Справа № 149/3814/25
Провадження №11-сс/801/988/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2025, якою до підозрюваного

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, не працюючого,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0005673, внесеного до ЄРДР 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2025 до підозрюваного ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначеного розміру застави, в кримінальному провадженні № 0005673, внесеного до ЄРДР 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що наведені слідчим у клопотанні факти знайшли своє підтвердження у зібраних доказах. Сукупність цих даних свідчить про обґрунтованість підозри та існування ризиків, передбачених законом. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідало б тяжкості інкримінованого злочину та суперечило б завданню кримінального провадження щодо забезпечення дієвості процесу.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2025, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та звільнити підозрюваного ОСОБА_8 із-під варти у порядку ст. 206 КПК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала слідчого судді постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а встановлені ним обставини не відповідають фактичним даним, що містяться у матеріалах кримінального провадження. Зокрема, фактичне затримання 22.11.2025 здійснено стосовно особи, зазначеної у протоколі як « ОСОБА_9 », тоді як відповідно до документів цивільного стану після укладення шлюбу 05.04.2022 він змінив прізвище на « ОСОБА_10 ». Незважаючи на це, слідчий суддя безпідставно ототожнив зазначених осіб та визнав обґрунтованим застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 , який фактично не існує в межах вказаного кримінального провадження.

Крім того, під час складання протоколу затримання слідчим не встановлено анкетні дані особи, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 208 КПК України. У протоколі відсутні обов`язкові реквізити щодо прізвища, ім`я, по батькові затриманого, а їх заповнення здійснювалося «вручну» після складання документа. Таке порушення свідчить про недотримання процедури ідентифікації затриманої особи та ставить під сумнів достовірність цього процесуального документа.

Також письмове повідомлення про підозру вручено особі з іншим прізвищем, що суперечить вимогам ст. 277 та ч. 3 ст. 278 КПК України щодо обов`язкової відповідності анкетних відомостей. Повідомлення про підозру, відповідно до закону, має містити точні анкетні дані особи, якій воно вручається, тоді як слідчий та прокурор не забезпечили належного встановлення особи підозрюваного, що є істотним порушенням процедури повідомлення про підозру.

У матеріалах судового засідання відсутні будь-які докази того, що досудове розслідування здійснюється саме щодо ОСОБА_11 . Сторона обвинувачення не надала суду жодних документів, які б підтверджували, що ОСОБА_11 є тією особою, якій повідомлено про підозру. Натомість слідчий суддя зробив висновки, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та суперечать обставинам, встановленим у судовому засіданні.

У зв`язку з цим висновки слідчого судді про наявність підстав для застосування запобіжного заходу є передчасними, необґрунтованими та прийнятими без належного дослідження матеріалів справи. Відсутність достовірних даних щодо ідентифікації особи підозрюваного унеможливлює застосування до такої особи будь-якого запобіжного заходу, оскільки суд не може обирати запобіжний захід щодо неналежно встановленої особи.

Колегія суддів, вислухавши думку захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу задовільнити, скасувати ухвалу слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2025, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 , слід задовільнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного обвинуваченого та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що ОСОБА_8 підозрюється у тому, що він, будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, в умовах воєнного стану на посаді кулеметника 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 25.05.2023 близько 08:00 год. самовільно залишив місце служби, а саме тимчасове місце дислокації підрозділу військової частини підрозділу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 на території Миколаївської області, незаконно перебуваючи поза межами військової частини, проводячи час на власний розсуд, за місцем свого проживання, понад три доби до 22.11.2025, тобто до моменту його фактичного затримання працівниками Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

22.11.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

22.11.2025 ОСОБА_8 було затриманона підставі п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК України як особу, підозрювану у вчиненні кримінального правопорушеня.

Таким чином, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто у самовільному залишені військової частини, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану.

