Провадження №11-кп/801/151/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого

в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , та апеляційної скарги із доповненнями засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025, якою відмовлено в задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_9 стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, на підставі ст. 82 КК України, за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2001,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 було відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_9 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 .

Колегія суддів першої інстанції мотивує своє рішення тим, що під час дослідження матеріалів справи у суду не має переконання, що засуджений за час відбування покарання став на шлях виправлення та відпала потреба у подальшому його утриманні в умовах ізоляції.

Захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовільнити подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та замінити покарання із довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк засудженому ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки під час її постановлення суд не застосував положення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, чим порушив принцип верховенства права, закріплений у статті 8 КПК України.

Як зазначає сторона захисту, суд першої інстанції не врахував правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких особи, засуджені до довічного позбавлення волі, повинні мати не лише формальну можливість дострокового звільнення, але й реальну перспективу такого звільнення, а також усвідомлювати, які саме дії та обставини можуть бути підставою для перегляду питання про пом`якшення покарання.

У цьому контексті апелянт посилається, зокрема, на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№ 2)», а також на рішення у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини», у яких наголошено, що відсутність реальної перспективи звільнення для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, суперечить вимогам статті 3 Конвенції.

Крім того, в апеляційній скарзі звертається увага на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово констатував порушення Україною ст. 3 Конвенції у зв`язку із застосуванням покарання у виді довічного позбавлення волі без ефективного механізму його перегляду, зокрема у справах «Лопата та інші проти України», «Дембо та інші проти України», «Фарзіс та інші проти України», «Пітчагін та інші проти України», «Чистяков та інші проти України», «Полторацький проти України», «Манойлов та інші проти України», «Баранов та інші проти України».

Захисник зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за умови відбуття засудженим не менше п`ятнадцяти років призначеного покарання, при цьому суд першої інстанції формально підійшов до оцінки цієї норми та не надав належної оцінки поведінці засудженого і факту його виправлення.

Як убачається з матеріалів особової справи, засуджений ОСОБА_8 фактично відбуває покарання у місцях позбавлення волі майже двадцять шість років, що відповідає максимальному строку позбавлення волі, передбаченому Кримінальним кодексом України 1960 року, при цьому за останні двадцять років він має лише заохочення та подяки, дотримується встановлених правил поведінки та позитивно характеризується адміністрацією установи виконання покарань.

Також у скарзі зазначено, що засуджений має сталі соціальні зв`язки, зокрема перебуває у шлюбі, укладеному у 2014 році, вінчався разом із дружиною, а згідно з довідкою релігійної громади прийняв християнську віру та щиро розкаявся у вчиненому, що, на переконання сторони захисту, свідчить про його виправлення.

З огляду на викладене, захисник ОСОБА_7 вважає, що у суду першої інстанції були всі законні підстави для задоволення подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, однак ці обставини належної оцінки не отримали.

Засуджений ОСОБА_8 теж подав апеляційну скаргу із доповненнями, у якій просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025, та постановити нову ухвалу, якою задовільнити подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та замінити покарання із довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк засудженому ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням норм матеріального права.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції формально підійшов до застосування ч. 5 ст. 82 КК України, не врахувавши її змісту, мети та правового значення. Відповідно до цієї норми, особі, засудженій до довічного позбавлення волі, після фактичного відбуття не менше п`ятнадцяти років покарання таке покарання може бути замінене на позбавлення волі на певний строк за умови доведення її виправлення, однак суд належної оцінки цим обставинам не надав.

При цьому в апеляційній скарзі наголошується, що засуджений фактично відбуває покарання понад двадцять шість років, що більш ніж у півтора раза перевищує мінімальний строк, передбачений законом для вирішення питання про заміну довічного позбавлення волі, однак зазначена обставина судом першої інстанції була проігнорована.

Крім того, засуджений зазначає, що суд безпідставно погодився з позицією прокурора про те, що засуджений нібито не став остаточно на шлях виправлення та не набрав необхідної кількості балів, хоча такі твердження, як зазначається у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним даним та матеріалам справи.

Як убачається з апеляційної скарги, за останні двадцять два роки засуджений не мав жодного дисциплінарного стягнення, при цьому останнє стягнення мало місце ще у 2004 році та давно погашене. Натомість він неодноразово заохочувався адміністрацією установи виконання покарань, має 75 балів за системою оцінки ризиків при прохідному мінімумі 65 балів, а адміністрацією Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» надано позитивну характеристику, яка міститься в матеріалах справи.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що засуджений дотримується режиму тримання, є неконфліктним, законослухняним, за весь час відбування покарання не мав конфліктів із співкамерниками та адміністрацією установи, бере активну участь у конкурсах і заходах, що проводяться в установі, що, на думку апелянта, свідчить про розвиток його творчих здібностей та позитивні зміни в особистості.

