УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 490/2115/25

провадження № 51-4763ска25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року в справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2025 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного Кодексу України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді 50 відсотків вартості товару - безпосереднього предмету порушення митних правил, а саме транспортного засобу марки «LAND ROVER FREELANDER», VIN № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (PL), загальною вартістю 51 000 грн 00 коп., що становить 25 500 грн 00 коп., з конфіскацією цього товару. Також указаною постановою стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 605, 60 грн на користь держави.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , задоволено частково, постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2025 року змінено, виключено з постанови посилання суду про стягнення з ОСОБА_5 судового збору у розмірі 605 грн 60 коп.

Не погоджуючись із наведеними вище судовими рішеннями, захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій висунув вимогу оскаржені судові рішення скасувати та «направити справу в Центральний районний суд м. Миколаєва на новий апеляційний розгляд».

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Частиною третьою ст. 428 цього Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції вправі відмовити у відкритті касаційного провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, без перевірки відповідності касаційної скарги вимогам ст. 427 цього Кодексу.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абз. 6 пп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Механізм реалізації права на судовий захист законодавець визначає виключно в законах України (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.

У положеннях п. 5 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (далі - Пакту), п. 1 ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) йдеться про право кожного, кого засуджено за будь-який злочин, кого суд визнав винним у скоєнні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції засудження й вироку, факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

Водночас Європейський суд з прав людини зазначив, що право доступу до судів не є абсолютним і може підлягати обмеженням; оскільки право доступу за своєю суттю вимагає регулювання державою, яке може змінюватися залежно від часу й місця та відповідно до потреб і можливостей суспільства та окремих осіб (рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року (заява № 8225/78, § 57).

Отже, за положеннями Конвенції та Пакту, заснування касаційних судів та встановлення в національному праві права на касаційне оскарження рішення суду не визнаються обов`язковими. Вирішення цих питань належить до сфери внутрішнього регулювання кожної держави, яка має право це унормувати на власний розсуд.

За приписами частин 2, 10 ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. Законодавець, керуючись приписами п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, забезпечив право на апеляційний перегляд справ про адміністративні правопорушення, проте не встановив права на касаційне оскарження судового рішення в цих справах.

Конституційний Суд України в Рішенні від 21 липня 2021 року № 5-р(II)/2021 констатував, що застосування припису ч. 10 ст. 294 КУпАП не суперечить положенням ч. 1 ст. 8, частин 1, 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, не призводить до порушення такої засади судочинства, як забезпечення у визначених законом випадках права на касаційне оскарження судового рішення, права на судовий захист та узгоджується із принципом верховенства права.

Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлене у ст. 294 КУпАП, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України.

Посилання захисника у касаційній скарзі в обґрунтування своїх вимог на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 334/5231/13-п є нерелевантним до даних правовідносин, оскільки та справа переглянута не Касаційним кримінальним судом Верховного Суду у порядку касаційної процедури, а Великою Палатою Верховного Суду в порядку, передбаченому Главою 24-1 КУпАП «Перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом».

Враховуючи вищевикладене, постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2025 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 КУпАП, п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 ,який діє в інтересах ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року в справі про адміністративне правопорушення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3