Справа №950/2480/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1080/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самовільне залишення військової частини або місця служби
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 13 серпня 2025 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Лебединського районного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, прокурор ОСОБА_7 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючого його тим, що існують ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тривале і стійке небажання виконувати обов`язки військової служби та те,що ОСОБА_8 раніше судимий за ч.чю 2,4 ст. 185 КК України та умовно достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі свідчить про можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Ухвалою Лебединського районного суду м. Суми від 13 серпня 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2025 року включно.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 13 серпня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або у вигляді застави у розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає те, що він повністю визнав свою вину, самостійно прибув у пункт постійної дислокації військової частини де перебував та виконував службові обов`язки, має постійне місце проживання, постійний дохід з місця служби, матеріальна шкода не заподіяна та всі свідки по даному кримінальному провадженню допитані.

В дане судове засідання учасники судового провадження не з`явились, про призначення кримінального провадження до апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник ОСОБА_9 та прокурор повідомлені належним чином, що вбачається з рекомендованих поштових повідомлень. Клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату не надсилали.

Від захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 надійшли клопотання про розгляд кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 без їх участі. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд провадження за їх участі, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК Укрїни, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстнації повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, у провадженні Лебединського районного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, прокурор ОСОБА_7 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючого його тим, що існують ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тривале і стійке небажання виконувати обов`язки військової служби та те, що ОСОБА_8 раніше судимий за ч.ч. 2,4 ст. 185 КК України та умовно достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі свідчить про можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Ухвалою Лебединського районного суду м. Суми від 13 серпня 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2025 року включно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавленя волі строком до 10 років та наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України не перестала існувати, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує останньому в разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, зокрема те, що ОСОБА_6 є раніше судимою особою, не має міцних соціальних зв`язків, є звільненим умовно-достроково для проходження військової служби, проживає в іншій місцевості, що в період воєнного стану додатково свідчить про наявність наведених ризиків та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, є ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 не працює, джерел доходу не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Тому запобіжні заходи не пов`язані з триманням обвинуваченого під вартою не забезпечать належної процесуальної поведінки останнього, тому підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який ніж тримання під вартою відсутні.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Не можуть бути взяті колегією суддів до уваги апеляційні доводи апелянта відносно того, що що він повністю визнав свою вину, самостійно прибув у пункт постійної дислокації військової частини де перебував та виконував службові обов`язки, має постійне місце проживання, постійний дохід з місця служби, матеріальна шкода не заподіяна та всі свідки по даному кримінальному провадженню допитані, оскільки вони є непереконливими і жодним чином не впливають на наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а інших доводів, за яких у задоволенні клопотання прокурора слід було б відмовлено, апелянтом не зазначено.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім обставинам провадження та прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, яким доведена неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу та доцільність продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому, оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 13 серпня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4