Справа № 138/1733/25
Провадження №11-кп/801/1155/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР 21.03.2025 за № 0000474 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 , на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 09.05.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Могилів-Подільський Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, із середньою освітою, не працюючого, українця, громадянина України, у силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років із позбавленням права обіймати посади у органах Державної прикордонної служби України, пов`язані зі здійсненням прикордонного контролю, на строк 2 (два) роки з конфіскацією майна.

Вирішено питання із заходом забезпечення кримінального провадження та долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 09.05.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України за таких обставин.

ОСОБА_8 , розуміючи те, що у зв`язку із повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони Президент України підписав Указ №64/2022»Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, дію якого неодноразово продовжено.

Пунктом 3 Указу передбачено, окрім іншого, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватись конституційні права й свободи людини та громадянина, передбачені ст. 33 Конституції України.

Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд чоловіків призовного віку за межі України в умовах воєнного стану, за деякими винятками, не дозволяється.

Так, ОСОБА_8 , володіючи інформацією про способи та порядок здійснення охорони державного кордону України, при цьому усвідомлюючи існування обмежень щодо виїзду за кордон громадян України чоловічої статі призовного віку на період дії воєнного стану, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, організував незаконне переправлення громадян України через державний кордон України.

Зокрема, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження, у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, але не пізніше 21.03.2025, у ході телефонної бесіди повідомив ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в подальшому, відповідно до його заяви, був залучений працівниками правоохоронних органів до конфіденційного співробітництва, про можливість незаконного переправлення через державний кордон України осіб, які тимчасово обмежені у праві на виїзд за кордон на період дії воєнного стану, за грошову винагороду в сумі 10 000 доларів США, та надав йому вказівку підшукати особу, яка бажає незаконно перетнути державний кордон України.

Так, працівниками поліції було залучено до конфіденційного співробітництва ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як особу яка бажає скористатися послугами ОСОБА_8 з незаконного переправлення через державний кордон України. Після цього, ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_8 , що підшукав особу, яка бажає незаконно перетнути державний кордон України.

У подальшому, 28.03.2025 о 14:05 год ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зустрілись із ОСОБА_8 біля траси в смт. Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області. У ході зустрічі ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_10 про можливість та спосіб здійснення його переправлення через державний кордон України, а саме про те, що ОСОБА_10 буде переправлятись через державний кордон України незаконно, через річку Дністер, що знаходиться у м. Могилів-Подільський Вінницької області, на територію Республіки Молдова. У визначену дату та час ОСОБА_8 буде організовано його доставку з смт. Вендичани до м. Могилів-Подільський в обхід блок-постів до будинку, який знаходиться біля кордону України, де протікає річка Дністер, з якого в подальшому уночі, за вказівкою ОСОБА_8 він у попередньо придбаному ним гідрокостюмі, здійснить незаконний перетин кордону України вплав та вбрід.

За дану незаконну послугу ОСОБА_10 повинен надати йому грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, з яких він має надати половину суми 5 000 доларів США завчасно, та 5 000 доларів США безпосередньо вже на березі річки Дністер.

У подальшому ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження, о 19:16 год. 02.04.2025 в ході телефонної бесіди повідомив ОСОБА_10 про необхідність його прибуття до смт. Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області з метою подальшої організації його незаконного переправлення через державний кордон України на територію Республіки Молдова.

Після цього ОСОБА_10 , який діяв під контролем працівників правоохоронних органів у ході спеціального слідчого експерименту, на виконання вказівки ОСОБА_8 , 03.04.2025 прибув до закладу харчування «Бістро», що знаходиться за адресою: Вінницька область, Могилів-Подільський район, смт. Вендичани, 47Ж, куди також 03.04.2025 приблизно о 17:00 год прибув ОСОБА_8 , та під час зустрічі із ОСОБА_10 надав йому інструкції щодо подальших дій з його незаконного переправлення через державний кордон України на територію Республіки Молдова та висунув вимогу надання за ці послуги грошової винагороди у сумі 10 500 доларів США, частину з яких у сумі 5 000 доларів США він має надати одразу, а іншу частину у сумі 5 500 доларів США на березі річки Дністер, безпосередньо перед його незаконним переправленням через державний кордон України на територію Республіки Молдова.

Після виконання зазначеної вказівки та надання ОСОБА_10 частини грошових коштів у сумі 5 000 доларів США ОСОБА_8 , останнього було затримано працівниками правоохоронних органів.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 332 КК України, тобто організація незаконного переправленню осіб через державний кордон України, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Не погодившись із даним судовим рішенням прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.09.2025 в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_6 подав заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.09.2025 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 .

Суд, перевіривши подану заяву, бере до уваги наведений у ній факт відмови прокурора від апеляційної скарги, оскільки така відмова є добровільною, усвідомленою та поданою належним чином уповноваженою особою. З урахуванням приписів ст. 403 КПК України суд визнає, що зазначена відмова тягне за собою закриття апеляційного провадження в частині скарги прокурора, що відповідає принципам диспозитивності та змагальності кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , також подала апеляційну скаргу, у якій просила змінити вирок у зв`язку з неправильним застосуванням норм закону про кримінальну відповідальність та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 190 КК України, та призначити міру покарання відповідно до санкції даної статті.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду першої інстанції є неправильним, незаконним та підлягає зміні.

Сторона захисту зазначає, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, а встановлені обставини не відповідають фактичним даним кримінального провадження. Суд першої інстанції виходив із припущень та не врахував, що під час досудового слідства були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до спотворення змісту доказів.

У своїй апеляційній скарзі захисник вказує, що суд першої інстанції поклав у основу обвинувального вироку докази, отримані з істотним порушенням вимог ст. 271 КПК України, зокрема: повідомлення про вчинення кримінального правопорушення; протоколи негласних слідчих (розшукових) дій від 21.03.2025; відеоконтроль та ідентифікацію передачі грошових коштів; протоколи обшуку; протоколи огляду речей та документів; протоколи контролю за вчиненням злочину; та інші.

Стверджується, що суд безпідставно визнав ці докази допустимими, хоча вони були отримані з порушенням закону та не можуть бути покладені в основу вироку.

Захисник наголошує, що судом безпосередньо не були допитані свідки, а письмові матеріали та аудіозаписи не підтверджують факту того, що ОСОБА_8 мав намір незаконно переправити будь-яку особу через державний кордон України. Навпаки, наявні матеріали вказують, що з боку ОСОБА_8 не було вчинено жодних активних дій, спрямованих на реалізацію злочину. Свідки діяли під контролем працівників СБУ та фактично провокували вчинення злочину.

У скарзі зазначається, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 не мав жодних реальних можливостей чи засобів для організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, а для цього необхідно мати прямий доступ до працівників прикордонної служби або інші реальні механізми впливу. Жодних таких можливостей обвинувачений не мав.

Під час підготовки та проведення заходів із контролю за вчиненням злочину сторонні особи фактично виконували вказівки слідчого та провокували ОСОБА_8 до вчинення злочину. Зокрема, свідок ОСОБА_10 , діючи під контролем СБУ, неодноразово сам ініціював розмови щодо можливості перетину кордону, а також створював умови для штучного формування доказів.

Захист звертає увагу, що свідок ОСОБА_9 , який також був активним учасником провокації, має неодноразову кримінальну та адміністративну відповідальність, перебуває у стані наркотичної залежності та потребував коштів, що свідчить про його зацікавленість у співпраці зі слідством.

Свідок ОСОБА_11 , зі слів захисту, не мала жодних реальних відомостей щодо намірів ОСОБА_8 та у суді повідомила лише припущення, які не підтверджують об`єктивної сторони складу злочину.

Таким чином, у діях ОСОБА_8 повністю відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України. Він скористався ситуацією, що виникла в країні, мав намір позичити кошти, а не здійснити незаконне переправлення особи.

Захист зазначає, що суд першої інстанції фактично визнав винуватість обвинуваченого на підставі припущень, що прямо заборонено ст. 62 Конституції України. Жоден доказ, оцінений судом, не встановлює складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Посилаючись на ст. 94 КПК України, сторона захисту зазначає, що жоден доказ не може мати наперед встановленої сили, а суд повинен оцінювати їх у сукупності, що зроблено не було.

На переконання апелянта, суд допустив неправильне застосування норм матеріального закону, не дотримався вимог ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення, а також порушив принцип всебічності й повноти дослідження доказів.

У зв`язку з викладеним сторона захисту вважає, що вирок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам та підлягає зміні.

Суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 за своїм змістом, обсягом доводів та характером викладених вимог є тотожною апеляційній скарзі його захисника. Обидві скарги містять однакові аргументи щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду першої інстанції, ідентичні посилання на порушення норм кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону України та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Заявлені обвинуваченим та його захисником прохальні частини апеляційних скарг також повністю збігаються, не містять самостійних чи додаткових вимог та спрямовані на досягнення одного й того самого правового результату зміну вироку суду першої інстанції.

За таких обставин суд дійшов висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого й захисника фактично становлять єдину позицію сторони захисту та підлягають спільному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, позицію захисника та обвинуваченого, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовільнити, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційних скарг захисника та обвинуваченого слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Як убачається з вироку, суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника задоволенню не підлягає, оскільки викладені в ній доводи спростовуються дослідженими в суді першої інстанції доказами, яким надано належну оцінку, та не свідчать про невідповідність вироку фактичним обставинам кримінального провадження чи неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як убачається з матеріалів провадження й установлено судом першої інстанції, показання свідків послідовно й узгоджено відтворюють схему організації незаконного переправлення через державний кордон, ініціатором якої був саме ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні суду першої інстанції повідомив, що за кілька місяців до подій ОСОБА_9 познайомив його з ОСОБА_8 , який запропонував організувати його незаконне переправлення через кордон за грошову винагороду. ОСОБА_10 діяв під контролем правоохоронних органів за добровільною згодою, з ОСОБА_8 мав дві зустрічі, що фіксувалися технічними засобами. Реальної мети виїхати за кордон він не мав, оскільки вже брав участь у викритті аналогічних правопорушників, однак із поведінки ОСОБА_8 зробив висновок про наявність у того реальної можливості організувати незаконне переправлення.

Свідок ОСОБА_9 у суді першої інстанції пояснив, що знайомий із ОСОБА_8 з дитинства, а з ОСОБА_10 познайомився порівняно нещодавно. Навесні 2025 року ОСОБА_8 запропонував йому «заробляти» на особах, які бажають незаконно перетнути державний кордон. Саме після цієї пропозиції ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем та учасником бойових дій, звернувся до ОСОБА_10 й згодом до СБУ з метою викриття незаконної діяльності ОСОБА_8 . Він знав, що останній раніше судимий, працює на меблевій фабриці та має зв`язки серед прикордонників. ОСОБА_9 брав участь лише в першій зустрічі втрьох, подальших контактів з ОСОБА_8 не підтримував і жодної матеріальної вигоди від подій не отримував.

Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що за проханням ОСОБА_8 перевозила його та його знайомого в об`їзд блокпоста, за що він обіцяв компенсувати транспортні витрати. Ці показання узгоджуються із даними телефонних з`єднань та іншими доказами щодо маршруту руху і способу організації переправлення.

Наведені свідчення у своїй сукупності свідчать не про нав`язування ОСОБА_8 злочинної поведінки з боку правоохоронних органів чи свідків, а про те, що саме обвинувачений вийшов із ініціативою організувати незаконне переправлення, визначав умови, суму винагороди, порядок перетину кордону та розподіл коштів. Саме це стало підставою для звернення ОСОБА_9 до СБУ та проведення подальших негласних слідчих (розшукових) дій.

Вина ОСОБА_8 підтверджується не лише показаннями свідків, а й сукупністю інших доказів, належно досліджених судом. Зокрема, повідомленням заступника начальника УСБУ у Вінницькій області про створення групи з чітким розподілом ролей для переправлення осіб через державний кордон за грошову винагороду; протоколом результатів аудіо-, відеоконтролю від 31.03.2025, яким зафіксовано розмови 28.03.2025 у смт. Вендичани між ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 щодо організації незаконного перетину кордону; протоколом огляду, ідентифікації та вручення імітаційних грошових коштів у сумі 9 900 доларів США, а також заявою ОСОБА_12 про надання ним власних 100 доларів для подальшої передачі фігурантам.

Протокол контролю за вчиненням злочину у кримінальному провадженні № 0000474 від 21.03.2025 засвідчує, що 03.04.2025 за вказівкою ОСОБА_8 , ОСОБА_10 прибув на домовлену зустріч у смт. Вендичани, де в кафе «Бістро» поклав 5 000 доларів США до сумки обвинуваченого, після чого останнього було затримано працівниками КОРД та УСБУ. Ці обставини підтверджуються протоколом затримання, згідно з яким у ОСОБА_8 вилучено 4 900 доларів США з серійним номером, що відповідає імітаційним купюрам.

Протоколи зняття інформації з електронних комунікаційних мереж та аудіо-, відеоконтролю телефонних розмов також містять відомості про обговорення ОСОБА_8 із ОСОБА_10 деталей незаконного перетину кордону, суми винагороди та порядок її розподілу, а з невстановленим чоловіком на ім`я « ОСОБА_13 » - про забезпечення «коридору» на кордоні та частку за «той бік».

Огляди електронних носіїв інформації, вилучених у ОСОБА_8 , містять листування в месенджері, яке за змістом корелює з організацією незаконного переправлення, а аналітична довідка щодо з`єднань абонентських номерів підтверджує контакти між учасниками провадження та відповідність їх місцезнаходження домовленим місцям зустрічі.

Наведена сукупність доказів, отриманих у спосіб, передбачений ст. 93 КПК України, є узгодженою, взаємопов`язаною та підтверджує, що умисел ОСОБА_8 був спрямований саме на організацію незаконного переправлення особи через державний кордон України за грошову винагороду, а не лише на заволодіння коштами шляхом обману, як намагається представити сторона захисту.

Доводи апеляційної скарги щодо провокації злочину та відсутності умислу на незаконне переправлення обґрунтовано відхилені судом першої інстанції й не знаходять підтвердження в матеріалах справи. Із показань свідків та змісту протоколів НСРД вбачається, що ініціатива незаконного переправлення виходила від самого ОСОБА_8 , який запропонував ОСОБА_9 «заробляти» на таких послугах, розробляв схему перетину, визначав суму винагороди, залучав третіх осіб (водія, прикордонника). ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , звернувшись до правоохоронців, діяли з метою викриття вже розпочатої злочинної діяльності, а не спонукання до неї. У зафіксованих розмовах відсутні ознаки наполегливих угод, повторних пропозицій у відповідь на відмову, чи будь-якого примусу до вчинення злочину. Відтак застосовані оперативні заходи були формою пасивного документування злочинної поведінки, а не створення злочину правоохоронними органами.

Посилання захисту на попередні судимості або адміністративні правопорушення окремих свідків не спростовує зміст їхніх показань. Закон не містить заборони на залучення таких осіб до конфіденційного співробітництва, а оцінка їхньої достовірності здійснюється з урахуванням усієї сукупності доказів. Суд першої інстанції надав показанням свідків вичерпну оцінку відповідно до ст. 94 КПК України, вказавши, чому вважає їх послідовними, логічними та такими, що узгоджуються з іншими доказами у справі.

Не заслуговують на увагу й доводи щодо недопустимості доказів у зв`язку з порушенням ст. 290 КПК України.

Так, із матеріалів справи встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000474 від 21.03.2025 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України складено та затверджено 25.06.2025.

Згідно з листа голови Вінницького апеляційного суду від 09.07.2025 № 34/152/2025, адресованого заступнику керівника Вінницької обласної прокуратури, 08.07.2025 експертною комісією з питань таємниць Вінницького апеляційного суду розглянуто та задоволено клопотання заступника керівника Вінницької обласної прокуратури від 23.06.2025 № 09/2-1779т про розсекречення матеріальних носіїв інформації у кримінальному провадженні № 0000474 від 21.03.2025. Рішенням експертної комісії з питань таємниць Вінницького апеляційного суду скасовано грифи секретності ухвал слідчого судді Вінницького апеляційного суду від 26.03.2025 № 0-996-т, від 24.04.2025 № 0-1299т, і надано матеріальним носіям інформації реквізит «Розсекречено». Попередній гриф секретності вказаних матеріальних носіїв інформації «Таємно», одночасно надіслано вказані ухвали про дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0000474 від 21.03.2025 для використання в доказуванні під час судового розгляду.

Таким чином сторона обвинувачення вжила всіх заходів для розсекречення вказаних документів, звернувшись із таким клопотанням до Вінницького апеляційного суду до затвердження обвинувального акту, проте їх розсекречення відбувалось пізніше. Разом з тим, як зазначив прокурор, після розсекречення вказана ухвала відкривалась стороні захисту, факт чого захисник та обвинувачений в судовому засіданні не заперечували, відтак підстави визнавати вказану ухвалу Вінницького апеляційного суду та похідні від неї письмові докази в суду відсутні.

Виходячи з вищекладеного, надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази підтверджують обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання цих доказів недопустимими.

Щодо тверджень про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_14 з ч. 3 ст. 332 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про їх необґрунтованість. Як убачається з роз`яснень, наведених у вироку, склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, охоплює, зокрема, організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон, що може виражатися в розробці плану, визначенні маршруту, часу, способу переправлення, пошуку співучасників, налагодженні зв`язків із прикордонниками, забезпеченні фінансування тощо. Саме такі дії вчинив ОСОБА_8 , систематично обговорюючи з Лагуною порядок перетину, необхідність гідрокостюма, наявність «коридору» від прикордонників, схему оплати та розподіл коштів.

Натомість шахрайство за ст. 190 КК України передбачає заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою, коли умисел винного спрямований виключно на заволодіння майном без реального наміру виконувати взяті на себе зобов`язання.

У даному випадку саме зміст зафіксованих розмов, дії з підготовки переправлення, залучення інших осіб та спосіб затримання (під час отримання частини винагороди за вже конкретизовану «послугу») свідчать про те, що домінуючим мотивом ОСОБА_8 було отримання винагороди за організацію незаконного переправлення, а не шахрайське заволодіння коштами за неіснуючу послугу.

Отже, доводи апеляційних скарг щодо шахрайського характеру дій обвинуваченого є спрямованими на пом`якшення відповідальності, не підтверджені доказами й спростовуються встановленими судом фактичними обставинами.

Проаналізувавши вказані докази у їх сукупності, з урахуванням вимог ст. 85, 94 КПК України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та правильність юридичної оцінки його дій.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б потягли визнання доказів недопустимими чи вплинули на законність і обґрунтованість вироку, не встановлено.

Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника є необґрунтованими та не містять таких доводів, що спростовували б висновки цього суду або свідчили про необхідність зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 414, 419, 420 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 , закрити, у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 09.05.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4