Номер провадження: 11-кп/813/1811/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року в рамках кримінального провадження №0001344, внесеного до ЄРДР 08 жовтня 2023 року, за обвиунваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимого - вироком Київського районного суду м. Одеси від 16.08.2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 26.05.2023 року, та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ "ОСІ", якого затримано у залі судового засідання, у зв`язку з призначенням реальної міри покарання.

Початок строку покарання ОСОБА_9 визначено обчислювати з моменту затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення у період із дня його затримання по день набрання даним вироком законної сили, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі по день набрання вироком законної сили включно.

Речові докази по кримінальному провадженню:

- водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , серії « НОМЕР_1 », категорії «В», яке дійсне до 25.04.2025 року; грошову купюру номіналом 50 євро з серійним номером «UB » у кількості 1 шт вважати повернутими власнику ОСОБА_11 ;

- оптичний диск CD-R «ALLERUS», з фрагментами відеозапису під назвою «НЕМО»; оптичний диск формату DVD-R з фрагментами відеозапису під назвою «Кав`ярня»; - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 07.10.2023 о 13:55 год., завідомо знаючи, що відповідно до Указу Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_12 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України, який продовжується у визначеному законом порядку, перебуваючи на пляжі Ланжерон біля дельфінарію «Немо», який знаходиться за адресою: м. Одеса, пляж. Ланжерон, 25, помітив на бетонному білому бордюрі поруч з фонтаном «Немо» рюкзак чорного кольору з еко шкіри марки «Tunona SK 2430-20», в якій знаходились особисті речі потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В цей час, у ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення майна, а предметом свого злочинного посягання ОСОБА_9 визначив вищевказаний рюкзак чорного кольору з еко шкіри, в якій знаходились особисті речі, належні потерпілій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи повторно, ОСОБА_9 скористався тим, що потерпіла залишила рюкзак чорного кольору з еко шкіри «Tunona SK 2430-20», на бетонному білому бордюрі поруч з фонтаном «Немо» та відійшла, переконавшись, що його дії непомітні для оточуючих та носять таємний характер, розуміючи протиправний характер своїх дій та наслідків, які мають наступити, свідомо бажаючи їх настання, викрав вищевказаний рюкзак, вартістю 760 грн. 00 коп., в якому знаходився шкіряний гаманець рожевого кольору марки «Marco Coverno» вартістю 930 грн. 00 коп., у якому знаходились грошові кошти у розмірі 50 євро однією купюрою (на 07.10.2023 року офіційний курс НБУ становить 1927 грн. 50 коп.) та інші особисті речі, належні потерпілій, а саме: паспорт громадянина України на ім`я « ОСОБА_11 » № НОМЕР_2 , орган: 5119 від 29.09.2020 року, водійське посвідчення на ім`я « ОСОБА_11 », серії « НОМЕР_1 », зв`язка з ключами від квартири, банківська карточка «ПРИВАТБАНКУ» № НОМЕР_3 , які не становлять матеріальної цінності для потерпілої ОСОБА_11 .

Закінчивши всі дії, які ОСОБА_9 вважав за необхідне, для доведення свого злочинного наміру до кінця, місце вчинення кримінального правопорушення залишив, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Вказаним кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_11 , завдано матеріальний збиток на загальну вартість 3617 гривень 50 копійок.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок суду є незаконним, ухваленим з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки вирок обґрунтовано недопустимими доказами. В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

- єдиним доказом щодо розміру заподіяної шкоди є звіт про оцінку ТОВ «Оціночна фірма «Абакус», який не може бути допустимим доказом. За твердженням захисника, сторона обвинувачення мала б надати суду висновок товарознавчої експертизи щодо розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, проте всупереч п. 6 ч. 2 ст. 241 КПК України не виконала цього. Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не встановив розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, який є ознакою об`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, а тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 370 КПК України;

-є неприпустимим послання суду на попередню судимість ОСОБА_9 як на доказ його вини, оскільки це суперечить вимогам ст. 88 КПК України;

- судом першої інстанції при призначенні покарання залишено поза увагою позитивні характеристики органу пробації, а також процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , який, перебуваючи під запобіжним заходом у вигляді застави, належним чином виконував обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі наведеного захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати, кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з декриміналізацією, обраний запобіжний захід скасувати, внесену заставу повернути.

Позиції учасників судового розгляду.

Потерпіла та її представник належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, надали суду заяву про розгляд апеляційної скарги без їх участі (а.с.181).

Обвинувачений ОСОБА_9 належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду (а.с. 186-187), про поважні причини свого неприбуття не повідомив, з клопотанням про відкладання не звертався.

Вислухавши думку прокурора та захисника, які вважала за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілої та обвинуваченого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останніх, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи у відповідності до положень ч. 8 ст. 135 КПК України, для повідомлення останніх про призначення судового засідання в апеляційному суді, а їх участь у даному випадку є необов`язкова.

Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи своєї скарги, просив вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав, що вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року є законним та вмотивованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З положень ст. 94 КПК України випливає, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскаржуваний вирок свідчить, що суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 337 КПК України, оцінюючи досліджені у провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, прийшов до цілком обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Так, як під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, сторона захисту не оспорює факту причетності ОСОБА_9 до таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_11 (рюкзак; шкіряний гаманець рожевого кольору марки «Marco Coverno»; грошові кошти у розмірі 50 євро однією купюрою (станом на 07.10.2023 офіційний курс НБУ становив 1927 грн 50 коп.); паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_11 ; водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_11 ; банківська картка «ПриватБанк» № НОМЕР_4 ). Проте сторона захисту стверджує, що дослідженими доказами не встановлено елементу об`єктивної сторони складу інкримінованого кримінального правопорушення, а саме не встановлено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Суд першої інстанції, ретельно перевірив вказані доводи та дав на них відповіді і, належним чином умотивувавши своє рішення.

Що стосується посилань захисника у апеляційній скарзі на те, що суд належним чином не встановив розміру матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки, на його думку, розмір матеріальних збитків мав бути визначений шляхом проведення експертизи, то вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах процесуального закону.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18), обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями; по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 ст. 242 КПК України.

Положеннями ч. 2 ст. 242 КПК України передбачено перелік випадків, коли слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням (п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України).

Імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, розмір завданої потерпілій ОСОБА_11 шкоди суд першої інстанції встановив на підставі звіту про оцінку рюкзака чорного кольору з екошкіри марки «TUNONA» SK 2430-20 та шкіряного гаманця рожевого кольору марки «MARCO COVERNO». Згідно із зазначеним звітом, ринкова вартість рюкзака становить 760 грн, а гаманця 930 грн. Звіт був складений ТОВ «ОФ Абакус» (а.с. 1833, т. 2).

Оцінюючи зміст вказаного звіту, колегія суддів вважає, що ним доведено дійсний розмір заподіяної злочином шкоди, оскільки в ньому зазначено вартість викраденого майна станом на час вчинення злочину та з урахуванням його зносу (а.с. 20-33 т. 2). Перелік та найменування майна, вказаного у звіті про його вартість, повністю відповідає змісту протоколів оглядів від 26.10.2023 року (а.с.39-42 т. 2, а.с.44-48 т.2), протоколу прийняття заяви потерпілої (а.с. 4 т.2), показам потерпілої та самого обвинуваченого, наданими у судовому засіданні. ТОВ «Оціночна фірма «Абакус» має чинний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №172/21 від 04.03.2021 року та свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №1764 від 09.11.2004 року, здійснює оцінку рухомого майна відповідно до законодавства, а звіт складений кваліфікованим оцінювачем ОСОБА_13 .

З огляду на викладене, а також на те, що підстав проводити експертизу на установлення вартості викраденого рюкзаку та гаманця у цьому кримінальному провадженні не було, тому місцевий суд правильно послався на дані, що містяться в цій оцінці, у формулюванні обвинувачення, визначеного судом доведеним. Указаний доказ отримано у передбачений процесуальним законом спосіб, він відповідає вимогам статей 84, 85, 86 КПК України, і підстави вважати його неналежним та недопустимим відсутні.

Також колегія суддів враховує, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (частини 1, 2, 5 статті 22 КПК України).

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (частина 1 статті 26 КПК України).

У відповідності ст. 332 КПК України суд має право доручити проведення експертизи лише за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого.

Водночас колегія суддів зазначає, що стороною захисту ні під час судового розгляду, ні під час апеляційного розгляду клопотань про призначення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків не заявлялося. Крім того, обвинувачений повністю відшкодував завдану потерпілій шкоду, що також свідчить про визнання ним її розміру.

За вказаних обставин місцевий суд з`ясував усі передбачені ст. 91 КПК України обставини (зокрема, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням), і вмотивовано вирішив, що розглянуті докази в їх сукупності та у взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 .

Отже, твердження захисника про наявність підстав для закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки вартість викраденого обвинуваченим майна не підпадає під розмір, з якого настає кримінальна відповідальність за статтями 185 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції послався на попередню судимість ОСОБА_9 як на доказ його вини, що суперечить вимогам ст. 88 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 91 КПК України визначено чіткий перелік обставин, які підлягають доказуванню. Серед яких окрім події кримінального правопорушення та винуватості особи саме у цьому провадженні, є зокрема обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції встановив вину обвинуваченого виключно на підставі доказів, досліджених у межах цього кримінального провадження, а не на підставі попередньої судимості. Посилання суду першої інстанції на попередній вирок мало місце виключно у контексті обставин, які характеризують особу обвинуваченого, для подальшого призначення покарання (ст. 65 КК України), що не суперечить вимогам ст. 88, 91 КПК України і може бути враховано при індивідуалізації покарання

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції при призначені міри покарання враховані всі вимоги кримінального закону та положень судової практики: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; дані про особу обвинуваченого, який будучі працездатною особою, офіційно не працевлаштований; є особою раніше судимою, інкриміноване кримінальні правопорушення вчинив у період іспитового строку, фактично менше ніж через два місяці, така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі обвинуваченого не відбуваються суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його соціальної небезпечності; а також конкретні обставини справи наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування потерпілій завданої злочином шкоди, та зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів та підстав для пом`якшення покарання, не вбачає.

На думку колегії суддів апеляційного суду, процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_9 під час досудового та судового розгляду, який, перебуваючи під запобіжним заходом у вигляді застави, належним чином виконував обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, не може вважатися обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та суспільну небезпечність обвинуваченого як особистості, як на цьому наполягає сторона захисту.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування позитивної характеристики органу пробації, апеляційний суд зазначає, що висновок органу пробації можуть бути враховані судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, однак не є вирішальними під час призначення покарання (постанова ВС від 27.10.2020 у справі № 664/2526/19 (провадження 51-3420км20).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Невирішення судом першої інстанції питання про повернення застави не може бути самостійною підставою для скасування оскаржуваного вироку, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК України та не впливає на вирішення питань кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості чи призначення покарання. Це питання, відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК України, може бути вирішене судом, який ухвалив вирок без вирішення питання про повернення застави заставодавцю.

Ухвалений вирок не суперечить положенням статей 370, 374 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування вироку та закриття кримінального провадження, як про це йдеться у поданій апеляційній скарзі, при розгляді справи апеляційний суд не встановив.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року в рамках кримінального провадження №0001344, внесеного до ЄРДР 08 жовтня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4