ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Соборного районного суду м. Дніпра від 25 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 25 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, зокрема, у відношенні обвинуваченого ОСОБА_8 .

Продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 до 22 лютого 2025 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ризик, який передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжує існувати, оскількиОСОБА_8 обвинувачуються у вчинені особливо тяжкого злочину, за який передбачене суворе покарання, що не передбачає можливості звільнення від його відбування з іспитовим строком, а тому, розуміючи ймовірні наслідки розгляду кримінального провадження, обвинувачений очевидно може спробувати уникнути суду.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, вказав, що він є недоведеним. Крім того, зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя людини, а тому вважав за необхідне не визначати розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржену ухвалу в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під ватрою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу та обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 .

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

Вважає, що відсутність у клопотанні прокурора посилання на матеріали кримінального провадження вказує на невідповідність його вимогам кримінального процесуального закону, на відсутність вагомих доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, та відповідно вказує на необґрунтованість підозри та обвинувачення ОСОБА_8 , також на необґрунтованість наявності заявлених ризиків, та відсутність підстави для застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони захисту щодо незаконності тримання військовослужбовця ОСОБА_8 в умовах ДУ «ДУВП (№ 4)» та незаконності звернення прокурора з таким клопотанням до суду, та постановив ухвалу з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства України.

Також вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про доведеність ризику переховування від суду обвинуваченого ОСОБА_8 . Вважає, що такий висновок не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, а також суперечить практиці ЄСПЛ.

Наголошує, що суд не взяв до уваги заперечення захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , який зазначав, що тяжкість обвинувачення та суворість призначеного покарання, у разі доведеності вини обвинуваченого, не може бути безумовним підтвердженням існування ризику або продовженню існування ризику переховування обвинуваченого від суду.

Крім того, зазначає, що суд безпідставно послався на воєнний стан в Україні як на обставину, яка підвищує ступінь ризику переховування особи від суду, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , виключно позитивно характеризується командиром військової частини, з 19.07.2022 року виконує бойові завдання військового обов`язку в умовах, пов`язаних з ризиком для життя при здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації. Вказує, що 28.05.2024 року солдат ОСОБА_8 отримав поранення, виконуючи завдання із захисту держави України.

Також вказує, що клопотання прокурора не містить належного обґрунтування неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, а суд не врахував наявність міцних соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність дитини на утриманні, стан здоров`я обвинуваченого після отриманого поранення під час участі у бойових діях та необхідність проходження лікування, не враховав сам факт проходження ОСОБА_8 військової служби поза межами міста Дніпро, наявність у матеріалах кримінального провадження виключно позитивної характеристики за місцем проходження служби, що вказує на дисциплінованість солдата ОСОБА_8 та належне виконання ним своїх службових обов`язків.

Сторона захисту вказує, що суд першої інстанції не врахував, що подальше тримання ОСОБА_8 під вартою є небезпечним для його здоров`я, порушує його право як громадянина та військовослужбовця на медичну допомогу і лікування. Також те, що матір`ю обвинуваченого було подано заяву, в якій вона позитивно характеризує свого сина, повідомляє суд про те, що дуже хвилюється за стан здоров`я сина через відсутність належного його лікування після поранення, просить суд звільнити його під домашній арешт для проходження обстеження та лікування, яке зобов`язується забезпечити.

Крім того зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 знаходиться під вартою тривалий строк (з 04.06.2024 року) та не отримує необхідного лікування через отримане поранення (акубаротравми з порушенням цілісності барабанної перетинки), що становить загрозу для його життя і здоров`я.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу; обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свого захисника; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

- виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

- виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_8 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, в провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження, внесене 24.12.2023 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000871 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, в обґрунтування якого зазначено, що встановлені ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та суспільна небезпека особи ОСОБА_8 не відпали і продовжують існувати. Враховуючи, що судовий розгляд за обвинувальним актом не завершено, з метою забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, виникла необхідність у продовженні строків тримання під вартою. Вказав, що ОСОБА_8 , уродженець м. Києва, де він і зареєстрований, проте проживає в Житомирській області, що свідчить про відсутність прив`язаності останнього до певного місця і більшу свободу для уникнення суду. Також він є військовослужбовцем і внаслідок ведення бойових дій може намагатись уникати явки до суду під приводом участі в бойових діях та має доступ до зброї, а тому ризик впливу на свідків підвищується.

Аналізуючи надані матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є частково обґрунтованими, а заявлений ризик переховування обвинуваченого від суду об`єктивно існує і для запобігання йому необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про небезпідставність обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки воно підтверджується зібраними доказами, які містяться в матеріалах провадження та проаналізовані судом першої інстанції.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованого злочину, а отже обвинувачення не є очевидно безпідставним.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє як передчасні доводи захисника щодо відсутності належного підтвердження обставин, які дають підстави обвинувачувати ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого діяння.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_8 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує обґрунтоване обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись з огляду на чинники, пов`язані з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаного ризику у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_8 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризик з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомим. Про це свідчить зокрема характер інкримінованого останньому діяння, яке полягає у застосуванні обвинуваченим, за попередньою змовою із іншою особою, фізичного насильства до потерпілого ОСОБА_9 , що потягло смерть останнього. Наведене дозволяє грунтовно припускати антисоціальну спрямованість особи цього обвинуваченого, його зневажливе ставлення до суспільства та встановлених у ньому правил, життя та здоров`я інших осіб.

Впливає на вагомість встановленого ризику і те, що ОСОБА_8 не має на утриманні дітей та, будучи зареєстрованим у м. Києві, фактично проживав у Житомирській області, що вказує на його мобільність та відсутність прив`язки до конкретного місця проживання й обтяжуючих соціальних зв`язків.

Доводи апеляційної скарги захисника вищевказані обставини не спростовують, оскільки нових відомостей, істотних для справи, не містять та полягають в упередженій переоцінці обставин справи та відомостей про особу обвинуваченого, яким судом першої інстанції була надана правильна оцінка, з якою колегія суддів погоджується.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, незаконно утримується на на гауптвахті, а в умовах СІЗО, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана обставина виходить за межі питання, вирішеного оскарженою ухвалою суду.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Соборного районного суду м. Дніпра від 25 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4