постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 758/3123/16

провадження № 51-1198км24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на вирок Вищого антикорупційного суду від 22 грудня 2023 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000052за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Флорешти Республіки Молдова та жителя АДРЕСА_1у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вищого антикорупційного суду від 22 грудня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 368 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно?розпорядчих або адміністративно?господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях, строком на 3 роки з позбавленням 7?го рангу державного службовця та з конфіскацією всього належного йому майна.

Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 будучи службовою особою центрального органу виконавчої влади наділеною організаційно?розпорядчими функціями, якій присвоєно 7 ранг 3 категорії, за попередньою змовою у групі з невстановленими особами прохав та одержав неправомірну вигоду в особливо великому розмірі для себе та третіх осіб за вчинення в інтересах того, хто дає неправомірну вигоду, дій із використанням службового становища за таких обставин.

22 грудня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мотордеталь-Конотоп» (далі - ТОВ «Мотордеталь?Конотоп», Товариство, Підприємство), єдиним продуктом діяльності якого є гільзи циліндрів для двигунів внутрішнього згорання, які в подальшому експортуються за кордон, звернулось до Державної служби експортного контролю України із заявою № 11/04?3594 про реєстрацію Підприємства, як суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів, які підлягають державному експортному контролю, з метою отримання дозволу на експорт цієї продукції за кордон.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 , який перебував на посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу державної експертизи міжнародних передач апаратури керування, електрообладнання та товарів подвійного використання Департаменту державної експертизи Державної служби експортного контролю України, дізнався що в провадженні підпорядкованого йому відділу державної експертизи міжнародних передач озброєння, військової техніки та боєприпасів Департаменту державної експертизи Державної служби експортного контролю України більш ніж дев`ять місяців без руху перебуває контрольна картка № 2042.02 (справа) за вказаною заявою ТОВ «Мотордеталь?Конотоп».

20?21 жовтня 2015 року, після ознайомлення з матеріалами справи, у ОСОБА_5 виник умисел на отримання неправомірної вигоди в особливо великому розмірі.

З цією метою, діючи за попередньою змовою у групі з невстановленими особами, ОСОБА_5 ініціював зустріч з керівництвом Товариства.

24 жовтня 2015 року близько о 14:40 у приміщенні кафе «Форест клаб» на вул. Вишгородській у м. Києві ОСОБА_5 зустрівся з генеральним директором ТОВ «Мотордеталь?Конотоп» ОСОБА_10 , якому відрекомендувався як один з керівників Департаменту державної експертизи Державної служби експортного контролю України.

Під час цієї зустрічі ОСОБА_5 повідомив останньому, що для отримання позитивного рішення про реєстрацію ТОВ «Мотордеталь?Конотоп», як суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів, які підлягають державному експортному контролю, та за рішення про надання Товариству дозволу на експорт його продукції до Російської Федерації необхідно надати йому неправомірну вигоду в розмірі 250 000 доларів США.

При цьому ОСОБА_5 дав зрозуміти ОСОБА_10 , що без передачі йому всієї суми неправомірної вигоди ним та невстановленими службовими особами ДСЕК, уповноваженими на прийняття зазначених рішень, не будуть вчинятися будь?які дії спрямовані на отримання Товариством вказаних реєстрації та дозволу.

Будучи поставленим в умови‚ за яких відмова від передачі ОСОБА_5 неправомірної вигоди призведе до неможливості укладення Підприємством зовнішньоекономічного контракту на суму 120 000 000 грн та нормально здійснювати підприємницьку діяльність, з метою запобігти цим негативним наслідкам, ОСОБА_10 погодився на ці вимоги.

25 листопада 2015 року близько 12:41 у приміщенні закладу громадського харчування «Picnic» на вул. Фрунзе (Кирилівській), 15 у м. Києві ОСОБА_5 зустрівся з представником Товариства ОСОБА_11 та, підтвердивши свою вимогу про передачу йому неправомірної вигоди у розмірі 250 000 доларів США, отримав від останнього частину коштів у розмірі 20 000 доларів США.

07 грудня 2015 року близько 13:10 ОСОБА_5 знову зустрівся з ОСОБА_11 у приміщенні цього ж закладу де отримав від нього частину вказаних коштів у сумі 30 000 доларів США.

09 грудня 2015 року близько 14:40 біля закладу громадського харчування «Старий Львів» на вул. Фрунзе, 12 у м. Києві ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_11 чергову частину неправомірної вигоди у розмірі 75 000 доларів США, після чого на місці був затриманий працівниками правоохоронного органу.

