УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 161/6463/24

провадження № 51-4771 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002795, по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Ровеньки Луганської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ровеньки Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Волинського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2022 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_5 , у точно невстановлений досудовим розслідуванням час навесні 2023 року, вступив у попередню змову із ОСОБА_6 , домовившись про заволодіння грошовими коштами військовослужбовця ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_6 познайомилася у соціальній мережі «Фейсбук», шляхом його обману та зловживання його довірою.

Так, ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» за адресою: м. Рівне, вул. Дворецька, буд. 116, діючи з єдиним протиправним умислом, спрямованим на заволодіння грошовими коштами потерпілого, повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_6 , шляхом зловживання довірою ОСОБА_7 та обману останнього, що виразилось у повідомленні завідомо неправдивої інформації про обставини, які нібито відбуваються та у зв`язку із чим, ОСОБА_6 потребує коштів, у період часу з 15 червня 2023 року по 11 серпня 2023 року заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 у загальному розмірі 25000 грн, які останній перерахував зі своєї банківської картки на банківські картки, які йому надавала ОСОБА_6 . Тим самим, останні спричинили потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на вищевказану суму.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 01 жовтня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить призначити ОСОБА_5 більш м`яке покарання.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди, призначаючи покарання ОСОБА_5 , яке є занадто суворим, не взяли до уваги той факт, що останній свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, а також те, що потерпілий претензій до нього не має.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та правильності кваліфікації його дій, а також стосовно ОСОБА_6 у касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, дослідив докази у справі в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії не тяжкого злочину, а також дані про особу обвинуваченого, зокрема його вік, інформацію про стан здоров`я, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних умисних корисливих злочинів, відбував реальні міри покарання, та вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення перебуваючи у ДУ «Рівненський слідчий ізолятор».

Крім того, місцевий суд урахував обставину, яка пом`якшує покарання, у виді щирого каяття, в також встановив відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

За наслідками судового розгляду, апеляційний суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що місцевий суд призначаючи ОСОБА_5 покарання, взяв до уваги і особу потерпілого, який є військовослужбовцем та наразі несе службу у лавах ЗСУ, а також його заяву, в якій останній повідомив, що шкода йому не відшкодована, будь-які претензії до обвинувачених відсутні, на їх суворому покаранні не наполягав.

Втім, варто зауважити, що думка потерпілого щодо визначення обвинуваченому виду та розміру покарання не є процесуальною вимогою, а думкою, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень.

Тож, урахувавши викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 190 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни або скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Тож, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3