Окремо апелянт звертає увагу на наявність глибоких внутрішніх змін у засудженого, його усвідомлене каяття, роботу над власними моральними якостями та стабільну позитивну поведінку, що в сукупності підтверджує досягнення мети покарання.

Разом із тим у апеляційній скарзі зазначається, що позиція прокурора є упередженою та суб`єктивною, не підтверджена жодними належними доказами та суперечить офіційній позиції адміністрації установи виконання покарань. Зокрема, наведено обставини, за яких прокурор посилався на нібито «негативну реакцію» засудженого на відмову в задоволенні скарги до ЄСПЛ, однак фактично засуджений не допускав жодних порушень режиму, а відповідні твердження не знайшли підтвердження під час судового розгляду.

Крім того, засуджений посилається на наявність у нього сталих соціальних зв`язків та сімейних обставин, зокрема перебування у шлюбі понад 11 років, який був зареєстрований у встановленому законом порядку, освячений у християнській церкві, що, на переконання апелянта, свідчить про наявність у нього міцних моральних і духовних засад сім`ї.

Також у апеляційній скарзі наведено відомості про особу дружини засудженого, яка є тренером збірної України, педагогом вищого рівня, особою з бездоганною репутацією та значними досягненнями у сфері спорту, що, на думку апелянта, підтверджує позитивне соціальне його оточення та зв`язок із суспільством.

У підсумку апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки сукупності доказів, фактично проігнорував об`єктивні дані про виправлення засудженого та безпідставно поклав в основу рішення суб`єктивну позицію прокурора, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для заміни покарання.

У своїх доповненнях до апеляційної скарги засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 зазначив наступне, що відповідно до ч. 3 ст. 403 КПК України ним подано доповнення до апеляційної скарги на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025, оскільки мотиви відмови суду першої інстанції є помилковими, неповними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про його «посередню характеристику». У мотивувальній частині ухвали суд послався на позицію прокурора про те, що засуджений нібито характеризується посередньо, однак, як убачається з матеріалів справи, офіційна характеристика адміністрації ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» містить висновок про його позитивну поведінку, дотримання режиму та належне ставлення до вимог адміністрації. При цьому суд не навів жодного доказу, який би спростовував зазначену письмову характеристику, безпідставно замінивши її суб`єктивною оцінкою сторони обвинувачення, що, на переконання апелянта, суперечить принципу змагальності та вимогам ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів.

Також, у доповненнях зазначається, що суд першої інстанції помилково погодився з доводами прокурора про його «непрацевлаштування» та визнав цю обставину підставою для відмови у заміні покарання. Апелянт наголошує, що у ДУ «ВУВП (№ 1)» відсутня фактична можливість працевлаштування осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що було підтверджено самим прокурором під час зустрічі 17 жовтня 2025 року. Водночас жодна норма КК України чи КВК України не визначає працевлаштування довічно засудженого як обов`язкову умову для застосування ч. 5 ст. 82 КК України. Таким чином, як зазначає апелянт, суд фактично поклав на нього обов`язок, виконання якого є об`єктивно неможливим, що суперечить засадам справедливості та принципу правової визначеності.

Крім того, апелянт указує на неправильність висновку суду щодо відсутності заохочень. Суд першої інстанції зазначив, що останнє заохочення апелянта мало місце у 2020 році, однак, як убачається з матеріалів особової справи, 11.04.2025 до нього було застосовано захід заохочення, що підтверджується витягом із відповідного протоколу. Апелянт наголошує, що суд не перевірив матеріали особової справи належним чином, унаслідок чого допустив неправильне встановлення фактичних обставин.

Окремо у доповненнях звертається увага на неправильну оцінку судом обставин, пов`язаних із релігійним життям апелянта та висновками про «несталість поведінки». Суд помилково зазначив, що апелянт нібито лише з січня 2025 року почав відвідувати церковні зібрання, тоді як фактично з кінця 2023 року він регулярно відвідує Церкву Святої Трійці. При цьому апелянт зазначає, що у ДУ «ВУВП (№ 1)» відсутні православні священнослужителі, що об`єктивно обмежує можливість відвідування саме православної церкви, а отже не може тлумачитися як несталість його релігійної поведінки.