Таким чином, ОСОБА_5 прохав у представників ТОВ «Мотордеталь?Конотоп» неправомірну вигоду в сумі 250 000 доларів США, що станом на 09 грудня 2015 року складало 5 728 350 грн та є особливо великим розміром, і одержав від них неправомірну вигоду в сумі 125 000 доларів США, що складало 2 864 175 грн і є особливо великим розміром.

При перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду ухвалою від 02 січня 2025 року залишила це рішення без змін, а скарги без задоволення.

Вимоги касаційних скарг та викладені в них узагальнені доводи

У поданих касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_5 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону,просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження.

Вказує, що під час досудового розслідування та судового розгляду були допущені такі порушення:

- одна з ухвал слідчого судді апеляційного суду про дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД) у контррозвідувальній справі не була відкрита стороні захисту, а решту доказів при проведенні НСРД у кримінальному провадженні було здобуто на підставі недостовірної інформації;

- більшість доказів у кримінальному провадженні були сфабриковані працівниками правоохоронних органів;

- відсутність у матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування (далі - ЄРДР) вказує на проведення досудового розслідування поза межами кримінального провадження;

- досудове розслідування в кримінальному провадженні було проведено неуповноваженим органом з порушенням правил підслідності, що є підставою для визнання зібраних доказів недопустимими;

- звертає увагу, що його було незаконно затримано в кримінальному провадженні;

- вказує, що суд незаконно застосував до нього додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки у справі відсутні докази на підтвердження того, що це майно було ним одержано внаслідок вчинення кримінального правопорушення;

- захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що кримінальне провадження було передано з Подільського районного суду м. Києва до Вищого антикорупційного суду на підставі ухвали голови місцевого суду, а не рішення апеляційного суду, тобто з порушенням вимог ст. 34 КПК, а відтак це провадження розглянуто незаконним складом суду;

- захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Вказує на порушення вимог ч. 5 ст. 216 КПК у поєднанні з п. 1 Прикінцевих положень КПК та п. 1 Перехідних положень цього Кодексу, п. 9 Перехідних положень Конституції України і п. 4 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», відповідно до змісту яких досудове розслідування в кримінальному провадженні мало здійснюватися слідчими органів прокуратури, а не слідчими Служби безпеки України (далі - СБУ).

Звертає увагу на те, що дозвіл на проведення НСРД у межах контррозвідувальної справи давали судді, які не перебували на адміністративних посадах голови чи заступника голови апеляційного суду.

Стверджує, що апеляційний суд розглянув доводи її апеляційної скарги без урахування поданих доповнень, що свідчить про те, що цей суд на власний розсуд зменшив межі апеляційної скарги сторони захисту допустивши порушення вимог ст. 404 КПК.

Також вказує на недопустимість зібраних доказів у кримінальному провадженні з огляду на те, що:

- досудове розслідування проводилось неналежним органом і за процесуального керівництва неналежної прокуратури;

- інкриміновані ОСОБА_5 дії були вчинені внаслідок провокації з боку правоохоронних органів;

- доручення слідчого від 06 листопада 2015 року на проведення НСРД у кримінальному провадженні виготовлено не на офіційному бланку, а вказані слідчі дії проводилися після закінчення терміну його дії;

- при внесенні до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення було порушено вимоги КПК у частині їх своєчасного внесення після виявлення цього правопорушення.

Окрім того зазначає, що наявність укладених контрактів між Товариством і АТ «Костромський завод автокомпонентів», що було встановлено рішенням ВАКС від 10 серпня 2023 року, свідчить про відсутність у Товариства потреби у зверненні до ДСЕК для його реєстрації та отримання дозволу на проведення експортних операцій.

На переконання захисника, суд першої інстанції не вивчив уважно обвинувальний акт у справі, що призвело до врахування ним при ухваленні вироку обставин, які не були зазначені в обвинуваченні.

Вказує, що при перегляді вироку апеляційний суд не дослідив повторно у повному обсязі ті докази, про які просила сторона захисту.

