ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 567/10/20

провадження № 51-5179 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000215, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Острозького районного суду Рівненської області від 21 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим і виправдано за ч. 1 ст. 263 КК України у зв`язку з недоведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Також суд вирішив долю речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, діючи умисно, за невстановлених обставин придбав бойові припаси, а саме: 109 ручних гранат марки «РГД-5», 39 ручних гранат марки «Ф-1», 126 уніфікованих запалів ручних гранат модернізованих марки «УЗРГМ», 28 гранатометних вистрілів марки «ВОГ-25», 29 реактивних протитанкових ракет марки «РПГ-22», п`ять реактивних протитанкових ракет марки «РПГ-26», шість протитанкових гранат «ПГ-7М», 6940 патронів калібру 7,62 мм і 896 патронів калібру 9 мм, які приблизно 20 листопада 2018 року близько 23:00 закопав на земельній ділянці АДРЕСА_2 і зберігав до моменту виявлення та вилучення 11 червня 2019 року о 07:38 працівниками поліції в ході обшуку за вказаною адресою.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 24 жовтня 2023 року залишив вирок місцевого суду без змін.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду постановою від 13 червня 2024 року скасував ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

За наслідками нового розгляду Волинський апеляційний суд ухвалою від 25 квітня 2025 року вирок місцевого суду від 21 березня 2023 року залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Не погоджується з висновками цього суду стосовно залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд безпідставно відхилив показання свідка ОСОБА_8 , отримані в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, натомість узяв до уваги протилежні його показання, надані під час допиту в місцевому суді. На думку прокурора, апеляційний суд недостатньо перевірив відомості, які спростовують твердження цього свідка про те, що під час досудового розслідування він дав викривальні показання стосовно ОСОБА_7 унаслідок тиску з боку працівників правоохоронних органів.

Крім того, як указує прокурор, апеляційний суд, урахувавши позицію сторони захисту про наявність у ОСОБА_7 алібі, не зважив на доводи сторони обвинувачення про суперечливість обставин, на які він посилався.

Також не погоджується з оцінкою показань ОСОБА_7 про залишення слідів його ДНК на речових доказах безпосередньо під час проведення обшуку, що, на думку прокурора, спростовується показаннями допитаних свідків, відомостями, зафіксованими у протоколі обшуку, і висновку експертизи.

Відтак прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги статей 404, 419 КПК України, не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, не дав на них обґрунтованих відповідей, безпідставно відмовив у повторному дослідженні низки доказів, унаслідок чого невмотивовано залишив вирок місцевого суду без змін.

Позиції інших учасників судового провадження

У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 зазначає про необґрунтованість доводів, на які послався прокурор, оскаржуючи ухвалу апеляційного суду.

Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах.

Виправданий ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 просили залишити ухвалу апеляційного суду без зміни як законну, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення як необґрунтовану.

Мотиви Суду

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватися принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають таке: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

За матеріалами кримінального провадження встановлено, що в основу обвинувачення ОСОБА_7 у придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу орган досудового розслідування поклав протокол обшуку та письмові документи, показання свідка зі зміненими анкетними даними « ОСОБА_9 », допитаного в порядку ст. 225 КПК України, та інших свідків, а також висновки експертів.

Суд першої інстанції, ухваливши стосовно ОСОБА_7 виправдувальний вирок, мотивував своє рішення тим, що результати обшуку, під час якого вилучено боєприпаси, та похідні від нього докази (змиви, досліджені у висновку молекулярно-генетичної експертизи від 05 грудня 2019 року № 10/1010) є недопустимими, а допитані поняті ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які брали участь у цій слідчій дії, є зацікавленими особами. Крім того, суд відхилив показання свідка, отримані в порядку ст. 225 КПК України, а врахував як достовірні його показання, надані безпосередньо в суді, про те, що внаслідок тиску та примусу зі сторони оперативних працівників під час досудового розслідування він неправдиво вказав на ОСОБА_7 як на особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення. Водночас суд відмовив прокурору в допиті свідків з приводу повідомлених цією особою фактів і дійшов висновку, що іншими дослідженими доказами не доведено причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, виконуючи вказівки, викладені в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13 червня 2024 року, ретельно перевірив обґрунтованість визнання судом першої інстанції недопустимим доказом протоколу обшуку, під час якого вилучено боєприпаси. Так, суд апеляційної інстанції повторно дослідив указаний протокол і додатки до нього, допитав як свідків осіб, які безпосередньо проводили цю слідчу (розшукову) дію, і понятих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які були присутні під час її проведення, та, на відміну від суду першої інстанції, дійшов висновку, що немає підстав для визнання відомостей, зафіксованих у протоколі обшуку, та похідних доказів, недопустимими.

Разом із тим, дослідивши повторно обставини кримінального провадження, надавши кожному з доказів оцінку на предмет допустимості і достовірності, а сукупності зібраних доказів - на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд апеляційної інстанції підсумував, що відсутні достатні докази для доведення того, що кримінальне правопорушення вчинене саме ОСОБА_7 .

Зокрема, апеляційний суд мотивовано визнав неможливим використати показання свідка, отримані в порядку ст. 225 КПК України, для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, на чому наполягав прокурор в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо і не може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, а згідно з ч. 4 ст. 95 цього Кодексу суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або які були отримані в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За приписами ст. 225 КПК України (в редакції, яка діяла на час проведення процесуальної дії), у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється в судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

При ухваленні судового рішення за результатами судового розгляду кримінального провадження суд може не врахувати докази, отримані в порядку, передбаченому цією статтею, лише навівши мотиви такого рішення.

Суд під час судового розгляду має право допитати свідка, потерпілого, який допитувався відповідно до правил цієї статті, зокрема у випадках, якщо такий допит проведений за відсутності сторони захисту або якщо є необхідність уточнення показань чи отримання показань щодо обставин, які не були з`ясовані в результаті допиту під час досудового розслідування.

З метою перевірки правдивості показань свідка, потерпілого та з`ясування розбіжностей з показаннями, наданими в порядку, передбаченому цією статтею, вони можуть бути оголошені при його допиті під час судового розгляду.

Як з`ясував апеляційний суд, у ході досудового розслідування за клопотанням сторони обвинувачення в порядку ст. 225 КПК України було проведено допит свідка зі зміненими анкетними даними « ОСОБА_9 ». Останній повідомив, що бачив, як 20 листопада 2018 року близько 23:00 ОСОБА_7 разом з іншими особами закопував боєприпаси у вказаному вище домоволодінні.

Далі в ході судового розгляду суд першої інстанції допитав як свідка ОСОБА_8 , котрий пояснив, що саме він був допитаний у порядку ст. 225 КПК України як « ОСОБА_9 ». Під час допиту в суді ОСОБА_8 категорично заперечив правдивість своїх показань, наданих раніше. Пояснив, що на час досудового розслідування перебував у місцях попереднього ув`язнення, працівники поліції за допомогою тиску і примусу змусили його тоді дати викривальні показання стосовно ОСОБА_7 , натепер він їх не підтримує.

Разом із тим, здійснити повторний допит свідка ОСОБА_8 як про те клопотав прокурор, в апеляційному суді не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_8 зник безвісти в ході бойових дій.

Тож суди першої та апеляційної інстанцій, оцінивши зміст показань ОСОБА_8 і причини розбіжностей у повідомлених ним відомостях, взяли до уваги як достовірні його показання, надані безпосередньо під час допиту в суді, відкинувши показання, отримані в порядку ст. 225 КПК України. Це рішення достатньо мотивоване і ґрунтується на відомостях, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно викладені в судових рішеннях, та узгоджується з наведеними вище приписами кримінального процесуального закону. Всупереч твердженням прокурора, суди дали оцінку показанням допитаного в суді першої інстанції працівника поліції та відомостям щодо факту і результатів звернення ОСОБА_8 до ДБР, розташованого в м. Хмельницькому, щодо неправомірних дій працівників поліції.

Що стосується висновку експерта від 05 грудня 2019 року № 10/1010, відповідно до якого виявлено збіг у змиві ДНК з металевої упаковки з під запалів в одному з ящиків з генетичними ознаками букального епітелію ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей доказ не є достатнім для доведення причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення. Так, апеляційний суд, виконуючи законодавчі приписи, зіставив показання ОСОБА_7 про залишення ним своїх біологічних слідів безпосередньо під час вилучення боєприпасів у ході обшуку з відомостями, зафіксованими на відеозаписах, долучених до протоколу цієї слідчої (розшукової) дії, на відеозаписі з власного мобільного телефону ОСОБА_7 , показаннях допитаних свідків, присутніх під час обшуку, та дійшов висновку, що його версія не спростована стороною обвинувачення.

Доводи прокурора в частині оспорювання оцінки наведених доказів зводяться до викладення ним власної оцінки цим доказам з точки зору їх достовірності і незгоди з наданням судом переваги одним доказам над іншими за наявності між ними суперечностей, що стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, яка не перевіряється в порядку касаційного перегляду судових рішень. Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.

Аргументи прокурора про те, що апеляційний суд не врахував відомостей медичної довідки щодо періоду перебування ОСОБА_7 у лікарні в листопаді 2018 року, які суперечать показанням останнього, є недоречними, оскільки висновки апеляційного суду про недоведеність причетності ОСОБА_7 до кримінального правопорушення не ґрунтуються на цьому доказі.

За наведених обставин, враховуючи такі засади кримінального провадження, як: забезпечення доведеності вини (ст. 17 КПК України), безпосередність дослідження показань, речей та документів (ст. 23 КПК України), а також зобов`язання сторони обвинувачення довести винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (статті 91, 92 КПК України), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.

Посилання прокурора на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 404 КПК України внаслідок незадоволення клопотання про повторне дослідження низки доказів є безпідставними, оскільки за приписами частини 3 вказаної статті суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції. Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Тому за відсутності у клопотанні прокурора аргументованих доводів про доцільність повторного дослідження певного доказу та невстановлення порушень під час його дослідження, допущених місцевим судом, відмова в задоволенні відповідного клопотання не є порушенням вимог ст. 404 КПК України.

Апеляційний суд, відмовивши в задоволенні клопотання прокурора про дослідження низки доказів, з`ясував, що вони були досліджені в суді першої інстанції, втім для повторного їх дослідження не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав, які би свідчили про неповноту судового розгляду або наявність порушень під час їх дослідження та оцінки місцевим судом, а прокурор таких підстав також не навів. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом цих доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, і за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою, даною судом першої інстанції.

Розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора в межах, установлених ст. 404 КПК України, та у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність поза розумним сумнівом того, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_7 , залишивши вирок без зміни. Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції з достатньою повнотою виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові від 13 червня 2024 року, і в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419, 439 КПК України.

Мотиви незгоди з судовим рішенням, які зазначив прокурор у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції і не містять переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3