Справа № 462/1569/25
провадження 1-кп/462/344/25
У Х В А Л А

03 листопада 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання адвоката ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000180 від 12.12.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, -

встановив:

На розгляді Залізничного районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження

№ 0000180 від 12.12.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

У матеріалах вказаної справи міститься письмове клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими, а саме: протокол огляду місця події від 11.02.2025 у період часу з 21.00 год. по 21.31 год.; протокол огляду місця події від 11.02.2025 у період часу з 22.45 год. по 23.25 год.; протокол огляду місця події від 11.02.2025 у період часу 23.59 год. по 01.31 год.; протокол затримання від 12.02.2025. В обгрунтування поданого клопотання захисник вказує, що ОСОБА_4 був зупинений дільничним офіцером поліції у парку біля вул. Щирецької за наявності при ньому невідомої речовини, ймовірно наркотичних засобів 11.02.2025 о 18.30 год. Працівники СОГ, які прибули на місце події провели три огляди місця події, а саме у період часу 21.00 год. по 21.31 год., у період часу з 22.45 год. по 23.25 год., та у період часу з 23.59 год. 11.02.2025 по 01.31 год. 12.02.2025. При цьому, відомості про подію були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише о 01.22 год. 12.02.2025, тобто вже після проведення усіх трьох оглядів місця події. Окрім того, фактичне затримання ОСОБА_4 оформлено лише о 01.52 год. 12.02.2025, а протокол про затримання складено о 02.00 год. 12.02.2025. Захисник зазначає, що слідчі дії, зокрема огляд місця події, можуть проводитись виключно у невідкладних випадках, передбачених ч. 3 ст. 214 КПК України, за умови негайного внесення відомостей до ЄРДР після проведеного огляду, одак у даному випадку жодних доказів невідкладності або реальної загрози втрати слідів не надано, а відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР внесено лише по спливу 7 годин з моменту зупинки особи та після завершення СОГ проведення усіх трьох оглядів місця події. Відтак, усі отримані докази під час проведення таких оглядів з місця події здобуті з очевидним порушенням положень ч. 1, 3 ст. 214 КПК України, що є підставою для визнання їх очевидно недопустимими. До того ж, ОСОБА_4 був зупинений з 18.30 год., однак не був процесуально затриманий аж до 01.52 год. 12.02.2025, чим допущено порушення вимог ст. 208 КПК України, а тому докази, які були отримані з 18.30 год. 11.02.2025 до 01.52 год. 12.02.2025 без залучення захисника ОСОБА_4 та визначення його процесуального статусу як підозрюваного є такими, що отримані з істотним порушенням прав особи, тобто очевидно недопустимими. Просить клопотання задовольнити.

У судовому засіданні захисник та обвинувачений ОСОБА_4 раніше подане клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у клопотанні та просили суд його задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні з приводу заявленого стороною захисту клопотання про визнання доказів у вказаному кримінальному провадженні очевидно недопустимими заперечила у повному обсязі з мотивів необгрунтованості такого. Звертає увагу, що покликаючись на те, що протокол затримання ОСОБА_4 оформлено 12.02.2025 при зупинці такого працівниками поліції о 18.30 год. попереднього дня, захисник вказує, що протокол не відображає обставин фактичного затримання засудженого. Однак з даного приводу Верховний Суд висловлюва позицію, що жодним чином не применшуючи важливості протоколу затримання для фіксації підстав, обставин і процедури затримання, в той же час факт затримання може визначатись не лише протоколом затримання, а й іншими засобами доказування. Таким чином, встановлюючи обставини затримання, у тому числі час фактичного затримання та наявність підстав для затримання, суди мають виходити з дійсних обставин, встановлених на підставі усієї сукупності доказів, наданих сторонами, включаючи, але не обмежуючись відповідним протоколом, а відмінність між часом фактичного затримання особи та часом затримання особи, зазначеним у протоколі цієї слідчої дії, не впливає на допустимість доказів і може бути підставою для уточнення судом строку покарання, однак не впливає на доведеність винуватості особи у вчиненні інкримінованих їй злочинів. Окрім того, наявність чи відсутність у ЄРДР на час затримання відомостей про правопорушення, у зв`язку із яким відбулось затримання, не може вважатия умовою його незаконності. Зокрема Верховний Суд вказує, що здійснення затримання і обшуку обвинуваченого до внесення в ЄРДР відомостей про правопорушення, про яке стало відомо в результаті його затримання і обшуку, не суперечить вимогам кримінального процесуального закону в цьому аспекті. Закон не ставить перед поліцейськими вимоги вже у момент затримання переконатися поза розумним сумнівом у тому, що особа, яку він підозрює у вчиненні злочину, насправді його вчинила. Для цього існують наступні стадії кримінального провадження, під час яких обгрунтованість підозри може бути підтверджена або спростована. В той же час дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реаліації прав і свобод особи покладено на суд. Просила у задоволенні клопотання про визнання доказів очевидно недопустими відмовити у повному обсязі.

Вивчивши клопотання сторони захисту, заслухавши доводи та заперечення учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Порядок визнання доказів недопустимими встановлений статтею 89 КПК України. Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате (ч. 1, 2 ст. 89 КПК України).

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: - прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи - зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Категорія очевидної недопустимості доказів має оцінний характер і є характеристикою допущених при збиранні доказів порушень передбаченого законом порядку, що свідчить про очевидну недопустимість отриманих фактичних даних. Так, до очевидно недопустимих доказів можна віднести докази, зокрема, отримані внаслідок істотного порушення прав людини (ст. 87 КПК України); ненадання доступу до матеріалів досудового розслідування протилежній стороні кримінального провадження, потерпілому до направлення обвинувального акта до суду (ч. 12 ст. 290 КПК України); докази, отримані органами досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку, а також ті, про недопустимість яких прямо вказано в КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості:(1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу(частина 4 статті87, частина 2 статті89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;(2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті(частина 1статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК (правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усуненіпід час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Ознайомившись з аргументами, викладеними в клопотанні захисника, судом не встановлено обставин отримання доказів у вказаному кримінальному провадженні, зокрема і внаслідок істотного порушення прав людини, клопотання захисту зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, разом з тим суд звертає увагу на те, що на даній стадії судового розгляду у суду відсутній критерій встановлення очевидності недопустимості доказів, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває і оцінка доказів, які захисник просить визнати очевидно недопустимими, надаватиметься під час ухвалення судом остаточного рішення за наслідками розгляду даної справи, а тому і доводи, викладені захисником, підлягатимуть безумовній оцінці при наданні судом аналізу доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 на даній стадії судового розгляду провадження відсутні.

Керуючись ст. 84-86, 89 КПК України, суд, -

постановив:

клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання очевидної недопустимості доказів залишити без задоволення.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали складено 06.11.2025.

Суддя: (підпис) ОСОБА_1

З оригіналом згідно.

Оригінал ухвали у справі № 462/1569/25

Суддя: