Справа №950/2480/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1178/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самовільне залишення військової частини або місця служби
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео-конференції, в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2025 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Лебединського районного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, прокурор ОСОБА_9 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючи його тим, що існують ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тривале і стійке небажання виконувати обов`язки військової служби та те, що ОСОБА_10 раніше судимий за ч. ч. 2, 4 ст. 185 КК України та умовно-достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі, може свідчити про факт можливого повторного вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Ухвалою Лебединського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 01 грудня 2025 року включно.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає те, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаюється, в матеріалах кримінального провадження наявні дані про те, що всі необхідні слідчі дії, в тому числі допит свідків, виконані, він має постійне місце проживання.

Таким чином, обвинувачений вважає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які є підставою для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та вважає, що належну процесуальну поведінку може забезпечити запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням або обмеженням волі.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо обставин справи, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти вимог апеляційної скарги, вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії обраного відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові

рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК Укрїни, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у сєєєєвою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, у провадженні Лебединського районного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, прокурор ОСОБА_9 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючого його тим, що існують ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тривале і стійке небажання виконувати обов`язки військової служби та те, що ОСОБА_10 раніше судимий за ч.ч. 2,4 ст. 185 КК України та умовно достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі свідчить про можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Ухвалою Лебединського районного суду м. Суми від 13 серпня 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2025 року включно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції виходив з того, що останній може переховуватись від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, також враховував характер та ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, конкретні обставини провадження, зокрема те, що ОСОБА_8 є раніше судимою особою, не має міцних соціальних зв`язків, є звільненим умовно-достроково для проходження військової служби, зареєстрований по адресі у іншій області, що в період воєнного стану додатково свідчить про наявність наведених ризиків та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів,

Також судом першої інстанції обгрунтовано ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_8 не працює, джерел доходу не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Окрім тяжкості покарання та наявних ризиків, судом першої інстанції також враховано інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме вік та стан здоров`я обвинуваченого, відсутність утриманців або осіб за якими він здійснює догляд, його репутацію. Тому запобіжні заходи не пов`язані з триманням обвинуваченого під вартою не забезпечать належної процесуальної поведінки останнього, а єтому підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який ніж тримання під вартою відсутні.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Не можуть бути взяті колегією суддів до уваги апеляційні доводи апелянта відносно того, що що він повністю визнав свою вину, має постійне місце проживання, всі свідки по даному кримінальному провадженню допитані, а прокурором недоведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки вони є непереконливими і жодним чином не впливають на наявність ризиків, передбачених п.п.1,3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які були належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а інших доводів, за яких у задоволенні клопотання прокурора слід було б відмовлено, апелянтом не зазначено.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Так, підтверджує існування заявленого у клопотанні прокурора ризику того, що ОСОБА_8 із-за тяжкості покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він підозрюється, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків. Врахування тяжкості кримінального правопорушення при цьому має свій раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що ОСОБА_8 може іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як небезпека ризику переховування від органів досудового розслідування і суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та інше.

Є обґрунтованим і ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК, оскільки ОСОБА_8 може впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою схилити їх у будь-який спосіб до зміни або відмови від раніше наданих ними показів, так як вказані особи ще не допитані судом.

Обґрунтованим є й ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, оскільки ОСОБА_8 розуміючи невідворотність покарання, не будучи належним чином ізольованим, матиме можливість продовжувати кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується та уникати кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що унеможливить виконання покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім обставинам провадження та прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, яким доведена неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу та доцільність продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому, оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4