Вважає, що сторона захисту може ставити питання про визнання недопустимими доказами відомостей зібраних під час проведення НСРД лише при їх дослідженні в судовому засіданні, а не під час досудового розслідування, як про це помилково зазначив апеляційний суд у своєму рішенні;

- захисник ОСОБА_7 у доводах аналогічним тим, що зазначені в інших касаційних скаргах сторони захисту, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Окрім того зазначає, що сторона обвинувачення та суди обох інстанцій ухилилися від з`ясування обставин, які стали підставою для повідомлення про підозру ОСОБА_5 , зокрема щодо дій працівників СБУ в частині внесення відомостей до ЄРДР відносно посадових осіб ДСЕК з метою усунення з посади керівника ДСЕК ОСОБА_12 .

Звертає увагу на відсутність передбачених законом підстав для заведення працівниками СБУ контррозвідувальної справи щодо ОСОБА_5 .

Вказує про порушення стороною обвинувачення встановленого ч. 2 ст. 278 КПК строку на вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 .

Зазначає про залучення до слідчих дій в якості понятих осіб, які перебували на строковій службі в СБУ та їх залежність від цього правоохоронного органу.

Усі ці обставини, на думку захисника, свідчать про недопустимість доказів зібраних у кримінальному провадженні.

Також наголошує на тому, що ОСОБА_5 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК, оскільки він не міг впливати на прийняття рішення за поданою Товариством заявою. Вважає, що стороною обвинувачення не надано суду доказів у доведеність існування попередньої змови між ОСОБА_5 та іншими посадовими особами ДСЕК.

З урахуванням зазначених обставин засуджений та його захисники вважають, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання вимог статей 370, 374, 419 КПК.

У поданих письмових запереченнях на касаційні скарги прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 просить Верховний Суд (далі - Суд) залишити ці скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.

Позиція учасників у суді касаційної інстанції

У судовому засіданні засуджений та захисники підтримали вимоги касаційних скарг.

Прокурор виступила проти задоволення касаційних скарг і просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни.

Мотиви Суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається зі змісту вироку, свій висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК, суд першої інстанції обґрунтував доказами, що були зібрані в передбаченому законом порядку та перевірені в судовому засіданні і визнані судом належними та допустимими, яким цей суд у вироку дав відповідну правову оцінку.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов зокрема, на підставі наданих у судовому засіданні показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , даних, які містилися в протоколах слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій, висновках судової експертизи та інших письмових доказах у їх сукупності.

Суд першої інстанції уважно дослідив надані стороною обвинувачення докази, шляхом логічного аналізу зіставив встановлені в кримінальному провадженні факти та обставини, надав їм об`єктивну оцінку та дійшов умотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину та достатність зібраних у справі доказів для ухвалення обвинувального вироку. Переконливих аргументів, які би вказували на порушення цим судом правил оцінки доказів передбачених вимогами кримінального процесуального закону, сторона захисту в касаційних скаргах не навели і такого з матеріалів провадження Суд не вбачає.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою.

Цих вимог закону при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції повністю дотримався.

Ретельно перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в апеляційних скаргах захисників, суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про необхідність залишити ці скарги без задоволення, виклавши у своєму рішенні докладні мотиви з яких він визнав наведені в них доводи безпідставними.

При цьому апеляційний суд погодився з правильністю висновку суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК, який був зроблений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин і підтверджений доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.

При перегляді вироку апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, дати правильну юридичну оцінку діям засудженого та ухвалити у справі законне і обґрунтоване судове рішення.

Викладені в касаційних скаргах доводи є аналогічними тим, на які сторона захисту посилалася в судах першої та апеляційної інстанцій, і яким ці суди дали правильну правову оцінку в судових рішеннях.

Зокрема, спростовуючи доводи сторони захисту про порушення правил підслідності у кримінальному провадженні, розслідування якого віднесено до компетенції Національного антикорупційного бюро України (до початку діяльності НАБУ повноваження щодо розслідування таких злочинів мали здійснювати слідчі органів прокуратури), а не Головного слідчого управління Служби безпеки України, суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях обґрунтовано вказали на те, що з метою забезпечення ефективності та оперативності проведення невідкладних слідчих та інших процесуальних дій постановою першого заступника Генерального прокурора України від 04 листопада 2015 року ОСОБА_16 проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні було доручено слідчим Головного слідчого управління СБУ і здійснювалось лише на початкових стадіях його проведення, а в подальшому було передано за підслідністю до Національного антикорупційного бюро України, що узгоджується з вимогами ст. 214 КПК та судовою практикою Верховного Суду.

