Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2078/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/964/25
Категорія ч.5 ст.407 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0001795 за апеляційною скарг ою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, який на утримання має одну неповнолітню дитину, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_8 мінімальний строк покарання в межах санкції ч.5 ст.407 КК України із застосуванням положень ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що судом не достатньо враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проходження служби та проживання характеризується задовільно, має на утриманні одну неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину визнав у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину.

Вироком Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 встановлено обчислювати з моменту його затримання у порядку приведення вироку до виконання.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, солдат ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 07.12.2023 близько 14 години самовільно залишив місце служби, а саме: розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується на полігоні зазначеної військової частини в АДРЕСА_3 та проводив час на власний розсуд до 04.04.2024, коли прибув у супроводі працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 у другій слідчій відділ (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому за адресою: м. Житомир, вул. Перемоги, 54.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 обов`язки військової служби солдат ОСОБА_8 не виконував, перебуваючи поза межами військової частини, правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення військової частини та його причини не повідомив та проводив час на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення апеляційного розгляду не подавав.

Захисник та прокурор не заперечували про проведення апеляційного розгляду у відсутності обвинуваченого, участь якого в апеляційному розгляді не є обов`язковою. Захисник підтвердив, що позиція захисту узгоджена і обвинуваченому відомо про час та місце апеляційного розгляду, але він не бажає приймати участь в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався вказаних вимог закону.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, вчинені в умовах воєнного стану, за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч.5 ст.407 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді позбавлення волі в межах ч.5 ст.407 КК України, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст. 50, 65-67 КК України.

Так, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , судом першої інстанції враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Окрім того, судом першої інстанції враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проходження служби та проживання характеризується задовільно, має на утриманні одну неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, вину визнав у вчиненому.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про те, що призначене обвинуваченому покарання є занадто суворим, оскільки відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Доводи апелянта про можливість застосування до призначеного обвинуваченому покарання положень ст.75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на вимогам кримінального закону.

Так, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-ІХ від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни до статті 75 КК України, відповідно до яких встановлено заборону застосування положень ст.ст.69, 75 КК України у разі засудження за злочин, передбачений зокрема статтею 407 КК України.

Отже, призначення іншого більш м`якого виду основного покарання, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, про що просить апелянт, у разі засудження за статтею 407 КК України, не передбачено законом. При цьому, колегією суддів враховано, що подія злочину мала місце після набрання вказаним законом чинності.

Доводи апелянта про те, що судом не повно враховано обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та особу останнього, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції повністю враховані, внаслідок чого призначено обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.5 ст.407 КК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: