ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/9704/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1991/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Харкова від 16.07.2025 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, який на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та призначено покарання позбавлення волі на строк 5 років.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахується з моменту набрання вироком законної сили та зараховано у строк покарання термін тримання під вартою, а саме з 15.05.2025 по 12.06.2025, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді домашнього арешту із забороною у період часу з 19 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступної доби залишати місце реєстрації: АДРЕСА_1 , з використанням електронних засобів контролю, залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова у справі №638/7744/25 від 29.04.2025.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати за проведення судової експертизи в розмірі 5160 гривень.

Цим вироком встановлено, що у період дії воєнного стану, поширеного на території України, коли підрозділи збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення в Україну з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, будучи обізнаним про Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 23.04.2025 приблизно о 13 год. 35 хв. ОСОБА_7 перебував у гуртожитку від ХНУМ ім. І.П. Котляревського, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мирослава Мисли буд. 50, де по найму виконував роботу з установки вікон. Проходячи біля кімнати охорони на першому поверсі, а саме біля виходу з гуртожитку, ОСОБА_7 побачив будівельні матеріали у мішках, на яких лежав мобільний телефон темного кольору POCO x4 Pro. 5G, 256 gb, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 , s/n НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_11 . У цей час у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно, таємно, у період воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу викрав зазначений мобільний телефон, вартість якого, згідно з висновком експерта від 01.05.2025 №6250, становить 5160,33 грн. Після чого, ОСОБА_7 разом з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 5160,33 грн.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисниками ОСОБА_8 та ОСОБА_10 подані апеляційні скарги.

В своїй апеляційній якій просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 16.07.2025 стосовно ОСОБА_7 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану, повторно.

Також просить ухвалити новий вирок судом апеляційної інстанції, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємного викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, вчиненого повторно, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, з урахуванням вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 11.07.2025, остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, дійшов безпідставного висновку щодо відсутності кваліфікуючої ознаки в діях обвинуваченого вчинення крадіжки повторно, оскільки останній був засуджений 11.07.2025 вироком Індустріального районного суду м. Харкова за ч.4 ст.185 КК України (за епізодами злочинної діяльності 08.01.2023, 22.01.2023, 22.01.2024), тобто до ухвалення вироку у цій справі.

Крім того, прокурор зазначає, що суд першої інстанції помилково не призначив ОСОБА_7 за оскаржуваним вироком остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із врахуванням вироку Індустріального районного суду м. Харкова за ч.4 ст.185 КК України, яким його було засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Прокурор також зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання недостатньо враховані відомості про особу обвинуваченого, який до засудження офіційно не був працевлаштованим, вів антисоціальний спосіб життя, був неодноразово засуджений за вчинення умисних корисливих злочинів.

Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить повністю скасувати вирок Шевченківського районного суду міста Харкова від 16 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 .

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу захисник зазначає, що із наявних матеріалів вбачається, що в провадженні Орджонікідзевського (у даний час Індустріального) районного суду м. Харкова знаходилося об`єднане кримінальне провадження №0001403 від 16.09.2023 року і №0000209 від 05.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, яке було вчинено 08.01.2023, а кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні було вчинено 23.04.2025 на території Шевченківського району м. Харкова, у звязку з чим, на думку апелянта, було порушено правила територіальної підсудності та існували підстави для направлення кримінального провадження з Індустріального районного суду м.Харкова на розгляд до Шевченківського районного суду м.Харкова.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 16.07.2025 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, пом`якшивши його і застосувавши положення ст. 75 КК України.

В обґрунтування свої апеляційної вимоги захисник зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років позбавлення волі є занадто суворим, оскільки у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, повністю підтвердив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, надав пояснення щодо місця, часу, способу його вчинення так, як вони встановлені судом.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити, заперечуючи щодо задоволення апеляційних скарг сторони захисту, думку обвинуваченого та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційних скарг захисників належить відмовити, виходячи з наступного.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Разом з цим, колегія суддів бере до уваги правові висновки, які міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2018 (справа № 756/5578/15-к, провадження № 13-3 зво18), положення ст. 349 КПК України не передбачають абсолютну відмову особи від права на апеляційне оскарження вироку, а встановлюють єдине обмеження для оскарження - заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду. З інших підстав можливо оскарження вироку, ухваленого за результатами розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Верховний Суд у своїй постанові від 14.05.2025 у справі № 757/37682/23-к (провадження № 51-4070 км 24) зазначив, що вирок місцевого суду, ухвалений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, може бути оскаржено в апеляційному порядку у зв`язку з істотним порушенням прав обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності перегляду оскаржуваного вироку за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 .

Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо скасування оскаржуваного вироку з підстав, як зазначає апелянт, порушення територіальної підсудності розгляду у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів апеляційного вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Вимога щодо компетентності суду, який ухвалив судове рішення, визначена положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), а саме права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 8 ч. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Правила про підсудність ґрунтуються на основних засадах судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, засадах кримінального провадження, визначених у главі 2 КПК України, а також засадах організації судової влади.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають положення ст. 7 Загальної декларації прав людини та ст. 14 ч. 1 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права .

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України, ст. 10 КПК України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Відповідно до ч.1 ст.32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, який прокурор вважає встановленим та визнане судом першої інстанції доведеним, у кримінальному провадженні №0000786 від 23.04.2025 ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин за ч.4 ст.185 КК України 23.04.2025 приблизно о 13 год. 35 хв., перебуваючи у гуртожитку від ХНУМ ім. І.П. Котляревського, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мирослава Мисли буд. 50, тобто на території Шевченківського району міста Харкова.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000786 від 23.04.2025, здійснювали слідчі СВ ХРУП №3 ГУНП в Харківській області та група прокурорів Шевченківської окружної прокуратури.

Після завершення досудового розслідування та виконання вимог ст.290 КПК України, обвинувальний акту цьому кримінальному провадженні №0000786 від 23.04.2025 було направлено на розгляд до Шевченківського районного суду м.Харкова, тобто в межах територіальної юрисдикції якого було вчинено інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення за ч.4 ст.185 КК України.

З огляду на вищевикладене, відсутні процесуальні підстави вважати, що під час розгляду цього кримінального провадження було порушено правила підсудності, передбачені ч.1 ст.32 КПК України, як про це зазначає захисника ОСОБА_8 .

Також належить зазначити, що, відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, у зв`язку з чим твердження захисника ОСОБА_8 про необхідність скасування оскаржуваного вироку у зв`язку з тим, що в інших судах першої інстанції перебували чи перебувають інші кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, є безпідставними та суб`єктивними.

Крім того, посилаючись в апеляційній скарзі на такі порушення, сторона захисту взагалі не вказує, як вони перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Отже, доводи захисника ОСОБА_8 в цій частині слід також визнати необґрунтованими.

Разом з цим, перевіряючи оскаржуваний вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що доводи поданої апеляційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, не позбавлені правових та фактичних підстав, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим - є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Статтею 70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ОП ККС ВС), викладеним у постанові від 23.09.2019 (справа № 199/1496/17, провадження № 51-2631км19), якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання на підставі і в порядку ст. 75 КК, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інше кримінальне правопорушення, за яке вона засуджується до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням, суд визначає остаточне покарання згідно з ч.4 ст.70 КК, а також звільняє особу від відбування остаточного покарання, встановивши іспитовий строк за правилами ст. 75 КК.

З матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні 23.04.2025 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

При цьому, 11.07.2025 вироком Індустріального районного суду м.Харкова у справі № 644/9324/23 ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні 08.01.2023, 22.01.2023 та 22.01.2024 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, з призначенням йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Тобто, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин до ухвалення вироку Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025.

Вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025 у справі № 644/9324/23 набрав законної сили 18.09.2025.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 не оспорювали наявність вироку Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025 у справі № 644/9324/23, який набрав законної сили.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку щодо необхідності виключення з правової кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України кваліфікуючу ознаку вчинення злочину повторно.

Крім того, у мотивувальній частині оскаржуваного вирок суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за інкримінований йому злочин у цьому кримінальному провадженні без застосування до нього положень ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням вироку Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025 у справі № 644/9324/23.

Проте суд першої інстанції, ухвалюючи таке рішення, не повною мірою дотримався вимог ст. 70 КК України, з огляду на таке.

За змістом ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними частинами 13 цієї статті (сукупність кримінальних правопорушень).

При цьому, колегія суддів бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що викладені в його постанові від 19.02.2025 у справі № 759/22685/23 (провадження № 51-4732км24), з якого вбачається, що законодавець чітко визначив момент у часі щодо необхідності застосування правил, передбачених приписами ч. 4 ст. 70 КК України - постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили.

