Провадження № 1-в/204/1335/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2 ,

за участю

прокурора ОСОБА_3 ,

представника установи ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Чечелівського районного суду міста Дніпра заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 , застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 , змінено застосування примусових заходів медичного характеру та переведено його у заклад з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

До Чечелівського районного суду міста Дніпра надійшла заява представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В судовому засіданні представник установи ОСОБА_4 підтримала вказану заяву, просила задовольнити, посилаючись на висновок комісії лікарів-психіатрів № 1099 від 29.09.2025 року. Зазначила, що висновок відображає стан пацієнта за період перебування у відділенні з посиленим наглядом, який є стабільним з квітня 2024 року. З часу зміни застосування примусових заходів медичного характеру та переведення його на посилений режим, не відмічалось продуктивної психосимптоматики, стан залишався стабільним, у пацієнта сформована критика. Позитивними змінами в стані пацієнта є те, що він є стабільним, відсутні коливання, немає продуктивної симптоматики, яка була на момент скоєння ним суспільно небезпечного діяння. Вказані обставини свідчать про стійку ремісію хвороби пацієнта.

Особа, щодо якої розглядається заява - ОСОБА_6 , в судовому засіданні просив задовольнити заяву лікаря-психіатра, зазначив, що почуває себе добре, скарг немає, приймає лікування. Вистрілив у людину, оскільки прихворів тимчасово, чув голоси. Голоси зникли, ще коли був на запобіжному заході. Вважає, що в подальшому є необхідність приймати підтримуючу терапію, оскільки хвороба в стадії ремісії.

Прокурор в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки висновок комісії лікарів-психіатрів від 29 вересня 2025 року не містить обґрунтування та даних про одужання особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не підтверджує усунення значної суспільної небезпеки для оточуючих. У висновку відсутнє обґрунтування конкретних змін у стані пацієнта. Крім того, пацієнт пояснив, що його хвороба є тимчасовою.

Захисник підтримав заяву та просив її задовольнити, зазначив, що відомості зазначені у п. 27 висновку свідчать про стабільність психічного стану ОСОБА_6 . Крім того вказав, що досягнення стану стійкої ремісії це максимальне покращення психічного стану особи, у якої наявний даний психічний розлад. Просив врахувати вік особи, тривале перебування у закладі. ОСОБА_6 скоїв суспільно небезпечне діяння в 2023 році, з того часу вже приймає терапію. Повідомив, що першочергово дії ОСОБА_6 було кваліфіковано, як хуліганство, але після розголосу в соціальних мережах, її було змінено на замах на умисне вбивство. Вважає, що підстави тримати ОСОБА_6 у закладі відсутні, висновок комісії лікарів-психіатрів є обґрунтованим, та просив задовольнити заяву.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про психіатричну допомогу перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.

Відповідно до ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 3 червня 2005 року № 7 за змістом ст. 95 КК України, ст. 19 Закону «Про психіатричну допомогу» зміна примусового заходу медичного характеру може полягати лише в його пом`якшенні у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи (наприклад, у переведенні її з психіатричного закладу з посиленим наглядом до закладу зі звичайним наглядом) чи у скороченні строку перебування у психіатричному закладі.

З наведеного вбачається, що для зміни виду примусового заходу медичного характеру на м`якіший необхідне таке покращення психічного стану особи, при якому вона не становитиме очевидної небезпеки для себе або інших осіб.

Пацієнт ОСОБА_6 знаходиться в закладі охорони здоров`я з 17 листопада 2023 року.

29 вересня 2025 року складено висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру №1099, за яким комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку про доцільність зміни ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру з посиленого нагляду на надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

В результаті проведеного обстеження лікарями встановлено, що протягом тривалого часу, з квітня 2024 року, під впливом активної медикаментозної терапії в поєднанні з реабілітаційними заходами, психічний стан пацієнта залишається стабільним, що виражається у відсутності продуктивної психопатологічної симптоматики, емоційно-вольових порушень. Настрій рівний. В поведінці спокійний, впорядкований. Емоційні реакції контрольовані пацієнтом за силою та частотою. Призначене лікування приймає без заперечень, погоджується з його необхідністю. Усвідомлює наявність у себе психічного розладу, правильно називає його прояви. Виказує стійкі настанови на прийом підтримуючої терапії в майбутньому, спостереження у лікаря психіатра амбулаторно. Вірно оцінює скоєне суспільно небезпечне діяння, розуміє його протиправність та тяжкість. Позитивно налаштований на виписку з лікарні, будує реальні плани на майбутнє. Відповідно до шкали HCR-20V3: ризик насильства у майбутньому низький, ризик серйозної фізичної шкоди низький, ризик неминучого насильства низький. Викладене свідчить про усунення небезпеки для оточуючих шляхом збереження тривалого стабільного психічного стану ОСОБА_6 , як наслідок активних психофармакотерапевтичних та реабілітаційних заходів.

Підстав не довіряти висновку комісії лікарів-психіатрів та поясненням представника установи в судовому засіданні, які є послідовними та узгоджують між собою, у суду немає.

Згідно із ч. 2 ст. 514 КПК України зміна або припинення примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру.

Тримання особи, яку вважають психічно хворою, під вартою має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб волі у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е».

У зв`язку з останнім ЕСПЛ відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39, Series А № 33; п.96, 97 рішення ЄСПЛ від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України №2).

Дійсно, ОСОБА_6 має психічне захворювання параноїдну шизофренію, на даний час у стані стійкої ремісії, дані про його агресивну поведінку відсутні, відповідно до шкали HCR-20V3 ризик насильства є низьким та останній не заперечує необхідність продовження лікування у майбутньому.

Враховуючи анамнез хвороби ОСОБА_6 , та те, що на цей час особливої суспільної небезпеки він не представляє, продовження примусового медичного лікування у психіатричному закладі з посиленим наглядом не потребує, тому суд дійшов висновку, що для подальшого застосування примусових заходів медичного характеру і проведення комплексу реабілітаційних заходів до ОСОБА_6 може бути застосовано надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Керуючись ст.ст.94, 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст.ст.19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Змінити застосування примусових заходів медичного характеру призначених ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року, та змінених ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і перевести його для подальшого примусового лікування до закладу з надання амбулаторної психіатричної допомоги.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Чечелівський районний суд міста Дніпра протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1