Підозра ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обґрунтовується наступними доказами:

? витягами з ЄРДР;

?документами, які підтверджують проходження ОСОБА_8 військової служби;

? матеріалами службового розслідування по в/ч НОМЕР_1 ;

?протоколом допиту свідка;

?іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

При цьому, жодного разу військовослужбовець ОСОБА_8 до органу досудового розслідування не з`явився та про причини неповернення на військову службу не пояснив.

На думку колегії суддів, на даний час органом досудового розслідування доведені наявні підстави у застосуванні стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути підозрюваному кримінальної відповідальності, шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду.

При оцінці обставин, передбачених ст. 178 КПК України, суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що:

?наявні докази вчинення підозрюваним ОСОБА_8 тяжкого кримінального правопорушення, є вагомими та допустимими, отриманими у встановленому КПК України порядку;

? у разі визнання винуватим, ОСОБА_8 загрожує покарання за тяжкий злочин вчинений в умовах воєнного стану у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років;

?вік та стан здоров`я підозрюваного ОСОБА_8 дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного з обмеженням волі та свободи пересування;

?раніше ОСОБА_8 не притягувався до кримінальної відповідальності.

Без застосування найсуворішого запобіжного заходу ОСОБА_8 може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та суду;

- незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

А тому, колегія суддів прийшла до висновку, що слідчий суддя Хмільницького міськрайонного суду вірно обрав підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд враховує, що у даному кримінальному провадженні наявні свідки, показання яких мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи та прийняття законного рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому положення ст. 23 КПК України закріплюють принцип безпосередності дослідження доказів у суді, згідно з яким показання свідків повинні бути отримані судом у відкритому судовому засіданні.

Саме тому збереження їхньої процесуальної незалежності та вільного волевиявлення під час допиту є необхідною гарантією дотримання прав сторін та засад справедливого судового розгляду.

З огляду на процесуальний статус зазначених осіб та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, суд вважає обґрунтованим існування ризику незаконного впливу на свідків, який має бути врахований при визначенні запобіжного заходу та умов його застосування.

Апеляційний суд також бере до уваги, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини або місця служби в умовах воєнного стану, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Санкція зазначеної статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, наявний ризик того, що, усвідомлюючи суворість можливого покарання, підозрюваний може умисно ухилятися від органів досудового розслідування та суду.

Суворість санкції є одним із чинників, що обґрунтовує побоювання ухилення, і повинна оцінюватися судом у сукупності з іншими обставинами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника, то колегія суддів вважає їх такими, що не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються встановленими слідчим суддею обставинами. Як убачається з матеріалів провадження, стороною захисту не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт офіційної зміни прізвища ОСОБА_8 після укладення шлюбу.

Навпаки, слідчим суддею суду першої інстанції встановлено, що підозрюваний не повідомив у передбачений законом спосіб військове командування, правоохоронні органи або органи державної реєстрації про зміну прізвища, а відповідні документи, що підтверджували б таку зміну, ні під час затримання, ні у судовому засіданні не подавалися. Саме тому на момент вирішення питання про обрання запобіжного заходу офіційні анкетні дані підозрюваного залишалися незмінними та відповідали прізвищу « ОСОБА_9 ».

Факт підписання протоколу затримання від 22.11.2025 у графі « ОСОБА_9 » самим затриманим свідчить про те, що він ідентифікував себе саме під цим прізвищем, а тому твердження захисту про протилежне є безпідставними.

Важливо й те, що у судовому засіданні суду першої інстанції підозрюваний підтвердив свою особу за паспортом громадянина України, оформленим уже після укладення шлюбу, який також містить прізвище « ОСОБА_9 », та зазначив, що після укладення шлюбу паспорт громадянина України на нове прізвище не виготовляв. Це виключає можливість припущення про будь-які розбіжності, оскільки документ, що посвідчує особу, має презумпцію достовірності та є визначальним для встановлення анкетних даних.