Ця позиція також узгоджується з висновками, викладеними в постанові ОП ККС ВС від 01.06.2020 у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18).

Отже, вищенаведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності в діях ОСОБА_7 кваліфікуючої ознаки «вчинення злочину повторно», а також помилково ухвалив оскаржуваний вироку без застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначенні обвинуваченому остаточного покарання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справ в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Статтею 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

За таких обставин, оскаржуваний вирок підлягає зміні, кваліфікувавши дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та в умовах воєнного стану

Крім того, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч.1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України в частині призначеного ОСОБА_7 покарання не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням за правилами ст.420 КПК України апеляційним судом нового вироку, адже, погіршується становище обвинуваченого.

Тому, доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного незастосування до обвинуваченого положення ч.4 ст.70 КК України є обґрунтованими.

Згідно п.1 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначеного покарання ОСОБА_7 в межах апеляційних доводів сторони обвинувачення та захисту щодо м`якості і суворості призначеного покарання відповідно, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 колегія суддів, дотримуючись вимог ст.ст.50,65 КК України, враховує ступень тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину, наявність обставин, що пом`якшує покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу обвинуваченого.

Зокрема, вивченням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він офіційно не працевлаштований, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, перебуває на диспансерному (профілактичному) обліку, з 01.2023 синдром залежності від опіатів (F.11.2), впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП ХОР «ОПНД №3» не звертався, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, останній раз був засуджений за вироком Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025 ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнає його щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості у повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій.

Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Тобто, системний характер вчинення ним умисних тяжких злочинів, в тому числі в умовах воєнного стану, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень, а тому колегія суддів критично оцінює доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 має намір стати на шлях виправлення.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що суд призначив ОСОБА_7 явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично врахував усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, у тому числі наявність обставини, що пом`якшують покарання, про які зазначає в своїй апеляційній скарзі.

Отже, обставини, на які посилається захисник ОСОБА_10 , в тому числі на щире каяття обвинуваченого, враховані як судом першої інстанції, так і колегією суддів при призначенні покарання за ч.4 ст.185 КК України, у зв`язку з чим вони не є достатніми для зміни оскаржуваного вироку шляхом застосування до ОСОБА_7 положень статей 69 та 75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні мінімального покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України, про що також зазначав прокурор у своїй апеляційній скарзі.

Остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за правилами ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, оскільки у цьому кримінальному провадженні обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин 23.04.2025, тобто до ухвалення вироку Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025 у справі № 644/9324/23, який набрав законної сили 18.09.2025.

Разом з цим, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, наведені вище відомості про особу обвинуваченого, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, і вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 призначити останньому, на підставі ч.4 ст.70 КК України, покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, але в іншому розмірі, ніж це зазначене в апеляційній скарзі прокурора.

Саме таке покарання, на думку колегії, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, що відповідає вимогам норм ч. 2 ст. 50 КК України стосовно дотримання мети кримінального покарання.

З огляду на викладене, апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги захисників належить залишити без задоволення.

Крім того, згідно відповіді начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень ДУ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_12 від 01.12.2025, в порядку виконання вироку Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025 у справі № 644/9324/23 ОСОБА_7 було затримано 13.11.2025 о 09 год. 00 хв.

Таким чином, відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, ОСОБА_7 належить зарахувати у строк покарання за цим вироком покарання, відбуте частково за попереднім вироком Індустріального районного суду м.Харкова від 11.07.2025, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Окрім цього, обвинуваченому ОСОБА_7 належить зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадження, а саме з 15.05.2025 (ухвала слідчого судді від 15.05.2025 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) по 13.06.2025, включно (ухвала суду першої інстанції від 13.06.2025 про зміну запобіжного заходу).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не вбачається.

Поряд з цим належить врахувати, що відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційній скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити.

Кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Індустріального районного суду м.Харкова від 11 липня 2025 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, у строк призначеного покарання зарахувати ОСОБА_7 частково відбуте ним покарання за вироком Індустріального районного суду м.Харкова від 11 липня 2025 року, а самез 13 листопада 2025 року по 30 листопада 2025 року включно.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня набрання цього вироку законної сили, тобто з 01 грудня 2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 травня 2025 року по 13 червня 2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В решті вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Головуючий

Судді :