ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/818/36/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника

власника майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000065 від 10.01.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 114-1, ч.5 ст. 191 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та накладено арешт шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні № 0000065 від 10.01.2024 року, на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон «iPhone 16 Pro» з ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , у який встановлена сім-карта з н.т. НОМЕР_3 ;

- ноутбук «MacBook Air» з s/n: J6J7QG947X;

- щоденник синього кольору з написом «2025» на обкладинці з чорновими записами ОСОБА_8 ;

- аркуш паперу формату А5 з чорновими записами ОСОБА_8 , які починаються зі слів «1. МО мішок спальний ТС2023…»;

- аркуш паперу формату А4 з друкованою таблицею та чорновими записами ОСОБА_8 .

Місцем зберігання мобільного телефону «iPhone 16 Pro» з ІЬЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , у який встановлена сім-карта з н.т. НОМЕР_3 та ноутбук «MacBook Air» з s/n: J6J7QG947X, визначити СВ УСБУ в Харківській області - до 20.12.2025 включно, протягом якого надати стороні обвинувачення строк для проведення відповідних експертиз, зняття виявленої інформації на електронні носії спеціалістами (експертами) в обсязі, необхідному для досягнення мети кримінального провадження та виготовлення копій даних, які містяться на вказаних носіях, для залучення до матеріалів кримінального провадження, а також провести необхідні інші слідчі дії, а з 21.12.2025 - зобов`язано слідчого та прокурора передати на відповідальне зберігання вказане майно особі у якої таке майно було вилучене або власнику цього майна, та попередити таких осіб про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

На зазначену ухвалу слідчого судді представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 про арешт вилученого майна.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та не відповідає фактичним обставинам справи. Вказував, що суд першої інстанції наклав арешт на це майно не встановивши, чи є це мано речовими доказами у кримінальному провадженні. Також вказував на відсутність у клопотанні прокурора посилань на ризики для цього кримінального провадження, до яких здатне призвести незастосування арешту на зазначене майно.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 000006523 від 10.016.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч.5 ст. 191 КК України.

17.11.2025 року прокурор звернувся до слідчого суді Салтівського районного суду м. Харкова з клопотанням про накладення арешту шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування майном, яке було тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на фактичні обставини кримінального провадження, а також зазначав, що ці речі та документи є тимчасово вилученим майном та можуть бути використані як доказ у цьому провадженні, у зв`язку з чим виникла необхідність в накладанні арешту на зазначене в клопотанні майно.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що вищевказане майно, має значення для забезпечення кримінального провадження, оскільки є безпосереднім предметом кримінального правопорушення, а також вказав, що прокурор довів наявність підстав вважати, що зазначене майно має значення для досудового розгляду та не застосування такого забезпечення кримінального провадження може у подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існують ризики втрати цих речових доказів, що унеможливить встановленню істини у справі..

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, в тому числі, для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчуження, зіпсування, до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості пошкодження, псування, знищення, відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо арешту мана, яке було вилучене 13.11.2025 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до відомостей ухвали слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2025 року, надано дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 . Також в цій ухвалі зазначено коло осіб, одна з яких, саме і здійснювала обшук, що підтверджується відомостями протоколу обшуку від 13.11.2025 року.

Отже враховуючи наведене колегія суддів не вбачає порушень чинного законодавства з боку працівників орану досудового розслідування під час проведення обшуку, а тому такі твердження апелянта є необґрунтованими.

Поряд з цим, відповідно до відомостей постанови про визнання речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 13.11.2025 року (арк. 95-96) вбачається, що вилучені у ході проведення обшуку речі та документи визнані речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, визначено місце їх зберігання, а саме СВ УСБУ в Харківській області.

Колегія суддів дійшла висновку, що в мотивувальній частині цієї постанови наведені підстави визнання цих речей і документів речовими доказами, а тому такі твердження апелянта є необґрунтованими.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

Зокрема, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор повідомив, що в ухвалі слідчого судді було визначено гранічний строк проведення досліджень з арештованим телефоном та ноутбуком. Вказував також про те, що органом досудового розслідування проведені усі необхідні дії щодо виявлення будь-яких відомостей на цих пристроях, які стосуються цього кримінального провадження.

Проте, прокурор також пояснив, що ані власник майна, ані його представник не зверталися з клопотаннями до органу досудового розслідування або до прокурора про повернення телефону та ноутбуку.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_7 підтвердив, що ані він, ані власник майна не звертались до прокурора чи слідчого з письмовими клопотаннями про повернення телефону та ноутбуку.

Такі відомості вочевидь свідчать про відсутність в діях органу досудового розслідування та прокурора порушень строків повернення майна, визначених в ухвалі слідчого судді.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, власником майна та його представником не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту, згідно положень ст. 174 КПК України.

Поряд з цим, власник майна може звернутись з клопотанням до слідчого або прокурора в порядку ст. 220 КПК України про повернення йому арештованого майна, а у випадку відмови у задоволенні такого клопотання, власник не позбавлений процесуальної можливості оскаржити таку відмову.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року- залишити без змін.

Роз`яснити, що власник майна не позбавлений процесуальної можливості звертатись з клопотанням в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України за наявністю певних процесуальних підстав, а також в порядку ст. 220 КПК України до слідчого або прокурора про повернення арештованого майна.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :