ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000019 від 01 лютого 2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади на строк 10 (десять) років, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його фактичного затримання.

Строк відбування покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах судової влади, обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Обраний, в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без зміни.

Вироком вирішення питання про арешт майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно з вироком суду Верховною Радою України Радянської Соціалістичної Республіки схвалено 24 серпня 1991 року «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюються на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.

До системи адміністративно - територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема і Запорізька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1991 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

Відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали 31 травня 1997 року Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року № 13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 02 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, російська федерація (далі - рф) зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Запорізької, Херсонської та інших областей відноситься до території України.

Незважаючи на вищевикладене, 21 лютого 2022 року рф визнано так звані «донецьку народну республіку» та «луганську народну республіку» незалежними державами, попередньо впроваджуючи в період 2013-2022 років, із застосуванням засобів масової інформації, ідеї єдиного російського народу та відсутності української нації, вчиняючи неоголошені та приховані вторгнення на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств рф, організовуючи та підтримуючи терористичну діяльність, направлену на окупацію Донецької та Луганської областей та порушення територіальної цілісності України.

Надалі «президент» рф оголосив 24 лютого 2022 року про рішення розпочати так звану військову операцію в Україні.

Після цього, збройними силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і збройних сил рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військовим штабам і складам Збройних сил України, а також підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф 24 лютого 2022 року здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна через державний кордон України, який проходить територіями Автономної республіки Крим, Запорізької, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської та інших областей, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупували частину вказаної території, організували проведення псевдо-референдумів та прийняття незаконних, з огляду на норми міжнародних актів, рішень щодо включення окупованих територій Донецької, Запорізької, Луганської областей до складу суб`єктів рф, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У свою чергу, указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого неодноразово продовжувалася та який триває по даний час.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2012 року № 1207-VII, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

У ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією ряду населених пунктів Луганської області, починаючи з 2014 року та станом на 24 лютого 2022 року ОСОБА_8 постійно проживав на території м. Луганськ Луганської області та, відповідно, останньому були достовірно відомі наведені вище факти розв`язання та ведення рф агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, захоплення державних установ, організацій та військових частин, оскільки була безпосереднім очевидцем тих подій, які крім того широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації та набули розголосу у місцевого населення.

У свою чергу, громадянин України ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, Луганська область, у тому числі місто Луганськ, з 07 квітня 2014 року належить до тимчасово окупованої території України.

Після остаточної військової окупації Луганської області, представниками збройних формувань російської федерації узурповано всі владні повноваження на тимчасово окупованій території громади шляхом збройного захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, встановлення інституту військових комендатур, запровадження тотального контролю та жорсткого управління у всіх сферах життєдіяльності громади.

Продовжуючи встановлення тотального контролю та розповсюджуючи свою владу на захоплених військових шляхом територіях Луганської області, представники збройних формувань рф, діючи за підтримки місцевих колаборантів, окупаційної адміністрації та інших лояльних до держави-агресора верств місцевого населення із числа діючих та колишніх співробітників судових та правоохоронних органів України, всупереч порядку, встановленому Конституцією України, Законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про забезпечення права на справедливий суд», «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, створили 03 квітня 2023 року незаконний судовий орган, наділивши його всіма необхідними владними повноваженнями, так званий «Верховный Суд Луганской Народной Республики» (мова оригіналу), який розташований за адресою: Луганська область, м. Луганськ, вулиця Коцюбинського, 4.

Відповідно до Федеральних Законів рф № 6-ФКЗ від 04 жовтня 2022 року «О принятии в российскую федерацию Луганской Народной Республики и образовании в составе российской федерации нового субъекта - Луганской Народной Республики», № 86-ФЗ від 03 квітня 2023 року «О создании судов российской федерации на территории луганской народной республики и о внесении изменений в отдельные законодательные акты российской федерации» створено так званий «Верховный Суд Луганской Народной Республики» (мова оригіналу), який входить до складу судової системи рф, та юрисдикція якого розповсюджується на територію Луганської області.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначено, що окупаційна адміністрація рф - це сукупність державних органів і структур рф, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних рф самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Всупереч указаним правовим нормам, після повної окупації міста Луганськ та інших територіальних одиниць Луганської області військовослужбовцями збройних сил рф, ОСОБА_8 , маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а відтак усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, водночас підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів рф, які передбачають перебування України у сфері її впливу, а також з корисливих мотивів та хибного почуття кар`єризму, у порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вирішив використати факт встановлення окупаційної влади на території Луганської області у своїх особистих інтересах та не пізніше квітня 2023 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, будучи обізнаним із діяльністю судових органів, оскільки з 20 грудня 2011 року по 19 грудня 2014 року працював в Луганському окружному адміністративному суді на посадах секретаря судового засідання, а з 09 грудня 2020 року по 03 квітня 2023 року працював на посаді «главного специалиста отдела документооброта и делопроизводства» (мова оригіналу) у незаконному судовому органі ЛНР - так званому «Верховном Суде Луганской Народной Республики» (мова оригіналу), діючи всупереч інтересам держави України, її суверенітету та територіальної цілісності, підтримуючи агресію російської федерації проти України, погодився на пропозицію представників держави-агресора російської федерації та добровільно зайняв посаду «главного специалиста отдела документооброта и делопроизводства» (мова оригіналу) у незаконному судовому органі так званому «Верховном Суде Луганской Народной Республики» (мова оригіналу), створеному на тимчасово окупованій території.

