Провадження № 11-сс/4808/351/25
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000024 щодо підозрюваного ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_8 .

Вважає ухвалу слідчого судді незаконною у зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, з огляду на що, дана ухвала повинна бути скасована.

Зазначає, що всупереч ч. 2 ст. 177 КПК України, слідчим суддею не враховано, що стороною обвинувачення не доведено обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, які йому інкримінують, що дало б підстави для застосування відносно нього запобіжного заходу. Вважає, що така підозра є необґрунтованою, оскільки сукупність доказів, долучених до клопотання, жодним чином не підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вказує, що слідчим суддею не враховано, що матеріали справи не містять жодних переконливих даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, буде порушувати покладені на нього обов`язки та ухилятиметься від слідства чи суду або перешкоджатиме встановленню істини по справі.

Стверджує, що слідчим суддею не обґрунтовано недостатність застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Зауважує, що ОСОБА_8 активно займається волонтерською діяльністю та допомагає Збройним Силам, що також зумовлює необхідність його частого виїзду за межі міста Чернівці. Також просить якщо колегія суддів дійде висновку про залишення оскаржуваної ухвали слідчого судді, змінити ухвалу слідчого судді в частині обов`язку не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2025 року застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 05 жовтня 2025 року включно.

Цією ж ухвалою слідчим суддею визначено заставу 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 908 400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень 00 копійок.

Слідчий суддя обґрунтував прийняте рішення тим, що наявні всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України. Прокурором доведено наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може вчинити дії, передбачені п. п. 1, 3, ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки один із злочинів, який інкримінується ОСОБА_8 є особливо тяжкими, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки без обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 зможе, користуючись наявним у нього авторитетом та координувати свої дії із іншими особами, в тому числі підозрюваними, що мають можливість впливати на викривлення значимих даних для кримінального провадження шляхом підкупу, погроз, тиску на учасників/сторін кримінального провадження, з метою уникнення підозрюваним кримінальної відповідальності, що є способом перешкоджання досудовому розслідуванню.

В той же час, слідчий суддя вважав, що стороною обвинувачення не доведено, що застава у межах, визначених ч. 5 ст. 182 КПК України, не здатна забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків.

Підозрюваний ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду належним чином повідомлений.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне розглянути апеляційну скаргу у відсутність підозрюваного.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, вважає, що ані обґрунтованої підозри, ані заявлених ризиків не існує, а обраний вид запобіжного заходу для підозрюваного ОСОБА_8 є занадто суворим, за умови наявності міцних соціальних зв`язків;

- прокурор заперечував з приводу вимог апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною та вмотивованою.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді без змін, з наступних підстав.

ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000024 повідомлено про підозру від 06 серпня 2025 року (а.п. 88-98) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 366 КК України, а саме: 1) у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах; 2) у складанні, видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесені до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_8 , у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких та нетяжких злочинів, максимальне покарання згідно санкції статті позбавлення волі на строк до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, старший слідчий П`ятого СВ (з дислокацією у м. Івано-Франківську) ТУ ДБР ОСОБА_10 мотивував наявність обґрунтованої підозри долученими до матеріалів доказами (а.п. 14-109), які були належним чином досліджені слідчим суддею під час прийняття рішення.

На думку суду апеляційної інстанції, слідчий суддя належним чином дослідив наявні в матеріалах провадження докази та на підставі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінив сукупність зібраних доказів щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень.

Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що долучені до матеріалів провадження докази отримані з порушенням порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України, судом апеляційної інстанції не встановлено, й у своїй сукупності підтверджують ймовірну причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Отже, обираючи міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про достатність доказів для підозри останнього у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, не містять чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного.

Не виявлено таких обставин і судом апеляційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що надані стороною обвинувачення докази є переконливими, узгоджуються між собою та є достатніми для висновку, що ОСОБА_8 може бути причетним до вчинення вказаних вище злочинів.

При цьому, суд апеляційної інстанції, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. За відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)» та те, що ч. 3 ст. 17 КПК України імперативно визначено, що підозра не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

В своїй апеляційній скарзі сторона захисту наголошує на недоведеності вини ОСОБА_8 , проте суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що на кожному етапі розгляду кримінального провадження перевіряються чітко визначені КПК України питання, які входять до компетенції суду на кожній із стадій, й питання щодо доведеності вини на даному етапі розгляду не перевіряється, оскільки вказане питання перевіряється судом першої інстанції на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким, за результатами судового розгляду, суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

В межах даного провадження на стадії апеляційного розгляду перевіряються виключно наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як вбачається з апеляційної скарги, апелянт фактично висловлює свою незгоду з застосуванням до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що на його думку є занадто суворим, виходячи з відомостей, які характеризують ОСОБА_8 та відсутності наміру вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, заявлені стороною обвинувачення.

Між тим, суд апеляційної інстанції вважає, що слідчий суддя належним чином дослідив всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, в повній мірі дотримавшись й вимог, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав підозрюваного ОСОБА_8 , гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Орган досудового розслідування належним чином обґрунтував необхідність обрання запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, мотивуючи забезпеченням дієвості цього запобіжного заходу, ефективності здійснення кримінального провадження та з метою запобіганню ризикам, наявність яких була обґрунтована відповідними доказами, наданими стороною обвинувачення.

Так, критерії для застосування того чи іншого запобіжного заходу встановлені у ч. 1 ст. 194 КПК України й, окрім, наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, передбачають також наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Також, сукупність відомостей, які були встановлені під час розгляду клопотання, давали підстави слідчому судді дійти висновку, що в даному випадку мають місце ризики здійснити підозрюваним ОСОБА_8 дії, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органу досудового розслідування та суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для досудового розслідування чи суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ризиком у кримінальному провадженні є небажані для провадження наслідки дій підозрюваного, спрямовані на створення перешкод кримінальному провадженню. Ризик стає реальним через невизначеність поведінки особи у певній ситуації, яку (поведінку) неможливо достеменно передбачити. Таким чином, у контексті кримінального провадження ризиком неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного необхідно вважати таку поведінку цієї особи, настання якої характеризується високим ступенем ймовірності.

Висновок про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчим суддею зроблено в результаті аналізу сукупності даних про події кримінальних правопорушень, поведінки підозрюваного, відомостей, що характеризують його особу, інших обставин по кримінальному провадженню, оцінки доводів прокурора.

При цьому, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не буде вчиняти дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є непереконливими, самі по собі не спростовують наявність відповідних ризиків.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя в повній мірі взяв до уваги відомості, що були відомі на час розгляду клопотання відносно особи підозрюваного ОСОБА_8 .

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України», в частині того, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, й тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених слідчим суддею ризиків, відсутні підстави для не обрання запобіжного заходу підозрюваному як зазначає сторона захисту.

Також, враховуючи наведене вище, доводи сторони захисту в частині того, що підозрюваний ОСОБА_8 активно займається волонтерською діяльністю та допомагає Збройним Силам, що також зумовлює необхідність його частого виїзду за межі м. Чернівці, й не має наміру переховуватись від суду, чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, самі по собі не спростовують і не нівелюють ймовірність вчинення підозрюваним ОСОБА_8 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, заявлених стороною обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий суддя, врахувавши обставини кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваного, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку, визначивши ОСОБА_8 заставу у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 400 гривень.

Такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів і не порушує права підозрюваного, а тому підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_8 та таким, що суперечить положенням ст. 182 КПК України, суд апеляційної інстанції не вбачає.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання підозрюваному розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи підозрюваного та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що станом на час апеляційного розгляду підозрюваний сплатив заставу, тому вважає, що розмір застави слідчим суддею обраний помірний.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді, якою до підозрюваного застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 12, 176-178, 182, 183, 194, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5