Справа № 487/349/26
Провадження № 1-кс/487/536/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , розглянувши клопотання старшого слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0002039 від 10.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_5 за погодженням із прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді із указаним клопотанням, у якому просив застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 (шістдесят) днів, в межах строку досудового розслідування.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушенням, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, а саме самовільному залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.Стороною обвинувачення встановлено обґрунтовану наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст.177 КПК України. Найбільш доцільним є застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а інший, більш м`який, запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків та запобігти наведеним вище ризикам.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у клопотанні.

Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні вину визнав. Суду пояснив, що самовільно залишив військову частину та проживав у місті Миколаєві про вул. Євгенія Логінова. У них з дружиною сталась сварка та дружина викликала поліцію. Працівники поліції провели із ним бесіду та сказали що треба проїхати з ними, після чого його відвезли до військової частини. Зазначив, що має бажання і надали продовжувати службу.

Заслухавши позицію сторін кримінального провадження, вивчивши клопотання, матеріали, якими обґрунтовується необхідність застосування ініційованого заходу, слідчий суддя дійшов наступного.

Другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002039 від 10.09.2025 за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ліски, Кілійського р-ну., Одеської обл., українця, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, інспектор прикордонної служби 3 категорії - номер обслуги 2 групи протитанкових ракетних комплексів 1 протитанкового відділення прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ, старший солдат, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ №481-ОС від 27.05.2025 ОСОБА_4 зараховано до особового складу вказаного підрозділу та призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії - номер обслуги 2 групи протитанкових ракетних комплексів 1 протитанкового відділення прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

З 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, з часу видання Президентом України Указу № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердження його Законом України № 2102-IX Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та до теперішнього часу, відповідно до Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» почав діяти воєнний стан в Україні.

Будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації, старший солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, забезпечувати додержання особовим складом відділення військової дисципліни, вживати заходів для запобігання вчиненню правопорушень військовослужбовцями відділення, постійно працювати над удосконаленням особистого стилю роботи, бути взірцем для особового складу відділення щодо виконання службових обов`язків, виховувати поважне ставлення особового складу відділення до військової служби та свого військового фаху, розвивати в них патріотичні почуття та моральну готовність до захисту держави.

Разом з цим, старший солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 , проходячи військову службу за мобілізацією, будучи забезпеченим речовим, грошовим, продовольчим та іншими видами забезпечення, 19.08.2025 вирішив тимчасово ухилитися від військової служби та не з`явився вчасно до місця несення служби, мотивуючи свої дії особистими обставинами, не пов`язаними із проходженням військової служби.

Реалізуючи свій злочинний умисел, старший солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту, ст.ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, 19.08.2025 не з`явився вчасно до місця несення служби у місці тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_1 прикордонного загону, що поблизу населеного пункту АДРЕСА_2 та, як наслідок, ухилився від проходження військової служби на період більше трьох діб. На даний час правоохоронними органи місце перебування старшого солдата ОСОБА_4 не встановлено.

Таким чином, у період з 19.08.2025 по 16.12.2025, тобто понад три доби, старший солдат ОСОБА_4 без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, до військової частини безпідставно не прибував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього. При цьому, старший солдат ОСОБА_4 документів, підтверджуючих поважність та законність відсутності на військовій службі, до військової частини не надавав.

Вина ОСОБА_4 повністю підтверджується зібраними досудовим розслідуванням доказами, а саме показаннями свідків та іншими матеріалами досудового розслідування в сукупності.

16.12.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Повідомлення про підозру вручено належним чином у відповідності до норм чинного Кримінального процесуального кодексу.

16.12.2025 на адресу ОСОБА_4 надіслано повідомлення повістки про виклик підозрюваного (на 22.12.2025, 23.12.2025, 24.12.2025). У визначені дати підозрюваний не з`явився, поважних причин неявки до органу досудового розслідування не повідомив.

На даний час фактичне місцезнаходження ОСОБА_4 не встановлено. Обставини, які свідчать про те, що підозрюваний ОСОБА_4 переховується від органу досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, є те що підозрюваний викликався до слідчого, однак більш як два рази не прибув, про причини неявки не повідомив, та переховується від органів досудового розслідування.

Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Підозра ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: повідомленням НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України про виявлення кримінального правопорушення від 03.09.2025; висновком службового розслідування за фактом нез`явлення військовослужбовця ОСОБА_4 вчасно на службу від 14.09.2025; показаннями свідка ОСОБА_7 від 06.09.2025; показаннями свідка ОСОБА_8 від 06.09.2025; показаннями свідка ОСОБА_9 від 06.05.2025; повідомленням НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України про виявлення кримінального правопорушення від 27.08.2025; наказом про результати службового розслідування за фактом нез`явлення військовослужбовця ОСОБА_4 вчасно на службу від 15.09.2025; показаннями свідка ОСОБА_10 від 15.09.2025; показаннями свідка ОСОБА_7 від 15.09.2025; показаннями свідка ОСОБА_11 від 15.09.2025 та іншими матеріалами вказаного кримінального провадження.

Згідно частини 1 статті 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказують слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Перевіряючи обґрунтованість підозри, слідчий суддя погоджується з доводами сторони обвинувачення та вважає, що дані які вказують на обґрунтовану підозру, які навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів та підтверджується долученими до матеріалів клопотання доказами.

Приймаючи таке рішення, слідчий суддя виходить з того, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які приведені у клопотанні слідчого та доданих матеріалах, враховуючи процесуальну позицію підозрюваного та з того, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Аналіз представлених доказів об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, на даному етапі хоча і не можна стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування або висунення звинувачення, вказане узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року. Відтак, на даний час у кримінальному провадженні існують обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи одного із запобіжних заходів, передбачених ст.176 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК України.

Щодо ризиків, то слідчим зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, слідчий суддя вважає зазначити наступне.

У справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що «для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути застосовані до заявника» (п.67).

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний може спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди, але цього недостатньо для обрання запобіжного заходу. Якщо про ризик переховування заявлено слідчим, суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення підозрюваним негативних дій.

Так, ризик переховування обґрунтований тяжкістю покарання. Суворість покарання є однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

У клопотанні зазначається, що підозрюваний з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування. Тобто, ризик втечі обґрунтовується не якимись фактичними обставинами, а фактом вчинення кримінального правопорушення. Із клопотання слідчого слідує, що, оскільки ОСОБА_4 вчинив військовий злочин, то може і ухилятися. Зазначені твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, зважаючи на те, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та відноситься до категорії чоловіків віком з 23 до 60, яким чинним законодавством заборонено перетинати кордон України. Крім того, згідно наданих підозрюваним пояснень, ОСОБА_4 після залишення військової частини знаходився за місцем проживання. Конкретних обставин або дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, слідчому судді не надано. Інших обставин на підтвердження ризику втечі прокурором також не було зазначено.

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування від слідства та суду є маловірогідним. На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного, його поведінка після вчинення кримінального правопорушення, поясненнями у судовому засіданні. Подія злочину мала місце в серпні 2025 року. Підозрюваний розумів, що йому може бути пред`явлена підозра, мав достатньо часу для втечі чи її організації, але за такий тривалий час не вчинив жодного вчинку, який би свідчив про намір втечі.

Прокурором жодним чином не було зазначено де може переховуватися підозрюваний, чи є в нього матеріальні ресурси для цього, що є необхідним для організації переховування.

Щодо ризику впливу на свідків, то вказаний ризик прокурором не обґрунтований і в судовому засіданні даний ризик не знайшов свого підтвердження. Прокурор не зазначив на кого конкретно із свідків може впливати підозрюваний, в чому цей вплив може полягати та які наслідки це матиме для кримінального провадження. На переконання слідчого судді освітній рівень підозрюваного, відсутність знань в галузі права не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні. Крім того, свідки у справі є військовослужбовцями, які знають що таке відповідальність та обов`язок, дуже сумнівно, щоб вони могли змінити свої показання на користь підозрюваного. За вказаних обставин незрозуміло яким чином підозрюваний буде впливати на свідків. Факт неприбуття ОСОБА_4 до військової частини зафіксований письмовими доказами і визнається самим підозрюваним.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення. Слідчим не вказано які саме дії підозрюваного можуть свідчити про продовження ним вчиняти кримінальне правопорушення, зважаючи на його добровільне зізнання у скоєному.

Частиною 8 статті 186 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Разом з цим, слідчий суддя звертає увагу не те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Ідеться про такі базові принципи: презумпція невинуватості; презумпція свободи; імператив поваги до людської гідності.

Презумпція невинуватості гарантує, що кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 8 червня 2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 2 жовтня 2018 року у справі Криволапов проти України).

Отже, до набрання законної сили вироку суду не можна називати людину військовим злочинцем, така людина є особою, яка підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого під час воєнного стану.

Презумпція свободи гарантує кожному свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції).

Базові висновки стосовно презумпції на користь залишення особи на свободі Європейський суд з прав людини зробив у справах Вітольд Літва проти Польщі та Амбрушкевич проти Польщі. Зокрема, ЄСПЛ зазначає: недостатньо, щоб позбавлення волі лише відповідало нормам національного права, а ще необхідно, щоб з огляду на обставини справи воно було необхідним.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 вже визнано неконституційним положення ч. 5 ст. 176 КПК щодо безальтернативності запобіжних заходів у злочинах проти національної безпеки України та зазначав, що формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя: «встановлення запобіжного заходу виключно у вигляді тримання під вартою особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні окремих злочинів, не дозволяє слідчому судді, суду зважити всі відповідні ризики та обставини конкретної справи під час призначення запобіжного заходу, а також позбавляє можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування триманню під вартою, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини».

Із аналізу ч. 2 ст. 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. У ст. 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 29 Конституції України. Це свідчить про те, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Основному Закону України.

В даному випадку тримання підозрюваного під вартою може виглядати як відбування покарання «авансом», тоді як відповідно до Рішення ЄСПЛ Летельє проти Франції(п.51) попереднє ув`язнення не повинно випереджати покарання у вигляді позбавлення волі, і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що при обранні запобіжного заходу за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, альтернативою запобіжному заходу в вигляді тримання під вартою є відмова в обранні запобіжного заходу, якщо не вбачається необхідності позбавляти особу її основоположного права на свободу.

Відповідно до ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

У суді прокурором не було доведено наявність зазначених ним ризиків, слідчим суддею ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, встановлено не було, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись статтями 176-179, 184, 193, 184, 193, 196 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0002039 від 10.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносноОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 06.05.2026 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1