УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 552/1502/25

провадження № 51 - 4053 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року,

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 190 КК - до покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, 04 грудня 2024 року, у вечірній час доби, ОСОБА_5 , перебуваючи у підвальному приміщенні за адресою: вул. Зіньківська, 6/1-А в м. Полтава, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, під приводом здійснення телефонного дзвінка, заволодів мобільним телефоном марки Xiaomi Redmi 9 із сім-карткою НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , що належали його знайомому ОСОБА_6 , спричинивши останньому матеріальних збитків на суму 3290 грн 33 коп. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись чужим майном на власний розсуд.

Крім того, 11 лютого 2025 близько 18:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в торговому залі магазину «АТБ-маркет» №235, що за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 16, таємно, повторно, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, з корисливою метою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з полиці торгового стелажу скоїв крадіжку алкогольних напоїв на загальну суму 3842,31 грн. Вказані товари поклав до кошику, проте при спробі вийти з приміщення вказаного магазину «АТБ-маркет» №235, ОСОБА_5 був зупинений працівником охорони магазину, тим самим з причин, що не залежали від його волі, кримінальне правопорушення не було закінчено до кінця.

За тих самих обставин 21 лютого 2025 року о 19:30 ОСОБА_5 , перебуваючи в торговельному залі магазину «АТБ-маркет» №849 (м. Полтава, вул. Героїв ОУН, 2/1), викрав алкогольні напої на загальну суму 4022,64 грн, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від нього, оскільки його затримали охоронці магазину «АТБ-маркет».

Крім того, 22 лютого 2025 року, у період часу з 14:00 до 14:20, ОСОБА_5 , перебуваючи в торговельному залі магазину «АТБ-маркет» №129 (м. Полтава, вул. Соборності, 72), викрав алкогольні напої на загальну суму 6721,67 грн, але злочин знову не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 зазначає, що призначене ОСОБА_5 покарання є надмірно суворим, оскільки воно наближене до максимальної межі санкції, встановленої ч. 4 ст. 185 КК. На думку захисника, таке покарання не відповідає принципу співмірності, адже діяння не було доведене до кінця. У зв`язку із цим, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, призначивши ОСОБА_5 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням положень ст. 75 КК.

Крім того, захисник вказує, що суди обох інстанцій кваліфікували дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК як «закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, в умовах воєнного стану», чим, на його переконання, неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність. На думку захисника, оскільки ОСОБА_5 на час ухвалення вироку вважався таким, що не має судимості відповідно до ст. 89 КК, кваліфікуюча ознака «повторність» була відсутня та не могла бути йому інкримінована.

Посилаючись на положення ст. 412 КПК зазначає про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене апеляційним судом, який в ухвалі вказав, що підзахисний є «неодноразово судимим». На переконання захисника, ця обставина не відповідає фактичним даним справи та могла вплинути на висновки суду.

Наведені порушення призвели до призначення надто суворого покарання без урахування особи винного ОСОБА_5 , який визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, у зв`язку з чим судовий розгляд було проведено у порядку, передбаченому ст. 349 КПК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, установлених судами нижчих інстанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з долученої до касаційної скарги захисника копії вироку, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції учасники судового процесу не заперечували встановлені обставини, у зв`язку з чим провадження було розглянуто за правилами ч. 3 ст. 349 КПК.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчинених злочинів, особисті дані про винного, який повністю визнав свою вину, також обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, збіг тяжких життєвих обставин, при цьому обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням всіх обставин кримінального провадження, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання, пов`язане з позбавлення волі.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 та не знайшов підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

При цьому, апеляційний суд зазначив, що з урахуванням особи винуватого та обставин, у тому числі тих, що пом`якшують покарання, виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням не є можливим.

Призначене ОСОБА_5 покарання, розмір якого визначений в межах санкції інкримінованих статей з урахуванням вимог ст. 68 та ст. 70 КК за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

З указаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Відповідно до санкції ч. 4 ст. 185 КК за вчинення крадіжки в умовах воєнного стану передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Водночас частиною 3 ст. 68 КК передбачено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що призначене попередніми судами покарання ОСОБА_5 відповідає загальним засадам, які передбачені статтями 50, 65, 68 КК та не є надто суворим.

Щодо доводів захисника про неправильне застосування закону, вони є необґрунтованими, оскільки провадження щодо ОСОБА_5 розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.

Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Натомість таких, які могли вплинути на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_5 касаційна скарга захисника не містить.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3