Справа № 570/1504/25
номер провадження 1-кп/570/105/2026
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілих ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000763 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вістовичі Самбірського району Львівської області, громадянина України, який має базову загальну середню освіту, військовослужбовця Збройних Сил України призваного на військову службу під час мобілізації, на момент вчинення злочину перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із самовільним залишенням місця служби, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який є раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України

в с т а н о в и в :

ОСОБА_8 01 грудня 2024 року приблизно о 06 годині 28 хвилин, діючи із злочинною самовпевненістю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, у порушення підпунктів а), ґ) пункту 2.1, підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пунктів 12.1, 12.2, 31.1, 31.4 Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем Renault Laguna, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , з технічно несправною гальмівною та ходовою системами, з увімкненим дальнім світлом фар, у темну пору доби, рухаючись по авто дорозі Устилуг-Луцьк-Рівне, зі сторони м. Рівне у напрямку м. Луцьк Волинської області на 140 км + 424 м, що поблизу села Зоря Рівненського району Рівненської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки й не врахував її, не вибрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем Suzuki Grand Vitara, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку, зі сторони м. Луцьк у напрямку м. Рівне та не мав технічної можливості, шляхом застосування екстреного гальмування, запобігти зіткненню з автомобілем Renault Laguna, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Renault Laguna, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих травм помер на місці події, інший пасажир даного транспортного засобу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою легкового ступеня поєднаного із зовнішніми ушкодженнями - підшкірною гематомою лівої скроневої ділянки, параорбітальними гематомами обох очей; перелому нижньої третини лівої ліктьової кістки з незначним зміщенням; забою- осаднення правої нижньої кінцівки; забою грудної клітки, що відносяться до середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я.

Порушення ОСОБА_8 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_8 вину у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило одному потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть другого потерпілого. Підтвердив, що порушення Правил дорожнього руху вчинив перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. В судовому засіданні суду показав, що не пам`ятає детальньо обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення. Розповів, що пам`ятає той факт, що напередодні вживав алкогольні напої. Тому визнав, що 01 грудня 2024 року приблизно о 06 годині 28 хвилин, керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Пам`ятає, що керував транспортним засобом Renault Laguna, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 . На передньому сидінні сидів потерпілий ОСОБА_11 , а на задньому сидінні сидів ОСОБА_10 . Сам факт дорожньо-транспортної пригоди він пам`ятає погано, знає, що сама пригода сталася поблизу с.Зоря Рівненського району Рівненської області, оскільки він із потерпілими їхав до с-ща Клевань Рівненського району Рівненської області. У судовому засіданні вказав, що жалкує з приводу вчиненого, у скоєному щиро розкаюється. Просив його суворо не карати.

Визнав, що саме порушення ним вказаних в обвинувальному пунктів Правил дорожнього руху спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 та середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_11 . Погодився із результатами експертних висновків по справі. Підтвердив, що перебував у стані алкогольного сп`яніння. Визнав факт заподіяння шкоди та її розмір.

Потерпіла ОСОБА_4 , яка є дружино. загиблого потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердила, що її чоловік загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, перебуваючи в автомобілі Renault Laguna, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував обвинувачений ОСОБА_8 . Просила задовольнити поданий нею цивільний позов та позов, який подав син загиблого ОСОБА_12 та його мати. Щодо покарання поклалася на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_11 подав до суду заяву про здійснення судового розгляду без його участі. Вказав, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має. Просив не призначати ОСОБА_8 суворе покарання.

Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілого.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор та потерпілі (кожен окремо) також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений та потерпілі (кожен окремо), правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують негативно особу обвинуваченого з місця служби та посередньо з місця проживання, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України доведена повністю.

У відповідності до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Зміст доведеності винуватості особи у вчиненні злочину поза розумним сумнівом закріплено, зокрема, в практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою цей Суд підтверджує, що критерієм, який застосовується при оцінюванні доказів, є доведення «поза розумним сумнівом», що може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справі «Авшар проти Туреччини», «Рудяк проти України»).

Згідно з п.22 постанови Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 688/788/15-к стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Виходячи з вищенаведеного суд, враховуючи визнання вини самого обвинуваченого та на підставі стандарту доведення поза розумним сумнівом, зважаючи також на досліджені в судовому засіданні докази, приходить до висновку, що наявні підстави для визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, що викладено в обвинувальному акті.

За роз`ясненнями, що містяться в п.п. 20,21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Досліджені дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 вказують на негативні його характеристики, хоча він і вперше притягується до кримінальної відповідальності. Про його зухвалу негативну поведінку на дорозі свідчить те, що він двічі притягався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, за що був позбавлений права керування, вчинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким необережним злочином, в результаті вчиненого ним злочину потерпілими є дві особи: один потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, та настала смерть другого потерпілого.

З досліджених судом доказів, суд приходить до висновку та враховує, що ОСОБА_8 керував транспортним засобом, як джерелом підвищеної небезпеки, будучи позбавленим права керування транспортними засобами.

Оцінюючи поведінку обвинуваченого після дорожньо-транспортної пригоди, судом встановлено, що на стадії досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_8 не визнавав себе винним та щиро не розкаювався у скоєному, вказуючи, що нічого не пам`ятає. З цих підстав, у обвинувальному акті прокурором не було зазначено обставину щирого каяття як таку, яка пом`якшує покарання обвинуваченому.

Щодо наявності пом`якшуючої покарання обставини у виді щирого каяття суд зазначає наступне. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального провадження повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19.

ОСОБА_8 та його захисник в судовому засіданні вказували на те, що обвинувачений у скоєному розкаявся, Однак обвинувачений матеріальну шкоду добровільно потерпілим не відшкодував, вибачення не попросив, що на думку суду свідчить про те, що не було дійового каяття зі сторони самого обвинуваченого. Також матеріали справи таких даних не містять, тому суд вважає відсутньою зазначену обставину, що пом`якшує покарання у виді щирого каяття.

Обставини, які обтяжують покарання прокурором не заявлено та судом під час судового розгляду не встановлено.

Як встановлено ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За положеннями ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При обранні виду та визначенні міри покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, а також ставлення особи до вчиненого та до потерпілої сторони.

При призначені покарання суд враховує посередню характеристику обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_11 , думку всіх потерпілих щодо призначення покарання.

Зважаючи на вищенаведені обставини суд вважає що неможливо призначити основне покарання за нижньою межею санкції вказаної статті.

Щодо клопотння обвинуваченого та його захисника про врахування пом`якшуючих покарання обставин (на їх думку) у виді щирого каяття та відсутності претензій з боку одного з потерпілих та застосування судом при призначенні покарання положень ст. 69 КК України та призначення покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки суд вважає, що в такому випадку повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. В даному конкретному випадку клопотання не підлягає задоволенню, оскільки суд, враховуючи дані, що характеризують особу обвинуваченого, вважає, що хоча кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинив з необережності, однак відповідно до ст. 12 КК України воно належить до тяжких злочинів, і внаслідок таких протиправних дій один потерпілий загинув, а другий отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження, а поведінка засудженого після вчинення ним вказаного кримінального правопорушення та відношення до потерпілих не вказували на підтримку потерпілих з його сторони та каяття з приводу вчиненого. Крім того, проявив злочинної самовпевненостіпід час вчинення діяння (керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння) негативна характеристика ОСОБА_8 як військовослужбовця, жодним чином не зменшує, а збільшує його суспільну небезпечність як його самого, так і правопорушення вчиненого ним.

Також суд зазначає, що приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, вказують на обов`язковість встановлення судом наявності кількох пом`якшуючих обставин. Однак у вказаному конкретному випадку такі обставини відсутні.

Отже, при визначенні можливості застосування положень ст. 69 КК України, про застосування якої просив обвинувачений та його захисник, суд враховує, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення в сфері безпеки дорожнього руху, внаслідок грубої необережності, а також відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та вважає, що виправлення засудженого неможливе без ізоляції від суспільства.

Потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які є дружиною, матір`ю та сином померлого потерпілого ОСОБА_10 , подали до обвинуваченого ОСОБА_8 цивільні позови про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу. Представник потерпілих ОСОБА_5 в інтересах потерпілих в судовому засіданні просив задовольнити вказані в позові позовні вимоги

Також ОСОБА_14 та ОСОБА_9 з представником ОСОБА_5 звернулися до суду з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_8 та Моторного (транспортного страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в порядку ст. 128 КПК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 щодо цивільних позовів вказав наступне.

Цивільний позов ОСОБА_14 в частині відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, а саме матеріальну шкоду, пов`язану з пошкодженням автомобіля Suzuki Grand Vitага, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який на праві власності належить ОСОБА_14 та яким в момент ДТП керував ОСОБА_9 у розмірі 110 719,66 грн визнав повністю та готовий в майбутньому відшкодувати.

Цивільний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в частині стягнення моральної шкоди також визнав повністю, визнав і факт заподіяння шкоди і її розмір. Однак вказав, що така сума відшкодування є для нього непідйомною через матеріальний стан.

Позиція захисника не може суперечити позиції його підзахисного, тому озвучена обвинуваченим позиція щодо визнання факту заподіяння шкоди та згоди з розміром заподіяної шкоди є підставою для задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідача обвинуваченим ОСОБА_8 і шкодою, заподіяною позивачам (кожному окремо) та наявністю вини відповідача у заподіянні цієї шкоди.

Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих.

Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі.

Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань, які потерпілі (кожен окремо) пережили у зв`язку зі смертю ОСОБА_10 , негативні переживання, які змінили їх звичний спосіб життя, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у визначеному потерпілим розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень є співмірним завданій моральній шкоді, а також зазначена сума відповідає глибині моральних і психічних страждань кожного з потерпілих, відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості за обставин цього кримінального провадження.

Щодо стягнення витрат за надання правової допомоги, суд вважає, що у зв`язку з визнанням обвинуваченим підлягає стягненню 10000 (десять тисяч) гривень кожному з потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_4 та ОСОБА_12 .

У відповідності до ч.1. ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Цивільні позови в частині стягнення із ОСОБА_8 шкоди, завданої злочином, підлягає до задоволення на підставі ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та з урахуванням принципу диспозитивності (обвинувачений визнав позовні вимоги, заявлені щодо нього).

Щодо заявленого цивільного позову потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_9 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в порядку ст. 128 КПК України, представник потерпілих ОСОБА_5 після виступу в судових дебатах представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - ОСОБА_6 заявив клопотання про залишення його без розгляду, оскільки на даний час не виконані деякі експертизи. Суд погоджується з вказаною думкою представника потерпілих.

Питання про судові витрати, що підтверджені документально, суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України, питання про долю речових доказів - на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 рахувати після набрання вироком законної сили з моменту його затримання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 , представника потерпілої ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 , представника потерпілої ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , представника потерпілих ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 та Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в порядку ст. 128 КПК України, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_14 матеріальну шкоду в розмірі 110 719 (сто десять тисяч сімсот дев`ятнадцять) гривень 66 копійок Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_14 моральну шкоду в розмірі 40 000 (Сорок тисяч) гривень.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 40 000 (Сорок тисяч) гривень.

Позов в частині позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та в частині позовних вимог ОСОБА_14 та ОСОБА_9 до Моторного (транспортного страхового бюро України залишити без розгляду та роз`яснити право позивачів на звернення з вказаним позовом в порядку цивільного судочинства.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалами слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта за проведення судових експертиз - 22285(двадцять дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) гривень 20 копійок.

Речові докази по справі - автомобіль "Renault Laguna", реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль "Suzuki Grand Vitara", реєстраційний номер НОМЕР_3 , повернути власникам; змиви з керма та передньої лівої дверцяти зі сторони водія автомобіль "Renault Laguna", реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , - знищити.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч.2 ст.394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1