Дата документу 21.01.2026 Справа № 337/4640/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4640/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/286/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 309 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Запоріжжя, громадянка України, має середню освіту, не працює, не заміжня, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима:

1) 22 квітня 2024 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років пробаційного нагляду,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року та призначено остаточне покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1514 грн. 56 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за наступних обставин.

У невстановлений час, однак не пізніше 21.07.2024, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, протягом року після засудження за ч. 1 ст. 309 КК України, за невстановлених обставин придбала особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено (РVP), для власного вживання без мети збуту. В подальшому, придбану особливо небезпечну психотропну речовину ОСОБА_7 поклала до своєї сумки з метою подальшого вживання. Після цього, 21.07.2024 о 14 год. 22 хв., перебуваючи поблизу лісосмуги, що розташовується навпроти будинку 16 по вул. Стародніпровська в м. Запоріжжі, ОСОБА_7 була зупинена співробітниками поліції та у неї було виявлено зіп-пакет з порошкообразною речовиною білого кольору, який остання добровільно видала.

Згідно з висновком експерта надана кристалічна речовина білого кольору містить особливо небезпечну психотропну речовин, обіг якої заборонений - PVP, загальною масою 0,3468 г в перерахунку на основу, яку ОСОБА_7 діючи умисно, незаконно придбала та незаконно зберігала при собі без мети збуту.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом її дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона має на утриманні малолітню дитину, її цивільний чоловік надав згоду сплатити штраф у повному обсязі, а вона надала згоду на добровільне лікування.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити їй за ч. 2 ст. 309 КК України покарання не пов`язане з позбавленням волі.

До судового засідання апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилась, поважні причини неявки апеляційному суду не повідомила, із заявою про відкладення розгляду її апеляційної скарги на адресу апеляційного суду не звернулась.

Така процесуальна поведінка обвинуваченої ОСОБА_7 є аналогічною тій, яку вона обрала під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Зокрема, про свідоме ухилення обвинуваченої від явки до суду свідчить той факт, що суд першої інстанції 7 разів постановляв ухвали про привід обвинуваченої та 2 рази оголошував її в розшук.

У свою чергу, апеляційний суд також неодноразово повідомляв обвинувачену ОСОБА_7 про час та місце розгляду її апеляційної скарги, проте усі конверти на ім`я останньої із викликами до апеляційного суду повернулись до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Таким чином, суд апеляційної інстанції створив усі необхідні умови для реалізації обвинуваченою ОСОБА_7 своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, і враховуючи приписи ч. 1 ст. 28 КПК України, відповідно до яких кримінальне провадження повинно здійснюватись в розумні строки, неявка обвинуваченої ОСОБА_7 з огляду на ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає розгляду її апеляційної скарги по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 309 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченої ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачена фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченої, яка раніше судима, має малолітню доньку, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції взяв до уваги досудову доповідь органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачена вчинила інкриміноване їй кримінальне правопорушення через три місяці після ухвалення щодо неї вироку за аналогічне кримінальне правопорушення у сфері незаконного обігу психотропних речовин, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, а призначення їй за попереднім вироком покарання у виді пробаційного нагляду не призвело до позитивних змін в її особистості й не створило у неї готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків вона для себе не зробила та на шлях виправлення не стала.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачена не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, не заміжня.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченою ОСОБА_7 можливо лише із призначенням їй покарання у вигляді позбавлення волі і підстави для призначення їй покарання у вигляді штрафу відсутні, особливо враховуючи відсутність у неї офіційного працевлаштування та легального джерела доходу.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та даним про її особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 309 КК України ОСОБА_7 було призначено покарання не в максимальних межах санкцій статті, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, приєднавши до покарання за новим вироком лише 1 місяць позбавлення волі, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на попередній кримінальний досвід обвинуваченої, наявність у неї не знятої та не погашеної судимості, а також дані про особу обвинуваченої, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченої з приводу неналежного врахування судом першої інстанції наявності у неї на утриманні малолітньої дитини, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказану обставину при призначенні обвинуваченій покарання та прийшов до висновку про можливість призначення їй за ч. 2 ст. 309 КК України, покарання не в максимальних межах санкції.

До того ж, факт наявності у обвинуваченої малолітньої дитини не утримав ОСОБА_7 від незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Згода цивільного чоловіка обвинуваченої на сплату штрафу також не є підставою для зміни вироку суду в частині призначеного покарання.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4