Після цього, з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення окупованої території Луганської області, де зареєстрована юридична адреса та фактичне місцезнаходження згаданого незаконного судового органу, думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України, як єдиної законної влади на цій території, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Луганської області влади рф та ідей «російського світу», ОСОБА_8 , являючись «главным специалистом отдела документооброта и делопроизводства Верховного Суда Луганской Народной Республики» (мова оригіналу), забезпечував становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом безпосередньої участі у функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України (Луганська область), виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території Луганської області, реалізацію незаконної правової політики держави-агресора у різних сферах держави та виконував інші функціональні обов`язки, що полягали у прийомі, обліку та реєстрації вхідної кореспонденції, готуванні локальних нормативних актів у межах своєї компетенції, забезпеченні функціонування судової колегії шляхом реєстрації, обліку та систематизації розпоряджень, що стосуються затвердження її складу.

Діючи у такий спосіб та добровільно зайнявши посаду у незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території та виконуючи, в період не пізніше з квітня 2023 року по даний час, функції «главного специалиста отдела документооброта и делопроизводства Верховного Суда Луганской Народной Республики» (мова оригіналу), на тимчасово окупованій території Луганської області, забезпечуючи організаційне забезпечення роботи суду, ОСОБА_8 здійснив колабораційну діяльність.

Обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Не погодившись із рішенням суду, захисник подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого, в якій просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушень, передбачених ч. 7 ст. 111-1 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог посилається, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, відомості зазначені в ньому, не підтверджуються дослідженими доказами. Судом не надано належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме щодо їх належності і допустимості. Зокрема не ідентифіковано особу, не встановлено наявність трудових відносин, наявні часові невідповідності . Відсутні дані щодо добровільності зайняття посади та корисливий мотив. Відтак вважає, в діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того, сторона обвинувачення мала б довести, що після 21 квітня 2023 року ОСОБА_8 добровільно та свідомо зайняв посаду в органах судової влади рф. Також вважає, що призначене покарання без застосуванням ст. 69 КК України є надто суворим, також і в частині призначення додаткового покарання. З вищезазначених підстав просить вирок суду скасувати, та ухвалити новий, який виправдати ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинуваченого ОСОБА_8 належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, з дотриманням вимог ч. 8 ст. 135, ст. 323 КПК України, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Волинського апеляційного суду.

З урахуванням викладеного та вимог кримінального процесуального закону, колегією суддів прийнято рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та належним чином викладені та обґрунтовані висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК.

Судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia), який показань суду не надавав, будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Разом з тим, свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями допитаного свідка в режимі відеоконференції ОСОБА_9 , які є чіткими, послідовними та дають змогу частково відтворити всі обставини вчинення даного кримінального правопорушення, а саме, що вона працювала із ОСОБА_8 у Луганському окружному адміністративному суді, у 2011 році останній був прийнятий на посаду секретаря судового засідання, згодом останній надіслав заяву про звільнення. Їй невідомо, що останній робив після звільнення, писати заяву на переміщення він відмовився.

Крім того, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли ґрунтовну оцінку в судовому рішенні, зокрема: протоколом про результати негласної слідчої (розшукової) дії від 07 квітня 2024 року з додатком до цього протоколу - матеріальним носієм інформації - micro SD картою пам`яті зафіксовано, що в ході зняття інформації з електронних інформаційних систем - персонального комп`ютера, що знаходився в службовому кабінеті адміністративного приміщення, розташованого в місті Луганську, вулиця Коцюбинського, будинок 4, яке займають представники незаконного судового органу - так званого «верховного суду лнр», який використовувався керівником відділу документального забезпечення згаданого судового органу - ОСОБА_10 , отримано доступ до електронних копій службових та організаційних документів з приводу забезпечення роботи незаконного створеного судового органу на окупованій території. Зокрема виявлено документи судового органу окупаційної влади: плани роботи так званого «верховного суду луганської народної республіки за 2022-2023 роки; протоколи оперативних нарад працівників відділу обігу документів і діловодства вказаного суду з списками осіб присутніх на вказаних нарадах, на яких серед присутніх зазначено особу обвинуваченого ОСОБА_11 в якості головного спеціаліста відділу; відгуки щодо рівня знань, навиків та вмінь державних службовців і можливості призначення «класного чину державної цивільної служби», в тому числі обвинуваченому ОСОБА_12 ; графіки відпусток працівників згаданого вище відділу за 2022-23 роки, серед яких і обвинувачений; довіреність, видану, так званим головою суду, на отримання та відправку працівниками відділу незаконного судового органу, у тому числі обвинуваченому, несекретної документації з грифами «для службового користування», «комерційна таємниця» «президентське» тощо. Вказані документи віддруковані у протоколі.

Відтак, наведеним протоколом проведення негласної слідчої (розшукової) дії підтверджується факт працевлаштування обвинуваченого до незаконного судового органу окупаційної влади, його посади, виконання роботи з забезпечення діяльності незаконного судового органу та здійснення псевдосудом так званого «правосуддя», просування обвинуваченого по службі, отримання соціального забезпечення, тощо, що підтверджує його вступ на службу в незаконний судовий орган, виконання ними своїх службових обов`язків, а тому доводи захисника в цій частині не ґрунтуються на матеріалах справи.

Обвинувачений ОСОБА_8 зайняв посаду, мовою оригіналу, «главного специалиста отдела документооборота и делопроизводства верховного суда луганской народной республики», чим вчинили перехід на службу до ворога в умовах воєнного стану. Він обіймає посаду в незаконному судовому органі, виконує свої повноваження, забезпечуючи роботу незаконного судового органу, який узурпував повноваження законної судової влади на цій території.

Згідно цих документів, останній працював упродовж тривалого часу, саме на посаді в судовому органі самопроголошеної влади, а не примусово залучався до низько кваліфікованих робіт з усунення наслідків бойових дій. За цю роботу його заохочували, він подавав звіти в порядку оцінювання роботи державних службовців, зайняв посаду за результатами конкурсу, що вказує на добровільність його дій.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 липня 2024 року, за участю свідка ОСОБА_13 , встановлено, що останній за сукупністю ознак впізнав особу на фото №2 ( ОСОБА_8 ).

Дослідженим в судовому засіданні протоколом огляду від 07 серпня 2024 року, який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст. ст. 104, 105, 223, 237 КПК України з використанням ПЕОМ, зафіксовано, що під час переписки органом досудового розслідування з абонентом двох електронних поштових скриньок, які використовувалися відділом документального забезпечення незаконного судового органу де працює обвинувачений та власне особисто ним, 07 серпня 2024 року надіслані файлові повідомлення з текстом повідомлення про підозру ОСОБА_8 від 07 серпня 2024 року та його виклик до слідчого в якості підозрюваного.

У такий спосіб до обвинуваченого доведено суть та обставини, у чому його підозрюють/обвинувачують, інформують про виклики до слідчого, відтак ОСОБА_8 був обізнаний з проходженням процедури притягнення його до кримінальної відповідальності.

Також, дослідженою в судовому засіданні інформацією Управління стратегічних розслідувань від 14 травня 2024 року за № 2102/55/102/01, отримані з відкритих джерел офіційні нормативні акти російської федерації: федеральний закон №86-Ф3 від 03 квітня 2023 року щодо створення судів російської федерації на території луганської народної республіки і про внесення змін в окремі законодавчі акти російської федерації, яким фактично створено незаконний судовий орган та тимчасово окупованій території - так званий «верховний суд луганської народної республіки», інші нормативні акти щодо діяльності судів на території самопроголошеної «лнр».

ОСОБА_8 не звертався з клопотаннями про вихід з громадянства України та з питання оформлення подання про втрату ним громадянства України, продовжує перебувати громадянином України, що убачається з листа Міністерства закордонних справ України від 29 квітня 2024 року.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивні підстави не довіряти показанням вказаного вище свідка та відомостям, які містяться в письмових доказах, як у суду першої інстанції, так і в суду апеляційної інстанції відсутні.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених вище доказів, безсумнівно доводять, про добровільне зайняття громадянином України ОСОБА_8 посади в незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Твердження захисника щодо відсутності суб`єктивної сторони повністю спростовується дослідженими під час судового розгляду доказами, які визнані відповідно до ст.ст. 85, 86 КПК України належними і допустимими.

Між тим, такі доводи захисту були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними, як і твердження щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення під примусом.

Тому доводи апеляційної скарги про невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, є необґрунтованими.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання, саме у виді позбавлення волі, без застосування положень ст. 69 КК України, з призначенням додаткового покарання - з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади на строк та з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_8 , у зв`язку із чим, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення скарги захисника у цій частині.

Призначене судом ОСОБА_8 покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і, на думку суду апеляційної інстанції, повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

У даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК, а тому підстави для його скасування відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі не навів, у зв`язку із чим, подану ним апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржений вирок суду першої інстанції без зміни.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2025 року стосовно останнього без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: