Справа №588/1342/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/651/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Вимагання
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового апеляційного провадження кримінальне провадження № 588/1342/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 26.11.2025 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки запобіжний захід у виді домашнього арешту повністю забезпечить виконання процесуальних рішень у справі та належну процесуальну поведінку обвинуваченого, ОСОБА_7 навчається у СНАУ, має постійне місце проживання, тісні соціальні зв`язки.

У Лебединському районному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 310 КК, судовий розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою ще не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що оскільки ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати і не зменшились.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 26.11.2025 обвинуваченому ОСОБА_7 був продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти цим ризикам.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Згідно ст. 177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ч. 1 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а згідно ч. 2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 3 ст. 331 КПК). При цьому обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції»).

Оскільки обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 310 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_7 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на це, урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинувачених та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності їх поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що вони можуть ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що обвинувачений може переховуватись від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення, ці ризики не зменшилися та є актуальними і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, зважаючи на спрямованість та кількість епізодів злочинної діяльності.

Важливо зауважити, що у разі значної складності кримінальне провадження може тривати протягом значного періоду часу, це не буде порушенням розумних строків, про що констатував ЄСПЛ у своєму рішенні від 22.05.1998 в справі «Хозе проти Нідерландів», а саме «зважаючи на складність справи, а також на обрану стороною захисту тактику допиту великої кількості свідків, установлено відсутність факту порушення розумних строків навіть у випадку тривалості процедур понад 8 років». «Розумність тривалості провадження має оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника і відповідних органів; вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, за якими підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду; з урахуванням обставин справи тривалість судового розгляду навіть понад 5 років 2 місяці не визнано надмірним для розгляду складної справи» (рішення ЄСПЛ у справі «Рінгайзен проти Австрії»).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення обвинуваченому, ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав громадян від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що запобіжний захід у виді домашнього арешту повністю забезпечить виконання процесуальних рішень у справі та процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки ОСОБА_7 навчається у СНАУ, має постійне місце проживання, тісні соціальні зв`язки, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід, суд першої інстанції врахував, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.04.2023 ОСОБА_9 був засуджений за вчинення, в тому числі, тяжкого злочину проти власності, а злочин за однім із епізодів в межах даного кримінального провадження, вчинив у період іспитового строку, тому і дійшов обґрунтованого висновку про негативну характеристику ОСОБА_7 і його поведінки.

Підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт колегія суддів не вбачає, оскільки беручи до уваги те, що ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, серед яких є тяжкі злочини, такий запобіжний захід, як домашній арешт, не зможе запобігти встановленим судом першої інстанції ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів бере до уваги відсутність в обвинуваченого постійного джерела доходів, те, що інкриміновані йому правопорушення були вчинені з корисливих мотивів, тому перебуваючи на волі існують реальні ризики продовження обвинуваченим ОСОБА_9 своєї злочинної діяльності.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення, оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 26.11.2025 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_5 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4