Також у доповненнях зазначається, що апелянт перебуває у вінчаному шлюбі з 31 серпня 2019 року, що підтверджується документально, а зміна його світогляду має тривалий, усвідомлений характер та не є ситуативною чи симулятивною. Водночас висновок суду про «несталу поведінку» має оціночний характер і не ґрунтується на жодних належних доказах.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався на негативне рішення комісії установи від 13.04.2023. Як зазначається у доповненнях, це рішення було прийняте без участі уповноваженого органу з питань пробації, що прямо суперечить вимогам ст. 154 КВК України та Порядку № 294/5. Крім того, на момент прийняття зазначеного рішення повноваження органу пробації не були законодавчо визначені, у зв`язку з чим таке рішення не може братися судом до уваги.

Також у доповненнях наголошується, що щодо апелянта не проводилися психодіагностика та психологічне обстеження, що унеможливлює об`єктивний і законний висновок про ступінь його виправлення. У зв`язку з цим апелянт зазначає, що рішення комісії установи є юридично нікчемним і не може обґрунтовувати відмову суду у задоволенні подання.

У підсумку в доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про його нібито невиправлення ґрунтуються на фактичних помилках, базуються на суб`єктивній позиції прокурора та не відповідають матеріалам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим ці обставини підлягають всебічній та обов`язковій перевірці судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію засудженого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника, просив їх задовільнити, думку захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного та свою апеляційну скаргу, виступ прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали судового провадження, мотиви апеляційних скарг та доповнення до апеляційної скарги засудженого, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2001 за ч. 1 ст. 263, 69, 17, 93 п. п. «г, і, з», п. п. «б, г, з, і» ч. 1 ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 14.05.2002 вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2001 залишено без змін.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України.

Частиною 1 ст. 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком

Відповідно ч. 3 ст. 82 КК України, заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

На підставі ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Із характеристик на засудженого ОСОБА_8 виданої 11.09.2025 встановлено, що останній відбуває покарання з 23.11.1999, тобто фактично на момент звернення начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» засуджений фактично відбув 25 (двадцять п`ять) років 9 (дев`ять) місяців 19 (дев`ятнадцять) днів.

Таким чином, з урахуванням положень ч. 5 ст. 82 КК України та фактичних даних про строк відбутого покарання, засуджений ОСОБА_8 не лише досяг мінімального строку, необхідного для вирішення питання про заміну довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а й істотно його перевищив, що свідчить про наявність у нього формально-правових підстав для застосування до нього зазначеної норми кримінального закону.

Вимогами п. 2 та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого протягом усього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії.

Згідно положень п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребі у наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Так, дослідивши характеристику на засудженого ОСОБА_8 від 11.09.2025 колегія суддів звертає увагу на такі обставини.

Як убачається з наданих відомостей, засуджений має місце проживання, що свідчить про наявність у нього базових соціальних орієнтирів та зв`язку із зовнішнім соціальним середовищем.

Щодо рівня освіти та професійної підготовки встановлено, що засуджений має не повну вищу освіту, при цьому володіє певними професійними навичками та має відповідну кваліфікацію, що свідчить про наявність у нього потенціалу до трудової діяльності та можливості подальшої соціальної адаптації. Хоча до моменту засудження він не мав постійного або тимчасового місця роботи, засуджений послідовно висловлює бажання працевлаштуватися, що є позитивною ознакою його соціальної спрямованості.

Аналіз матеріального становища ОСОБА_8 свідчить, що до засудження він матеріально залежав від близьких осіб та соціального забезпечення, при цьому будь-які дані про зацікавленість у протиправному отриманні матеріальної вигоди, зокрема шляхом участі в азартних або інших іграх, відсутні. Така обставина свідчить про відсутність у нього корисливих мотивів та схильності до ризикової поведінки.

Особливу увагу суд апеляційної інстанції звертає на психологічні характеристики засудженого. З матеріалів убачається, що він не вчиняє дій, пов`язаних із погрозами чи насильством, здатний усвідомлювати наслідки власних вчинків, робить висновки зі своїх минулих помилок та не допускає їх повторення. У разі виникнення проблемних ситуацій засуджений не вдається до імпульсивних рішень, а демонструє здатність до зваженого аналізу та пошуку шляхів їх вирішення, що свідчить про сформовані навички самоконтролю та відповідальності. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про прояви неадекватної поведінки, нервового збудження або пригніченого психологічного стану. Самооцінка засудженого є адекватною, що вказує на стабільний психоемоційний стан та внутрішню рівновагу.

Щодо можливого вживання алкоголю чи наркотичних речовин встановлено, що до засудження мали місце лише поодинокі випадки вживання алкогольних напоїв. При цьому відсутні будь-які ознаки, які вказують на агресивну поведінку у зв`язку з вживанням алкоголю, а також відсутні дисциплінарні стягнення, пов`язані з такими обставинами. Зі слів засудженого, психоактивні речовини він не вживав, а матеріали справи не містять даних про негативний вплив таких речовин на його поведінку.

У сукупності наведені дані свідчать про сформовану здатність засудженого до самоконтролю, критичного осмислення власних дій, відсутність ознак асоціальної чи агресивної поведінки, а також про наявність позитивного потенціалу до подальшого виправлення та ресоціалізації.

Досліджуючи відомості щодо соціальних зв`язків та поведінки засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів бере до уваги такі обставини.

Як убачається з матеріалів, у суспільстві засуджений підтримує соціально прийнятні стосунки, при цьому його коло спілкування не підтримує прокримінальні настанови чи спосіб життя. Наявні у нього друзі та соціальні контакти, у тому числі з іншими засудженими, мають нейтральний або позитивний характер і не спрямовані на формування асоціальної поведінки.

Соціальні зв`язки з родиною та близькими особами збережені та є стабільними. Як зазначено у характеристиці, засуджений підтримує позитивні стосунки з рідними та близькими, які мають на нього позитивний вплив. У його житті переважають задовільні та конструктивні сімейні взаємини, що свідчить про наявність у нього стійкої соціальної підтримки та важливих факторів ресоціалізації.

Щодо ставлення до вчиненого правопорушення встановлено, що засуджений не перекладає відповідальність за свої дії на інших осіб, усвідомлює наслідки вчиненого правопорушення для потерпілих, при цьому схильний до критичної оцінки власної поведінки та розуміє значущість наслідків своїх дій.

Поведінка засудженого під час відбування покарання характеризується як стабільна та правомірна. Він не допускає порушень встановленого порядку, у взаємовідносинах з іншими засудженими є неконфліктним, а з персоналом установи дотримується коректних, правомірних та ввічливих форм спілкування. Засуджений дотримується правил внутрішнього розпорядку, підтримує чистоту у спальному приміщенні, охайний зовнішній вигляд та дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, використовуючи їх виключно за призначенням. Крім того, засуджений виконує передбачені законом вимоги персоналу установи, здійснює роботи із самообслуговування та має достатній рівень необхідних побутових навичок. Відомості про порушення вимог пожежної безпеки відсутні.

Інші відомості про особу засудженого також мають позитивний характер. Зокрема, він знятий з профілактичного обліку як схильний до самогубства 15.05.2020 та як схильний до втечі чи нападу 10.11.2020, що свідчить про відсутність відповідних ризиків на даний час та стабілізацію його психоемоційного і поведінкового стану.

Окремо суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_8 бере активну участь у заходах та програмах, не допускає порушень режиму, має усвідомлене бажання змінити своє життя та підтверджує це не лише декларативно, а й конкретними вчинками. Засуджений усвідомлює необхідність особистих змін, формує позитивні плани на майбутнє та демонструє здатність до їх реалізації, що вже має позитивні результати.

Те, що ОСОБА_8 бере активну участь у різноманітних заходах підтверджується заявою від 14.11.2022 згідно з якою засуджений ОСОБА_8 є автором та власником твору образотворчого мистецтва (малюнок олівцем «Святослав»), та надав згоду на передачу зазначеного твору у власність організаторів мистецького конкурсу, присвяченого Дню Гідності та Свободи «Україна країна нескорених», який проводився Департаментом з питань виконання кримінальних покарань. У вказаній заяві засуджений висловив добровільну згоду на використання результатів своєї творчої діяльності для участі у конкурсі, що свідчить про його залученість до культурно-виховних заходів, реалізацію творчого потенціалу та активну участь у соціально значущих ініціативах, які проводяться в установі виконання покарань.

Наведені обставини суд апеляційної інстанції враховує як додаткове підтвердження позитивної поведінки засудженого під час відбування покарання, його прагнення до самореалізації, участі у виховних та культурних заходах, а також здатності до соціально корисної діяльності, що має значення при оцінці ступеня його виправлення.

Із довідки виданої адміністрацією Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» встановлено, що у засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у бухгалтерії зазначеної установи відсутні виконавчі провадження щодо звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи боржника.

Зміст наведеної довідки свідчить про відсутність у засудженого невиконаних майнових зобов`язань, що перебували б на примусовому виконанні в частині стягнення грошових коштів, а також про відсутність фактів ухилення від виконання фінансових обов`язків.

Зазначені обставини суд апеляційної інстанції враховує при оцінці особи засудженого, зокрема як такі, що характеризують його поведінку з боку виконання майнових обов`язків та відсутності негативних даних фінансового характеру, що має значення у сукупній оцінці ступеня його виправлення.

У сукупності наведені дані дають підстави вважати, що поведінка засудженого під час відбування покарання є стабільною, соціально прийнятною та такою, що свідчить про позитивну динаміку його особистості, сформовану готовність до змін і зниження ризиків повторного вчинення кримінального правопорушення.

Отже, аналізуючи характеристику засудженого та висновки суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про однобокість і вибірковість оцінки наданих відомостей. Суд, фактично зосередившись на окремих формулюваннях, не надав належної оцінки характеристиці в цілому та проігнорував сукупність даних, які свідчать про стабільну правомірну поведінку засудженого, відсутність порушень режиму та дотримання ним установлених вимог під час відбування покарання. Такий підхід призвів до неповного з`ясування фактичних обставин та формування висновків, які не відповідають реальному змісту досліджених матеріалів, що є несумісним із принципами повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду.

Частинами 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які враховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначені норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Також, Міністерством юстиції України відповідно до наказу №294/5 від 19.01.2023 року було затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» згідно з ч. 1 Порядку зазначається, що цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81,82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

У відповідності до ч. 3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81,82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі - Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 8 Порядку передбачається, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі - індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Дослідивши висновок комісії ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого рівня позитивних змін у поведінці, який свідчить про доцільність застосування положень ст. 82 КК України.

Оцінюючи результати індивідуальної оцінки виправлення засудженого, суд апеляційної інстанції звертає увагу на дані, відображені у таблиці критеріїв оцінки його поведінки, способу життя та соціальної спрямованості, які у своїй сукупності мають істотне значення для вирішення питання про ступінь виправлення особи.

З наданих матеріалів убачається, що засуджений усвідомлює наслідки вчиненого кримінального правопорушення та проявляє щире каяття, що свідчить про сформоване критичне ставлення до власних дій.

Дані щодо особистого та сімейного життя засудженого свідчать про наявність у нього стабільних і доброзичливих стосунків з родиною та близькими особами, які підтримують його та позитивно впливають на його поведінку. Засуджений орієнтований на збереження та розвиток сімейних зв`язків, що є важливим чинником соціальної адаптації.

Крім того, з оцінки випливає, що засуджений має сформовані плани на майбутнє, усвідомлює необхідність змін у власному житті та виявляє бажання їх реалізовувати.

Водночас матеріали індивідуальної оцінки підтверджують відсутність у засудженого ризиків, пов`язаних із вчиненням повторного кримінального правопорушення. За результатами оцінки ризик повторного правопорушення визначено як низький, що у поєднанні з позитивними результатами реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи свідчить про ефективність проведених заходів та позитивну динаміку процесу виправлення.

Окремо колегія суддів звертає увагу на питання працевлаштування засудженого. Як убачається з матеріалів справи, відсутність фактичного працевлаштування засудженого зумовлена не його небажанням працювати, а об`єктивними умовами відбування покарання у державній установі, зокрема відсутністю достатнього обсягу робіт. При цьому з наданих характеристик вбачається, що засуджений виконує роботи із самообслуговування, має необхідні побутові навички та демонструє готовність до трудової діяльності у межах дозволених умов, що свідчить про його позитивне ставлення до праці як такої.

У сукупності наведені дані індивідуальної оцінки виправлення засудженого підтверджують його орієнтацію на законослухняну поведінку, здатність до самокритики та відповідального планування майбутнього, а також відсутність об`єктивних факторів, які б свідчили про підвищений ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, що має істотне значення для вирішення питання про можливість пом`якшення покарання.

