судовий розгляд був проведений неповно, колегія суддів вважає спростованим під час апеляційного розгляду, оскільки судом першої інстанції в повній мірі взяті до уваги доводи сторони обвинувачення, так і показання самого обвинуваченого, а також потерпілих, свідків, надана оцінка доказам з належним мотивуванням чому суд визнав окремі докази недостатніми для висновку щодо наявності вини ОСОБА_8 в інкримінованих йому злочинах.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, зводяться до незгоди з прийнятим судом першої інстанції рішенням та під час апеляційного розгляду скарги, колегією суддів не встановлено протилежного, а висновку суду відповідають матеріалам провадження. Будь-який порушень норм кримінального процесуального права, які б могли вплинути на висновки суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо невинуватості ОСОБА_8 , оскільки його винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь, поза розумним сумнівом стороною обвинувачення не доведена і всі можливості збирання доказів вичерпані, тому він підлягає виправданню за п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Відповідно до п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 серпня 2024 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя