УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 584/1161/23

провадження № 51-1651 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну засудженого ОСОБА_4 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 23 травня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року,

встановив:

Як вбачається із наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, вироком Путивльського районного суду Сумської області від 23 травня 2024 року

ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз засудженого 22 лютого 2022 року вироком Путивльського районного суду Сумської області за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з установленим іспитовим строком 1 рік,

засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч. 1 ст. 317 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 307 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у незаконному придбанні, виготовленні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України; у наданні приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України; у незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі засудженийОСОБА_4 , як убачається із її прохальної частини, не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, порушує питання про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із невідповідністю призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами не враховано, що він активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень та має матір похилого віку, яка потребує його підтримки. Тому просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість засудженого ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, як убачається із прохальної частини його касаційної скарги, в ній не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні йому покарання не заслуговують на увагу, виходячи із зазначеного нижче.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас кримінальний закон передбачає у виняткових випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому суд повинен установити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків, спричинених кримінальним правопорушенням, і вжитих заходів для їх усунення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України під час призначення покарання, зобов`язаний не тільки перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, районний суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції, за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_4 в частині розміру призначеного йому покарання, дотримався наведених вимог матеріального права.

При цьому, обираючи винному покарання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше неодноразово судимий, не працює, не одружений, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання органом місцевого самоврядування характеризується формально позитивно, а громадськістю (сусідами)- виключно позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання винному, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття та сприяння органу досудового розслідування.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 317 КК України та ч. 2 ст. 307 КК України, відповідно до ст. 67 КК України, судом визнано рецидив злочинів.

Враховуючи всі обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 309 КК України, покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 317 КК України, та покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна, також в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки саме ці покарання є необхідними і достатніми для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, строком на 6 років з конфіскацією майна.

При цьому у поданій касаційній скарзі засуджений не наводить переконливих аргументів, які б вказували на наявність обставин, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчинених ним кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних речовин, та його особу та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Тому доводи касаційної скарги засудженого не спростовують висновків районного та апеляційних судів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять переконливих тверджень, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту щодо суворості призначеного покарання, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, призначене ОСОБА_4 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Тому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту, в тому числі і тим, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, та вмотивовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Інші доводи касаційної скарги засудженого не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення йому покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з якими необхідно було б змінити оскаржувані судові рішення, у провадженні не встановлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 23 травня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3