1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/2297/25 1-кп/335/360/2026
13 січня 2026 року м.Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у закритому судовому засіданні, кримінальне провадження за обвинуваченням
Прокурором в порядку ч.3 ст.331 КПК України було подано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 забіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Так, в обґрунтування клопотання прокурор зазначив про те, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 4, 10 ч.2 ст.115, ч.5 ст.152 КК України.
Обґрунтовуючи клопотання про продовження запобіжного заходу прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.
Прокурор зазначає про те, що наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, дослідження яких, безпосередньо судом наразі триває, а також тим, що за вчинення злочинів за правовою кваліфікацією, передбаченою п.п. 4, 10, ч.2 ст.115, ч.5 ст.152 КК України, які згідно ст.12 КК України віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, або довічне позбавлення волі (п.п. 4, 10, ч.2 ст.115 КК України).
Так, прокурор посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , є особою, яка зловживає алкогольними напоями, соціальні зв`язки відсутні та раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення ряду злочинів проти життя та здоров`я особи і корисливого злочину, які за своїм складом є однорідними та схожими за обставинами, із застосуванням фізичного насильства до осіб жіночої статі, на шлях виправлення та перевиховання не став та знову вчинив особливо тяжкі злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років, або довічне позбавлення волі, на підставі чого сторона обвинувачення приходить до висновку про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КІІК України, а саме те, що обвинувачений може безперешкодно переховуватись від суду з метою уникнення покарання, та взагалі залишити територію України, у тому числі незаконним шляхом.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 , обізнаний про місце мешкання свідків, які являються йому сусідами, добре з ним знайомі, підтримували приятельські відносини. Також, ОСОБА_8 обізнаний про місце мешкання потерпілого, з яким у нього неприязні відносини через ревнощі до померлої. Свідки та потерпілий, своїми показаннями підтверджують причетність до скоєного обвинуваченим особливо тяжкого кримінального правопорушення, та з метою уникнути від відповідальності він може незаконно впливати на свідків і потерпілого шляхом погроз, вмовлянь, залякування або здійснення психологічного тиску, з метою щоб вони не давали правдиві покази або взагалі відмовились від дачі свідчень у вказаному кримінальному провадженні, що є ризиком передбаченим п.3 ч.1 ст.177 КПК України.
Крім цього, по даному кримінальному провадженню проведено ряд судових експертиз, а тому існує достатньо підстав вважати, що обвинувачений може впливати й на експертів, які залучені до їх проведення з метою ненадання ними показів під час судового слідства у разі виникнення потреби у їх допиті.
Крім того, сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_8 є особою, яка зловживає алкогольними напоями, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини, вчиненні із застосуванням насильства, за які відбував реальну міру покарання у вигляді позбавлення волі, знову вчинив особливо тяжкий злочин, залишаючись на волі, може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, що є ризиком, передбаченим п.5 ч.1 ст.177 КПК України.
Враховуючи вищевикладене, сторона обвинувачення вважає, що обвинувачений на шлях виправлення не став та інші передбаченні чинним законодавством України заходи, не пов`язані з позбавленням волі, не можуть в повній мірі забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам вчинити інше кримінальне правопорушення, ухилитися від правосуддя, або здійснити протиправний вплив на свідків, потерпілого (або на інших учасників провадження, які можуть бути допитаними під час судового слідства).
Зазначені обставини також свідчать про соціальну небезпеку обвинуваченого для громадян, про необхідність його ізоляції задля захисту суспільства від його ймовірних подальших злочинних посягань, припинення злочинної діяльності, а так само припинення можливості переховуватись від суду, впливати на вищезазначених учасників кримінального провадження. І це є вагомою підставою вважати, що єдиним дієвим у даному випадку запобіжним заходом для ОСОБА_6 буде саме тримання під вартою. Більш м`які запобіжні заходи не забезпечать виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків.
Ризики встановлені під час обрання запобіжною заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 у жодній мірі не зменшились та продовжують існувати на теперішній час.
З урахуванням вищезазначеного прокурор просить суд задовольнити його клопотання та продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строком на 60 днів без визначення розміру застави відповідно до ч.4 ст.183 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора та заявив клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, оскільки ризики, на які посилається прокурор є недоведеними. Крім того, від вже 1 рік і 3 місяці перебуває під вартою, має міцні соціальні зв`язки, стан його здоров`я погіршився. Перебування його під вартою не відповідає принципу пропорційності та необхідності.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 підтримав клопотання свого підзахисного та просив суд його задовольнити та відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки ризики, на які посилається прокурор є недоведеними.
Розглянувши заявлені клопотання суд приходить до наступних висновків.
Так, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20.10.2024 до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово було продовжено та який спливає 32.01.2026.
Відповідно ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.
Так, судом встановлено, що на даний час триває судовий розгляд кримінального провадження, розпочато стадію допиту свідків та у судових засіданнях допитано усіх свідків сторони обвинувачення. Розпочато допит свідків сторони захисту та повторного допиту свідка сторони обвинувачення.
ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених п.п. 4, 10 ч.2 ст.115, ч.5 ст.152 КК України, які відповідно до ст.12 КК України, відносяться до особливо тяжких злочинів та за які законом передбачена можливість призначення покарання у виді позбавленням волі на строк від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Судом встановлено наявність обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання на досудовому розслідуванні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п.1, п.3, п. 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховування від суду, вплив на потерпілого та свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, не змінилися та продовжують існувати і на цей час. Також суд вважає на даний час наявним ризик впливу на експертів, які були залучені для проведення ряду експертиз по даному кримінальному провадженню, з метою ненадання ними показів під час судового слідства у разі виникнення потреби у їх допиті.
Крім того, суд відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішені питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який не одружений, на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей не має, неодноразово засуджений за злочини проти власності, проти життя та здоров`я особи, а також проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, реального відбування покарання у місцях позбавлення волі, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.
Крім того, у суду відсутні відомості про те, що обвинувачений за станом свого здоров`я не може перебувати у місці тримання під вартою, а наявність офіційного місця роботи у ТОВ «ВІВАТ ІНВЕСТ» монтажником з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій 1-го розряду, міцність його соціальних зв`язків, про які він зазначав у судових засіданнях, зокрема наявність матері та родичів, а також наявність постійного місця проживання, поряд із встановленими судом обставинами щодо неодноразової судимості обвинуваченого ОСОБА_6 , не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та неодноразового продовження ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
На думку суду, дані про особу обвинуваченого та наявність встановлених судом ризиків, у сукупності свідчать про неможливість запобігання їм шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою зможе запобігти ризикам, передбаченим п.1, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України.
На думку суду, обраний відносно обвинуваченого на досудовому розслідуванні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням строку тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, яке інкримінується ОСОБА_6 , не виходить за межі розумного строку.
Застосований відносно ОСОБА_6 запобіжний захід кореспондується з характером суспільного інтересу, підставами і метою його обрання, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, не надає можливості обвинуваченому перешкоджати інтересам правосуддя шляхом ухилення від суду.
Наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Крім того, як стверджує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справах «Ілійков проти Болгарії» та «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини, зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним у пункті 35 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Летельє проти Франції», суд вважає виправданим, на даний час, тримання обвинуваченого під вартою.
З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , не відпали, і не встановлено обставини, які б давали достатні підстави для зміни чи скасування раніше обраного запобіжного заходу.
Суд не знаходить підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу із тримання під вартою на інший більш м`який, оскільки вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, на даний час, не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим, клопотання прокурора підлягає задоволенню.
Продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд не визначає розмір застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства, що передбачено п.1 ч.4 ст.183 КПК України.
Керуючись ст.ст. 197, 331 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 13 березня 2026 року включно.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 13 січня 2026 року.

Повний текст ухвали виготовлено 13 січня 2026 року.

Головучий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3