З блоку про психологічну характеристику засудженого встановлено, що самооцінка особи є адекватною, без ознак завищення чи заниження, а рівень агресивності, як убачається з результатів дослідження, визначається як низький. При цьому схильність до насильства відсутня, оскільки, як зазначено у матеріалах, не виявлено ворожого ставлення до оточуючих, притаманною є просоціальна стратегія самоствердження, а будь-які обставини, здатні спровокувати агресивну поведінку, не встановлені; відповідно, імовірність вчинення насильницьких дій відсутня. Нервово-психічна стійкість, за результатами обстеження, характеризується як висока, при цьому особа є добре адаптованою та емоційно стабільною. Вольові риси та якості, зокрема наполегливість, ініціативність, цілеспрямованість і витримка, є добре розвиненими, тоді як ознак безініціативності, безпринципності чи упертості, як убачається з матеріалів, не виявлено. Ризик самогубства, у свою чергу, визначається як низький. Як свідчать результати дослідження, у проблемних ситуаціях особа застосовує конструктивні стратегії вирішення, аналізує причини та наслідки, шукає шляхи їх подолання, враховує різні фактори та прогнозує можливі результати, при цьому ознак деструктивних стратегій поведінки, імпульсивності чи нездатності до вирішення проблем не встановлено. Соціально-психологічна адаптація, у свою чергу, відповідає нормі, оскільки особа здатна пристосовуватися до нових умов та має сформовані механізми соціальної адаптації. Спрямованість ОСОБА_8 , як убачається з матеріалів психологічного обстеження, є просоціальною, при цьому наявні соціальні переконання, ідеали, цінності та мотиви. Моральні якості та соціальні переконання характеризуються високим рівнем нормативності, добросовісності, наполегливості та дисциплінованості, а дотримання загальноприйнятих моральних стандартів і правил підтверджується сукупністю досліджених даних. Самостійність особи оцінюється як достатня, оскільки вона, як установлено, не піддається тиску з боку інших осіб або групи, є незалежною у прийнятті рішень та не потребує постійної підтримки з боку оточуючих. Ознак конформізму при цьому не виявлено, адже відсутня безпринципна чи некритична покора окремим особам або групам із надмірною силою тиску, водночас визнається авторитет традицій і думка більшості без втрати власної позиції. Взаємодія з соціумом, за результатами дослідження, характеризується соціальною зрілістю, оскільки особа здатна приймати особисті рішення та нести за них відповідальність, конструктивно взаємодіє з оточуючими, адекватно сприймає себе та інших, а також здатна виражати власні почуття; при цьому почуття незахищеності, знижена критичність до себе, підвищена вимогливість до інших чи егоцентризм не встановлені. Мотивація до змін та подальших дій на майбутнє є наявною, оскільки особа усвідомлює необхідність досягнення позитивних змін, висловлює бажання змінюватися та виявляє зацікавленість у досягненні поставлених цілей, тоді як негативне ставлення до змін або неготовність змінювати власне життя не встановлені.

Згідно з результатами оцінювання ступеня виправлення засудженого, за сукупністю показників його поведінки, ставлення до праці, участі у виховних заходах та психологічної характеристики, ОСОБА_8 набрав 75 балів, що, відповідно до встановлених критеріїв, свідчить про достатній рівень виправлення, та підтверджує можливість зміни невідбутої частини покарання на більш м`яке.

На виконання вимог ЄСПЛ, викладених у рішенні «Петухов проти України», 06.11.2022 набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18.10.2022 щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим законом гарантується право особи, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, звернутися до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Так, у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» рішення від 09.07.2013 Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 3 Конвенції вимагає наявності реального механізму перегляду довічного покарання з урахуванням перспективи звільнення, що ґрунтується на пенологічній доцільності його подальшого виконання.

Суд апеляційної інстанції також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява №?14057/17, рішення від 30.01.2020), у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Такі обставини не зобов`язують суд автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття останньою покарання строком від 15 років. Рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

У своїй мотиваційній частину ухвали суд першої інстанції зазначає про те, що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 має сім стягнень та п`ять заохочень, останнє у 2020 році.

Проте, із довідки про заохочення та стягнення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 від 04.04.2025 зазначено, що останнє стягнення засуджений мав 13.11.2004.

Отже, суд першої інстанції, всупереч принципу юридичної визначеності, надав правову оцінку попереднім дисциплінарним стягненням, які вже були погашені, як чиннику, що нібито ставить під сумнів факт становлення на шлях виправлення засудженого ОСОБА_8 та виключає можливість застосування заміни покарання.

Такий підхід суперечить положенням ч. 14 ст. 134 КВК України відповідно до якої якщо протягом шести місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий новому стягненню, він визнається таким, що не має стягнення.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що погашені дисциплінарні стягнення не мають правових наслідків і, відповідно, не можуть бути використані для формування негативної оцінки особи засудженого. Їх урахування при вирішенні питань, що стосуються зміни виду покарання чи дострокового звільнення, є неприпустимим.

Колегія суддів також враховує відомості про заохочення, застосовані до засудженого адміністрацією установи виконання покарань, які свідчать про позитивну динаміку його поведінки:

o5 липня 2013 року до засудженого застосовано заохочення у виді подяки за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, що свідчить про належне виконання ним трудових обов`язків та дотримання встановленого порядку відбування покарання;

o05 жовтня 2018 року засудженому оголошено подяку за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, що підтверджує його дисциплінованість та відповідальне ставлення до вимог режиму;

o11 січня 2019 року до засудженого повторно застосовано заохочення у виді подяки за виконання накладених обов`язків та додержання правил поведінки, що свідчить про сталість позитивної поведінки та відсутність порушень режиму;

o05 липня 2019 року засуджений знову був заохочений подякою за належне виконання обов`язків та дотримання правил поведінки, що підтверджує системний характер його правомірної поведінки упродовж тривалого часу;

o02 жовтня 2020 року засудженому оголошено подяку за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, що свідчить про збереження позитивної поведінки й надалі та дотримання ним установленого порядку відбування покарання.

Апеляційний суд бере до уваги, що суд першої інстанції зазначив про те, що ОСОБА_8 мав останнє заохочення у 2020 році.

Проте, відповідно до характеристики на засудженого ОСОБА_8 від 11.09.2025, а саме у розділі «заохочення та стягнення» зазначено, що останнє заохочення було 11.04.2025 додаткове короткострокове або тривале побачення.

Те, що ОСОБА_8 було заохочено 11.04.2025 підтверджується також рапортом від 04.04.2025, витягом із наказу № 184/ОД-25 від 11.04.2025 відповідно до якого на підставі ст.ст. 130, 131 КВК України та рішення дисциплінарної комісії установи до засудженого ОСОБА_8 , 1977 року народження, застосовано захід заохочення у вигляді надання додаткового короткострокового або тривалого побачення. Зазначене заохочення застосовано у зв`язку з належним виконанням покладених обов`язків та дотриманням правил внутрішнього і трудового розпорядку установи.

Сукупність наведених заохочень, застосованих у різні роки, свідчить про послідовну та тривалу позитивну поведінку засудженого, його дисциплінованість, виконання вимог режиму та відсутність підстав для негативної оцінки поведінки з боку адміністрації установи виконання покарань. Таким чином, упродовж останніх п`ятнадцяти років засуджений не мав стягнень, натомість характеризується виключно з позитивного боку, що свідчить про його стійке дотримання режимних вимог, належне ставлення до праці та ознаки виправлення.

Розглядаючи питання про застосування положень ч. 5 ст. 82 КК України, суд першої інстанції, оцінюючи поведінку засудженого та ступінь його виправлення, безпідставно надав значення дисциплінарному стягненню, накладеному у 2004 році, яке на момент розгляду подання є погашеним і, відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства, не може враховуватися як негативна характеристика особи. Водночас суд не врахував заохочення, застосоване до засудженого у 2025 році, яке є актуальним та безпосередньо відображає позитивну динаміку його поведінки під час відбування покарання. Такий підхід свідчить про однобічну та неповну оцінку відомостей, що мають істотне значення для вирішення питання про можливість застосування до засудженого положень ч. 5 ст. 82 КК України, та не відповідає вимогам об`єктивності й повноти судового розгляду.

Також, колегія суддів не може залишити поза увагою довідку-характеристику релігійної громади «Церква Святої Трійці» Християн Віри Євангельської № 35 від 01.10.2025, із неї вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відбуває покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», дійсно відвідує зібрання зазначеної релігійної громади у м. Вінниці. У довідці зазначено, що під час перебування в установі виконання покарань ОСОБА_8 прийняв християнську віру, розкаявся у вчиненому та на теперішній час продовжує дотримуватися релігійних переконань, вивчає Біблію та керується її положеннями у формуванні власного світогляду й життєвих цінностей. Також, у документі вказано, що ОСОБА_8 присвятив своє життя служінню Господу Ісусу Христу та поширює християнські принципи серед осіб, з якими підтримує спілкування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що звернення засудженого до релігійних цінностей, вивчення ним Святого Письма та дотримання загальнолюдських і християнських принципів поведінки мають істотне значення для оцінки його особи, оскільки вказують не лише на формальну зміну способу проведення часу під час відбування покарання, а й на внутрішнє усвідомлення неправомірності вчиненого, переосмислення власної поведінки та намагання змінити своє ставлення до життя, моральних орієнтирів і суспільних цінностей.

Такі обставини свідчать про прагнення засудженого до самовдосконалення, духовного розвитку та дотримання соціально прийнятних норм поведінки, що у своїй сукупності характеризує його як особу, яка в процесі відбування покарання робить кроки до виправлення та ресоціалізації.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що наведені відомості, підтверджені матеріалами кримінального провадження, у своїй сукупності свідчать про позитивні зрушення у поведінці засудженого під час відбування покарання, демонструють наявність у нього внутрішньої мотивації до правослухняної поведінки та заслуговують на врахування при вирішенні питання щодо оцінки його особи, поряд з іншими даними, які характеризують засудженого.

Також, не можна залишити той факт, що засуджений ОСОБА_8 перебуває у зареєстрованому шлюбі, який було укладено 10 жовтня 2014 року між ним та громадянкою України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено актовий запис № 352. Державну реєстрацію шлюбу здійснено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Єнакіївського міського управління юстиції у Донецькій області. Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Крім того, з наданого свідоцтва про вінчання вбачається, що у подальшому зазначений шлюб був вінчаний у церковному порядку. Зокрема, 31 серпня 2019 року у Спасо-Преображенському храмі, розташованому при Торецькому слідчому ізоляторі, було звершено таїнство вінчання між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , про що внесено відповідний запис до метричної книги за № 104. Таїнство вінчання здійснене уповноваженим священнослужителем, що підтверджується свідоцтвом про вінчання, підписаним та скріпленим церковною печаткою.

Факт подальшого вінчання подружжя також має значення при оцінці особи засудженого та його життєвих орієнтирів, оскільки свідчить не лише про формальне існування сімейних зв`язків, а про усвідомлене прагнення зберегти шлюб і взяти на себе додаткові моральні та духовні зобов`язання перед дружиною. Вчинення таїнства вінчання у період перебування засудженого в умовах ізоляції від суспільства вказує на стійкість сімейних відносин, наявність підтримки з боку близької особи та орієнтацію засудженого на цінності відповідальності, вірності та самоконтролю, що у своїй сукупності має значення для висновків щодо його поведінки, рівня соціальної інтегрованості та потенціалу до виправлення.

Відповідно до принципів, сформульованих у рішеннях Європейського суду з прав людини, держава зобов`язана не лише утримуватись від порушення прав людини, а й вживати активних заходів для їх ефективного поновлення, у тому числі шляхом перегляду умов тримання та оцінки можливості пом`якшення покарання. Враховуючи тривалість перебування засудженого в умовах позбавлення волі, це має враховуватись як обставина, що знижує пенологічну доцільність подальшої ізоляції засудженого від суспільства.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24.04.2018

№?3-р/2018 наголосив, що повага до гідності людини є невід`ємною складовою права на життя, а держава повинна утримуватись від застосування будь-яких форм поводження, що принижує гідність, зокрема у сфері кримінального провадження та виконання покарань.

Відповідно, за умов, коли особа, що відбула понад 25 років позбавлення волі, виявляє стійку позитивну поведінку, відповідальність і готовність діяти на благо суспільства, зберігає соціальні зв`язки та чітко орієнтується на правомірну модель поведінки, продовження її утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає не лише пенологічну, а й конституційну доцільність.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Судом першої інстанції, всупереч вказаним вимогам, не було забезпечено всебічної оцінки усіх необхідних факторів, що мають бути враховані при вирішенні питання про заміну покарання. Рішення було зведено до формального аналізу лише одного аспекту відсутність висновку щодо ступеня виправлення засудженого та форма індивідуального виправлення та ресоціалізації.

Отже, виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Аналіз матеріалів судової справи та апеляційних скарг свідчить, що засуджений досягнув саме тих якісних змін, які закон і суспільство покладають в основу поняття виправлення: сформовано здатність дотримуватись вимог закону, розуміння соціальної значимості власної поведінки та готовність інтегруватися у суспільство без вчинення нових правопорушень. Це дає підстави вважати, що цілі покарання реалізовані, а сам засуджений став на шлях виправлення не лише з формально-правової, а й з моральної точки зору.

Оцінивши в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, має позитивну характеристику, відбув понад 25 років покарання, що перевищує мінімальний строк, необхідний для заміни покарання відповідно до чинної редакції ст. 82 КК України, і що його подальше утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає пенологічну доцільність.

У зв`язку з цим, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, а тому апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 , задовільнити.

Апеляційну скаргу із доповненнями засудженого ОСОБА_8 задовільнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025, якою відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_9 стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, на підставі ст. 82 КК України, за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2001, скасувати.

Подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_9 стосовно засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, на підставі ст. 82 КК України, за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2001, задовольнити.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України замінити засудженому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.11.2001, на покарання у виді 17 (сімнадцять) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді 17 (сімнадцяти) років позбавлення волі рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 23.01.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4