Справа №949/2185/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000183 від 01 липня 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Смородськ Дубровицького району Рівненської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, освіти середньої спеціальної, раніше не судимого, одруженого, на момент вчинення злочину проходив військову службу на посаді стрільця 2-го відділення 3-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти патрульного батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_5 30 червня 2023 року приблизно о 22 годині 40 хвилин, керуючи транспортним засобом, автомобілем марки Citroen BX 19 RD Break, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в якому перебували пасажири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , рухаючись по автодорозі Городище - Рівне - Старокостянтинів в селі Бродець Сарненського району Рівненської області, зі сторони села Висоцьк в напрямку села Городище Сарненського району Рівненської області, в темну пору доби, з увімкненим ближнім світлом фар та швидкістю приблизно 70 км/год, що перевищує допустиму для населеного пункту (50 км/год), в порушення вимог пунктів 12.1, 12.2 та 12.4 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, діючи із злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини на ліве узбіччя по ходу руху, де відбулося перекидання автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних забійно-рваних ран голови, шиї, лівої нижньої кінцівки, множинних саден тулубу, кінцівок, забою грудної клітини, розриву селезінки в проєкції її діафрагмальної поверхні, що було ускладнено внутрішньочеревною кровотечею, які в комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення ОСОБА_5 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух безпечно керувати ним, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Допитаний в суді обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правоворушення визнав повністю, підтвердивши зазначені у обвинувальному акті обставини. У вчиненому обвинувачений щиро розкаюється.

Захисник ОСОБА_4 просив при обранні міри покарання обвинуваченому врахувати наявність пом`якшуючих обставин, зокрема визнання ним вини та щире розкаяння, добровільне відшкодування завданих збитків ще до початку досудового розслідування та активне сприяння розкриттю злочину та врахувати відсутність обтяжуючих обставин, а також думку потерпілого, у якого відсутні претензії до обвинуваченого. Тому, зважаючи на наявність пом`якшуючих обставин, зважаючи на позитивну характеристику обвинуваченого, який, в тому числі, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку та учасником бойових дій, просив призначити покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі та застосувати ст. 69 КК України перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції статті, а саме призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами. Вважає, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

У своїй заяві потерпілий ОСОБА_6 просить розгляд кримінального провадження провести без його участі. Зазначив, що претензій до обвинуваченого не має, завданий йому збиток відшкодований в повному обсязі. Визначення міри покарання покладає на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив розглянути кримінальне провадження не досліджуючи докази щодо тих обставин, які не оспорюються, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнає повністю.

Просив визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Таким чином, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, підтвердивши викладене в обвинувальному акті та фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності його позиції, суд, з`ясувавши думку учасників судового процесу, роз`яснив сторонам кримінального провадження вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу дослідження доказів, за згодою учасників судового процесу, визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім письмових доказів по справі, що характеризують особу обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, встановлені доказами, які судом не були досліджені. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його мотиви, а також інші обставини, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, або взагалі звільненням від покарання за окремими епізодами справи.

Проте, суд пересвідчився, що позиція учасників судового розгляду щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження у судовому засіданні під час судового розгляду. Так, останній надав показання стосовно обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, які повністю узгоджуються зі встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, викладеними в обвинувальному акті і його дії органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - Постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, згідно ст. 12 КК України класифікується, як тяжкий злочин.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_5 , суд враховує те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (а.п. 151), на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває (а.п. 153-154), за місцем проживання характеризується позитивно (а.п. 150).

Крім того, суд зважає на те, що обвинувачений ОСОБА_5 є учасником бойових дій, що стверджується доданим посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 02 березня 2023 року Головним управлінням Національної гвардії України.

При цьому, суд визнає зазначену в обвинувальному акті пом`якшуючу покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обставину - щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Так, у судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

До того ж, суд, крім поданої заяви потерпілим ОСОБА_6 в ході судового розгляду, зважає також на наявну у матеріалах кримінального провадження заяву потерпілого ОСОБА_6 (а.с. 157) в якій значиться, що він з приводу отриманих тілесних ушкоджень в дорожньо-транспортній пригоді до обвинуваченого ОСОБА_5 жодних претензій матеріального та морального плану не має, так як завданий збиток йому був відшкодований в повному обсязі та в подальшому таких претензій мати не буде.

Тому суд, відповідно до приписів ст. 66 КК України, визнав пом`якшуючими покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обставини визнання ним винуватості та добровільне відшкодування завданого збитку.

Водночас, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , що передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

У п. 4 вказаної Постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 Постанови №7).

У п. 2 Постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

При цьому, відповідно до п. 1 Постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).

Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).

Таким чином, визначаючи міру і вид покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, відшкодування завданої шкоди, а також те, що він повністю визнавши свою вину, щиро розкаявся, надав показання, як в ході досудового розслідування, так і в судовому засіданні щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, що свідчить про його небайдужість до наслідків, що настали, тому вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання в межах санкції статті інкримінованого за вказане кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, судом враховується думка потерпілого, який не наполягав на суворості покарання та ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Вирішуючи питання про необхідність призначення альтернативного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України суд враховує наступне.

Так, судом встановлено, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України віднесено до злочинів проти безпеки руху, крім того порушення Правил дорожнього руху України, допущені обвинуваченим, знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками. До того ж, суд зважає на ту обставину, що на момент дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений не мав посвідчення водія відповідної категорії, а отримав таке посвідчення лише 02 липня 2025 року.

Відтак, суд вважає необхідним застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки даний злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу, а протиправні дії обвинуваченого пов`язані з грубим порушенням вимог Правил дорожнього руху України, призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого заподіяні потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Разом з тим, враховуючи позицію захисника та думку потерпілого, зважаючи на те, що обвинувачений не притягувався до кримінальної відповідальності, має позитивну характеристику, вжив заходи за яких у потерпілого відсутні жодні вимоги до нього, суд приходить до висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому, на переконання суду, необхідно призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Крім того, таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_5 тому вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання в межах санкцій статті інкримінованої за вказане кримінальне правопорушення саме у виді позбавлення волі застосувавши при цьому ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, із встановленням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

До того ж, на покаранні, пов`язаного з реальним позбавленням волі наполягав лише прокурор, проте без належного обґрунтування, щодо конкретних та об`єктивних обставин справи.

Що ж стосується того, що суд призначає додаткове покарання у виді позбавлення права керування терміном не на 2 роки, як на тому наполягав прокурор в судовому засіданні, а лише в мінімальній межі, яка передбачена для даного виду покарання, як додаткового, - терміном 1 (один) рік, то суд свою правову позицію в даному випадку обґрунтовує наступним

Перш за все, суд наголошує на тому, що прокурором в судовому засіданні під час судових дебатів взагалі не обґрунтовано, чому необхідно позбавляти обвинуваченого саме на 2 роки позбавлення права керування транспортними засобами і це при тому, що прокурор особисто наголошував суду на наявність пом`якшуючих обставин, позитивну характеристику обвинуваченого, його бойовий досвід у захисті України та наявність у нього статусу учасника бойових дій.

На противагу прокурору, суд обґрунтовує свою правову позицію щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання в мінімальній межі тим, що він скоїв кримінальне правопорушення вперше, яке скоєне не в стані алкогольного сп`яніння, а поведінка обвинуваченого свідчить про його щире каяття та визнання вини, що, на думку суду є важливим та що варто враховувати при призначенні додаткового покарання.

Тому, зважаючи на викладене вище, суд вважає, що визначене судом покарання, на переконання суду, буде дієвим і виправданим та повністю відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_5 .

Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлено.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід не обирався.

Питання про речові докази та розподіл процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 100, 124 КПК України.

Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 липня 2023 року накладено арешт на автомобіль марки "Citroen", д.н.з. НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

У зв`язку з тим, що провадження по даній кримінальній справі закінчується, суд вважає, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту на зазначене майно, оскільки зняття вказаного обтяження не перешкоджає виконанню судового рішення в майбутньому.

Керуючись ст.ст. 100, 124, 174, 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_5 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_5 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України додатково покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_5 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Скасувати арешт, накладений на майно на підставі ухвали слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 липня 2023 року, а саме на автомобіль марки "Citroen", д.н.з. НОМЕР_4 .

Речовий доказ:

-автомобіль Citroen BX 19 RD Break, реєстраційний номер НОМЕР_5 , який зберігається в складському приміщені, що за адресою: м. Дубровиця вул. Юрія Колесника, 88-ж, Сарненського району Рівненської області - повернути власнику ОСОБА_8 , жителю АДРЕСА_3 .

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/118-23/7164-IT від 08.08.2023 - 2868,00 грн.; на проведення судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю №10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження» №СЕ-19/118- 24/14913-ІТ від 07.02.2025 3979,50 грн.; на проведення судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю №10.1 «Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди» №СЕ-19/118-25/7860-ІТ від 04.06.2025 2674,20 грн., що в загальному становить 9521,70 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот двадцять одна гривня сімдесят копійок).

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1