КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7588/2025 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2025 року в кримінальному провадженні № 0000691 від 26.04.2023 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор першого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.

Просив накласти арешт на майно, вилучене 21.08.2025 під час обшуку у квартирі за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою його збереження як речового доказу, а саме:

1) Десять аркушів із чорновими записами;

2) Оголошення № 13 від 01.11.2024 від постачальника товару ТОВ «ТС ТРЕЙД Україна» на 1 аркуші в 2 примірниках.

3) Договір № 42566 від 17.02.2025 на 3 аркушах.

4) Лист від вч Т0710 від 30.05.2025 на 1 аркуші.

5) 5 аркушів із набраним текстом;

6) Паспорт інструкція «окуляри-маска захисні балістичні»- 1 аркуш;

7) особистий мобільний телефон, яким користується ОСОБА_8 «Айфон 11» НОМЕР_1 ІМЕІ НОМЕР_2.

В обґрунтування клопотання зазначав, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000691, розпочатому 26.04.2023, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367, ч. 4 ст. 425 КК України.

У ході досудового розслідування отримано відомості, що особи причетні до вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності, за місцем свого проживання та за місцем здійснення службової діяльності, мають намір знищити документацію в паперовому та електронному вигляді щодо здійснення випробувань та/або постачання ТОВ «ТС ТРЕЙД Україна» предметів «окуляри-маска захисні балістичні, вид - 2» відповідно до договору (державного контракту) про закупівлю № 363/09-24-РМ, чорнові записи, мобільні телефони та комп`ютерну техніку, на яких зберігається листування між службовими особами ТОВ «Науково-інженерний центр випробувань виробів та матеріалів захисту», ТОВ «ТС ТРЕЙД Україна», ДТ «ДОТ» щодо постачання окулярів-масок захисних балістичних протягом 2024 року.

21.08.2025 старшим слідчим Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 , з метою врятування майна, яке має важливе значення для досудового розслідування та може бути доказом під час судового розгляду, у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, проведено невідкладний обшук у квартирі за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведення обшуку у ОСОБА_8 вилучено належне йому майно: десять аркушів із чорновими записами; оголошення № 13 від 01.11.2024 від постачальника товару ТОВ «ТС ТРЕЙД Україна» на 1 аркуші в 2 примірниках; договір № 42566 від 17.02.2025 на 3 аркушах; лист від вч Т0710 від 30.05.2025 на 1 аркуші; 5 аркушів із набраним текстом; паспорт інструкція «окуляри-маска захисні балістичні»- 1 аркуш; особистий мобільний телефон яким користується ОСОБА_8 «Айфон 11» НОМЕР_1 ІМЕІ НОМЕР_2.

21.08.2025 вилучене майно під час обшуку за вказаною адресою визнано речовими доказами по вказаному кримінальному провадженню.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року клопотання прокурора першого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000691 - задоволено.

Накладено арешт на майно, вилучене 21.08.2025 під час обшуку у квартирі за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою його збереження як речового доказу, а саме:

1) Десять аркушів із чорновими записами;

2) Оголошення № 13 від 01.11.2024 від постачальника товару ТОВ «ТС ТРЕЙД Україна» на 1 аркуші в 2 примірниках.

3) Договір № 42566 від 17.02.2025 на 3 аркушах.

4) Лист від вч Т0710 від 30.05.2025 на 1 аркуші.

5) 5 аркушів із набраним текстом;

6) Паспорт інструкція «окуляри-маска захисні балістичні»- 1 аркуш;

7) особистий мобільний телефон, яким користується ОСОБА_8 «Айфон 11» НОМЕР_1 ІМЕІ НОМЕР_2.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов до висновку, що наявність даних про належність майна, на яке прокурор просить накласти арешт, які зазначені у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів до постановлення у кримінальному провадженні кінцевого рішення.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , 18.10.2025 подав апеляційну скаргу, в якій просив задовольнити апеляційну скаргу, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою повністю відмовити у задоволенні клопотання.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що оскаржувана ухвала слідчого судді прийнята з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, слідчий суддя ухилився від виконання функції судового контролю за дотриманням конституційних прав учасників кримінального провадження.

Накладення арешту на майно вилученого під час проведення обшуку без ухвали про надання дозволу на проведення обшуку, є незаконним та таким, що суперечить процесуальному законодавству. Підтвердження факту відсутності в матеріалах клопотання про арешт майна ухвали слідчого судді про легалізацію обшуку на момент розгляду клопотання про арешт майна, підтверджуєтеся відеозаписом судового засідання на якому було прийнято оскаржувану ухвалу.

ОСОБА_8 не повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 0000691, він має статус третьої особи в розумінні ст. 64-2 КПК України, права якої охороняються законом.

Постанова старшого слідчого в ОВС ГСУ ДБР ОСОБА_11 від 21.08.2024, якою визнано вилучені речі речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000691, всупереч п.2 ч.5 ст.110 КПК України не містить жодної інформації щодо змісту обставин та мотивів, які є підставами її прийняття, а отже є не інформативною, прийнятою з істотними порушенням кримінального процесуального законодавства, що не дає змоги дослідити на предмет відповідності критеріям ст.98 КПК України, а отже і не може бути підґрунтям для накладення арешту.

Під час здійснення обшуку та на момент розгляду клопотання не було проведено огляд мобільного телефону, яким користується ОСОБА_8 «Айфон 11» та інших вилучених під час обшуку речей, що не відповідає вимогам ч.2 ст.100 КПК України.

В матеріалах клопотання відсутня постанова слідчого про призначення експертизи.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, в підтримку поданої апеляційної скарги, яку він підтримав з наведених в ній підстав, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначала, що оскаржувана ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000691, розпочатому 26.04.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367, ч. 4 ст. 425 КК України.

21.08.2025 старшим слідчим Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 , у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, проведено невідкладний обшук у квартирі за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведення обшуку у ОСОБА_8 вилучено належне йому майно: десять аркушів із чорновими записами; оголошення № 13 від 01.11.2024 від постачальника товару ТОВ «ТС ТРЕЙД Україна» на 1 аркуші в 2 примірниках; договір № 42566 від 17.02.2025 на 3 аркушах; лист від вч Т0710 від 30.05.2025 на 1 аркуші; 5 аркушів із набраним текстом; паспорт інструкція «окуляри-маска захисні балістичні»- 1 аркуш; особистий мобільний телефон яким користується ОСОБА_8 «Айфон 11» НОМЕР_1 ІМЕІ НОМЕР_2.

21.08.2025 вилучене майно під час обшуку за вказаною адресою визнано речовими доказами по вказаному кримінальному провадженню.

З висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, а також обставини кримінального провадження № 0000691 від 26.04.2023, та відношення до нього вказаного майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що зазначене в клопотанні майно, підпадає під ознаки речових доказів, а також постановою слідчого від 21.08.2025 вищевказане майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено відношення майна до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 не повідомлено про підозру, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна

Твердження апелянта про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника власника майна, слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без зміни.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 404, 405, 407, 412, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3