Також суди обох інстанцій правильно відхилили і доводи сторони захисту щодо порушення органом досудового розслідування вимог КПК при внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, вказавши на те, що на момент їх внесення органу досудового розслідування вже були відомі дата, час і місце вчинення злочину, анкетні дані, посада та місце роботи особи, яка може бути причетною до його вчинення, а також розмір неправомірної вигоди та найменування суб`єкта підприємницької діяльності, у якого вимагали цю вигоду. Хоча ці дані у внесених до ЄРДР відомостях зазначені не були, їх відсутність у цих відомостях не може свідчити про істотне порушення стороною обвинувачення вимог кримінального процесуального закону, оскільки неналежне ведення ЄРДР не може спростовувати або підтверджувати належність та допустимість всього об`єму доказів зібраних у кримінальному провадженні, або спростовувати встановлені органом досудового розслідування обставини. Для того, щоб розпочати досудове розслідування у внесених до ЄРДР відомостях достатньо зазначити лише короткий виклад обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Такі дії є цілком виправданими з огляду на необхідність тримати у таємниці відомості щодо початку досудового розслідування з метою збереження важливих доказів у кримінальному провадженні та забезпечення виконання основних завдань кримінального судочинства. Разом із тим, внесення відомостей до ЄРДР пізніше визначеного ст. 214 КПК строку (24 години) не є таким порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б тягнуло за собою визнання всіх зібраних доказів у кримінальному провадженні недопустимими (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 755/15128/19). Водночас, факт відсутності в матеріалах справи витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000347 з датою друку 02 листопада 2015 року, з огляду на наявність у цих матеріалах витягу з ЄРДР датованого 10 грудня 2015 року, жодним чином не впливає на законність і обґрунтованість зібраних у провадженні доказів.

Обґрунтовано відхилили суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях і доводи сторони захисту пронедопустимість результатів аудіо-, відеоконтролю особи, отриманих під час проведення НСРД та відображених у протоколі від 30 жовтня 2015 року № 9/12384, до якого долучено оптичні диски із зафіксованими аудіо-, відеозаписами розмов за № 9/1161цт від 26 жовтня 2015 року, № 9/1162цт від 26 жовтня 2015 року та № 9/1163цт від 26 жовтня 2015 року, як доказів у справі з тих підстав, що стороні захисту не було надано та не досліджено судом ухвалу слідчого судді про дозвіл на проведення цих негласних слідчих (розшукових) дій, а також ухвалу про дозвіл на використання результатів їх проведення в кримінальних провадженнях № 0000347 та № 0000052, і відсутність у суддів апеляційного суду необхідних повноважень для надання такого дозволу.

З цього приводу суди обох інстанцій зазначили, що під час судового розгляду справи було встановлено, щов межах контррозвідувальної справи № 9/209 від 15 жовтня 2015 року слідчим суддею Апеляційного суду м. Києва 21 жовтня 2015 року було задоволено клопотання Управління внутрішньої безпеки СБУ та постановлено ухвалу № 01-8346т, якою надано дозвіл на здійснення аудіо-, відеоконтролю службових осіб Державної служби експортного контролю України, у тому числі і ОСОБА_5 . При цьому стороною обвинувачення вживались усі необхідні заходи для розсекречення ухвали слідчого судді з метою надання її стороні захисту для ознайомлення, однак ця ухвала не була розсекречена з причин, що не залежали від волі або процесуальної поведінки прокурора.

Надалі, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року апеляційним судом було вжито заходів з метою виконання вимог «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 939 від 18 грудня 2013 року, та на підставі наказу голови Київського апеляційного суду № 07?РСО від 18 березня 2022 року вказану ухвалу слідчого судді було знищено.

Разом із цим суди встановили, що контррозвідувальна справа № 9/209 «Експортери» від 15 жовтня 2015 року була заведена на підставі одержаної у встановленому законом порядку інформації щодо створення ОСОБА_5 передумов для вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 328 КК. Дані щодо можливого вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК, органом досудового розслідування були отримані лише 24 жовтня 2015 року під час проведення аудіо-, відеоконтролю у межах контррозвідувальної справи. Тому до одержання цих даних у уповноважених осіб Служби безпеки України не було підстав для отримання окремого дозволу слідчого судді на проведення оперативно-технічних заходів у межах вказаної контррозвідувальної справи та внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Отже, отримана в межах контррозвідувальної справи інформація відносно ОСОБА_5 щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК, може бути використана як доказ у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 99 КПК матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами і можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази. При цьому, орган досудового розслідування не був зобов`язаний звертатись до слідчого судді з метою використання отриманої інформації у кримінальному провадженні, оскільки положення ч. 1 ст. 257 КПК стосуються лише тієї інформації, яка була отримана під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій в іншому кримінальному провадженні і не регулюють порядок долучення до матеріалів провадження результатів одержаних при проведенні оперативно-технічних заходів у межах контррозвідувальної справи.

Такий висновок судів обох інстанцій не суперечить положенням Закону України № 374-IVвід 26 грудня 2002 року «Про контррозвідувальну діяльність» та Закону України № 2135-ХІІ від 18 лютого 1992 року «Про оперативно-розшукову діяльність».

У касаційних скаргах сторона захисту стверджує, що судді апеляційного суду ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не мали законних повноважень на ухвалення рішень про надання дозволу на проведення НСРД у межах контррозвідувальної справи та в кримінальному провадженні, оскільки вони не займали адміністративних посад голови Апеляційного суду м. Києва чи його заступників на момент розгляду ними клопотань уповноважених осіб СБУ та слідчого в кримінальному провадженні, відповідно 21 жовтня та 06 листопада 2015 року.

Відповідно до положень ст. 247 КПК у редакції, яка діяла на час ухвалення цих рішень, розгляд клопотань, який віднесений згідно з положеннями глави 21 КПК до повноважень слідчого судді, здійснюється головою або за його визначенням іншим суддею Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, апеляційного суду області, міст Києва та Севастополя, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

За правилами п. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-V, який діяв на момент розгляду цих клопотань, голова апеляційного суду здійснює повноваження слідчого судді та призначає з числа суддів апеляційного суду суддів (суддю) для здійснення таких повноважень у випадках, передбачених процесуальним законом.

Тому, з урахуванням цих норм, розгляд клопотань уповноважених працівників оперативних підрозділів чи слідчого/прокурора про проведення НСРД у межах оперативної справи або в межах кримінального провадження здійснювався не лише головою апеляційного суду чи його заступниками, а й іншими слідчими суддями призначеними у порядку визначеному цими нормами.

Стороною захисту не було надано суду доказів на підтвердження того, що судді ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не були слідчими суддями Апеляційного суду м. Києва станом на час розгляду ними цих клопотань і не мали відповідних повноважень, а тому ці доводи Суд вважає безпідставними і відхиляє.

Щодо доводів сторони захисту про порушення підсудності кримінального провадження суди обох інстанцій у своїх рішеннях вказали, що хоча кримінальне провадження і було передано з Подільського районного суду м. Києва до Вищого антикорупційного суду без судового рішення всупереч вимог кримінального процесуального закону, проте за відсутності спору про підсудність, його скерування до цього суду супровідним листом за підписом голови місцевого суду не має наслідком визнання зібраних у справі доказів недопустимими.

Не вбачає у цьому істотних порушень і Верховний Суд, оскільки відповідно до п. 202 Розділу XI «Перехідні положення» КПК, у редакції Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд»» від 12 липня 2018 року № 2509?VIII, з дня початку роботи Вищого антикорупційного суду кримінальні провадження щодо злочинів, віднесених цим Кодексом до підсудності Вищого антикорупційного суду, судовий розгляд у судах першої та апеляційної інстанцій яких не закінчено до дня початку роботи Вищого антикорупційного суду, передаються до Вищого антикорупційного суду для розгляду в установленому цим Кодексом порядку.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження було передано для розгляду до Вищого антикорупційного суду в порядку визначеному законом, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що це провадження розглянуто з порушенням правил підсудності.

Не знайшли свого підтвердження в суді і доводи сторони захисту про провокацію злочину. У своїх рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилили ці доводи вказавши про те, що вони є суперечливими і непослідовними. Так, зі змісту розмов ОСОБА_5 із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 чітко вбачається, що протягом усього часу характер взаємодії між ними визначався саме ОСОБА_5 , а поведінка ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 носила здебільшого пасивний характер і не мала будь-якого вирішального впливу на дії засудженого.

Саме ОСОБА_5 спрямовував напрямок їхніх розмов та висунув пропозицію про необхідність надання йому неправомірної вигоди за вирішення питання щодо реєстрації ТОВ «Мотордеталь?Конотоп» як суб`єкта здійснення міжнародних передач товарів, які підлягають державному експортному контролю, з метою отримання цим Товариством дозволу на експорт своєї продукції за кордон, і визначив розмір та порядок її надання, що свідчить про ініціативний характер його дій та заінтересованість в отриманні неправомірної вигоди. При цьому ОСОБА_5 не тільки не уникав спілкування з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , а і сам був зацікавлений у такому спілкуванні та вживав активних заходів з метою конспірації своїх дій для уникнення кримінальної відповідальності.

Разом із тим, сторона захисту водночас заперечувала факт вчинення будь-якого злочину ОСОБА_5 , що свідчить про істотну суперечність такої позиції, оскільки доводи захисту про відсутність події злочину та одночасно про провокацію ОСОБА_5 з боку органів досудового розслідування є взаємовиключними. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений (підозрюваний) визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку правоохоронних органів (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 385/619/16, 08 грудня 2022 року у справі № 466/9812/16-к, 06 липня 2022 року у справі № 454/2576/17, 24 серпня 2023 року у справі № 601/1704/19, 23 січня 2024 року у справі № 677/450/18).

Таким чином, заперечення стороною захисту вчинення злочину та одночасне твердження про провокацію злочину, є непослідовною позицією і не підпадає під категорію «справ про провокацію злочину» (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 березня 2024 року у справі № 397/430/20).

Така істотна суперечність позиції сторони захисту у провадженні виключає сумніви у відсутності провокації злочину. Наведене відповідає і практиці ЄСПЛ, який у своїх рішеннях визнає необґрунтованими та не розглядає по суті заяви щодо провокації злочину, якщо заявник заперечує факт вчинення ним злочину та одночасно заявляє про провокацію на його вчинення (рішення ЄСПЛ у справі «Берлізев проти України» від 08 липня 2021 року, заява № 43571/12).

Умотивовано суди обох інстанцій відхилили і доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК, оскільки не міг впливати на прийняття рішення за заявкою Товариства.

Спростовуючи ці доводи суди у своїх рішеннях вказали на те, що зі змісту розмов зафіксованих при проведенні аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_5 вбачається, що засуджений похвалявся свідкам ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 про свої дружні відносини із головою ДСЕК. Повідомляв останнім, що просить надати йому неправомірну вигоду з відома та за вказівкою ОСОБА_12 , який був обізнаний про обставини справи за заявою ТОВ «Мотордеталь?Конотоп», та одноособово визначав розмір такої вигоди. Окрім того, обґрунтовуючи розмір неправомірної вигоди ОСОБА_5 у своїх розмовах пояснював, що частину неправомірної вигоди, окрім ОСОБА_12 , також необхідно буде передати представникам Міністерства оборони України та співробітникам Служби безпеки України, від яких теж залежить ухвалення рішення про реєстрацію Підприємства в ДСЕК.

09 грудня 2015 року ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_11 , що лист про залишення заяви ТОВ «Мотордеталь?Конотоп» без розгляду вже знаходиться на підписі у голови ДСЕК ОСОБА_12 та має копію цього листа. Однак, згідно з попередньою домовленістю із ОСОБА_12 , у випадку отримання ним усієї суми неправомірної вигоди (250 000 доларів США) матеріали по заяві Товариства будуть передані на розгляд до відділу ОСОБА_5 , після чого він гарантує одержання у стислі строки позитивного висновку, тим більше, що раніше в такий спосіб неодноразово «допомагав» різним суб`єктам підприємницької діяльності отримувати реєстрацію в ДСЕК та відповідні дозволи.

При цьому, як зазначив у вироку суд першої інстанції, окрім цих розмов факт висловлення ОСОБА_5 пропозиції про надання неправомірної вигоди за попередньою змовою у групі осіб також підтверджується іншими обставинами встановленими у провадженні. Зокрема, 02 грудня 2015 року справу за заявою ТОВ «Мотордеталь?Конотоп» з відповідним висновком та проєктом листа про зняття заяви з розгляду експерт ОСОБА_19 через ОСОБА_20 передав голові ДСЕК. Проте впродовж наступних п`яти робочих днів (із 02 по 09 грудня 2015 року) ці документи залишалися на робочому місці ОСОБА_20 і не підписувалися ОСОБА_12 , як і обіцяв ОСОБА_5 . При цьому останній безперешкодно отримав доступ до цих матеріалів та мав у своєму розпорядженні копію проєкту вказаного листа.

Така узгодженість у бездіяльності службових осіб ДСЕК поєднана з активними діями ОСОБА_5 , який просив прискорити передачу йому неправомірної вигоди, вказує на наявність попередньої домовленості між ним та іншою службовою особою, обвинувачення якій не висувалося.

З урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується з правильністю висновків судів першої та апеляційної інстанцій у судових рішеннях про те, що ОСОБА_5 є суб`єктом злочину передбаченого ст. 368 КК, вчиненого ним за попередньою змовою в групі осіб.

Були предметом перевірки у судах першої та апеляційної інстанцій і доводи сторони захисту щодо незаконного затримання ОСОБА_5 , які з цього приводу в своїх рішеннях зазначили, що відразу після його затримання 09 грудня 2015 року співробітниками Служби безпеки України останньому дійсно не було роз`яснено підстави затримання та його процесуальні права, проте пізніше в цей же день було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки (т. 8 а.с. 31-34). Мотиви затримання та процесуальні права були роз`яснені ОСОБА_5 слідчим під час складання протоколу затримання 09-10 грудня 2015 року. Також, 09 грудня 2015 року о 20 год 10 хв про затримання ОСОБА_5 та необхідність забезпечення йому захисника було повідомлено Київський міський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а о 20 год 35 хв того ж дня останній особисто повідомив про своє затримання адвоката ОСОБА_7 та о 20 год 53 хв на прохання ОСОБА_5 слідчий повідомив про затримання його повнолітню доньку. Проте ці обставини не потягнули за собою будь-яких негативних наслідків для засудженого, оскільки протокол його затримання від 09-10 грудня 2015 року не містить у собі будь-яких відомостей, які би були взяті судом до уваги при оцінці доказів у кримінальному провадженні. Окрім того, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, пояснення особи надані під час її затримання не є джерелом доказування у кримінальному провадженні і не є допустимим доказом, у тому числі в аспекті свободи особи від самовикриття

Не знайшли свого підтвердження в суді касаційної інстанції і доводи касаційних скарг про те, що при перегляді вироку апеляційний суд не дослідив у повному обсязі ті докази про які просила сторона захисту.

Однією з відмінних рис між порядком розгляду кримінального провадження місцевим судом та судом апеляційної інстанції є те, що останній не повинен у кожному випадку заново досліджувати встановлені у справі обставини.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, при наявності клопотання учасників судового провадження та за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи із засади безпосередності дослідження доказів, закріпленої у п. 16 ч. 1 ст. 7та ст. 23 КПК, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яка була надана судом першої інстанції, крім випадку, якщо доказів наданих сторонами у кримінальному провадженні не було безпосередньо досліджено під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.

Зі змісту технічних записів і журналів судових засідань у суді апеляційної інстанції від 30 травня та 06 листопада 2024 року в матеріалах провадження вбачається, що при перегляді вироку апеляційний суд частково задовольнив клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні, зокрема тих, що стосуються внесення відомостей до ЄРДР та визначення підслідностікримінального провадження, а також тих, які стали підставами для проведення НСРД та протоколів за їх результатами. Водночас іншу частину доказів, яка була досліджена судом першої інстанції, апеляційний суд уважно проаналізував і погодився з їх оцінкою судом у вироку. Зважаючи на це не можна погодитись із обґрунтованістю доводів сторони захисту в скаргах, що застосована апеляційним судом процедура оцінки доказів суперечить засаді безпосередності, визначеній у ст. 23 КПК.

Обмежившись у своєму рішенні аналізом решти доказів, безпосередньо досліджених і сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки їх повторне дослідження не є обов`язковим для цього суду, і іншої оцінки цим доказам, ніж ту яку їм дав суд першої інстанції, апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі не давав.

Також сторона захисту у своїх скаргах вказує, що апеляційний суд не розглянув подані захисниками доповнення до апеляційних скарг, однак при цьому не конкретизує, які саме доводи сторони захисту апеляційний суд не перевірив та не надав їм оцінки у своєму рішенні.

Наведені засудженим та захисниками у касаційних скаргах доводи не спростовують правильність висновків судів, викладених в оспорюваних судових рішеннях і не ставлять під сумнів законність цих рішень.

При цьому Суд звертає увагу сторони захисту на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine) від 09 грудня 1994 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року).

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належним чином умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди при ухваленні своїх рішень.

Під час їх перевірки судом касаційної інстанції не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність, наслідком яких можуть бути зміна чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Вищого антикорупційного суду від 22 грудня 2023 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 02 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :

____________________ __________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3