Доводи апелянта про істотність розбіжностей у прізвищі є суто декларативними й не підтверджені жодним джерелом доказів, а також показами самого підозрюваного. Матеріали досудового розслідування не містять жодних відомостей, які б свідчили про зміну підозрюваним прізвища, а відтак і про незаконність дій органу досудового розслідування під час його затримання.

У свою чергу, відсутність будь-яких офіційних документів щодо зміни прізвища не може покладатися на державні органи як підстава для визнання їхніх дій незаконними, оскільки обов`язок повідомлення та подання документів покладений саме на особу, яка змінює свої анкетні дані.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя повно та всебічно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення клопотання, дав належну оцінку доводам сторони захисту та обґрунтовано визнав їх такими, що не впливають на дійсність ідентифікації підозрюваного та на законність застосованого запобіжного заходу. Правових підстав для висновку про неправильність встановлених обставин, порушення норм КПК України ухвали слідчого судді апеляційний суд не встановив.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці визнає, що ризик втечі особи є допустимою та достатньою підставою для обрання тримання під вартою відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_8 є громадянином України, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на військовій службі, має дружину та малолітнього сина 2024 року народження, а також не доведено наявність у нього наміру виїхати за межі України.

У зв`язку з цим визначення застави забезпечить баланс між необхідністю запобігти встановленим ризикам та дотриманням права особи на свободу й особисту недоторканність.

Застосування застави у даному випадку сприятиме виконанню завдань кримінального провадження, а саме забезпечить належну поведінку підозрюваного, його явку до слідчого та суду, попередить ухилення від правосуддя та інші можливі перешкоди кримінальному провадженню. Одночасно внесення застави створює для підозрюваного додатковий стримуючий фактор, адже у випадку порушення ним покладених процесуальних обов`язків застава звертається у дохід держави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що поряд із залишенням чинним запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, доцільним є визначення підозрюваному ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі, здатному забезпечити виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та доводів, викладених в апеляційній скарзі, ОСОБА_8 характеризується наявністю сталих соціальних зв`язків, що підтверджується його постійним місцем проживання на території Вінницької області, наявністю родини та близьких осіб, з якими він підтримує соціальні контакти. Дані обставини суттєво знижують ймовірність того, що підозрюваний буде ухилятися від органів досудового розслідування та суду.

Крім того, підозрюваний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, що свідчить про відсутність у нього стійкої злочинної налаштованості.

Практика Європейського суду з прав людини, підтверджує те, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути єдиною та достатньою підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

У справі «Летельєр проти Франції» (рішення від 26.06.1991, заява № 12369/86) ЄСПЛ наголосив, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли органи влади наводять «відповідні та достатні підстави» для такого заходу, а також постійно перевіряють, чи залишаються ці підстави актуальними.

У справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.07.2001, заява № 33977/96) Суд підкреслив, що абстрактне посилання на тяжкість злочину без конкретних аргументів щодо ризиків, передбачених законом, суперечить статті 5 Конвенції.

Таким чином, практика ЄСПЛ зобов`язує національні суди кожного разу оцінювати не лише тяжкість інкримінованого злочину, а й індивідуальні обставини конкретної особи, перевіряти пропорційність обмеження свободи та розглядати можливість застосування застави або інших більш м`яких заходів, які у достатній мірі забезпечать процесуальну поведінку підозрюваного.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є доцільним та обґрунтованим, однак апеляційний суд вважає за необхідне визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, яка відповідатиме тяжкості інкримінованого злочину, особі підозрюваного та забезпечить виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , задовільнити частково.

Ухвалу слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2025 скасувати.

Клопотання слідчого СВ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_12 задовільнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк тримання під вартою діє протягом 60 (шістдесяти) днів, тобто до 22.01.2026.

Строк тримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою рахувати з моменту його затримання, тобто з 13:00 год. 22.11.2025.

Одночасно визначити ОСОБА_8 заставу в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121 120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень, які необхідно внести на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

?прибувати до слідчого та/або прокурора за першою вимогою;

?не відлучатись з населеного пункту, де він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

?повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

?утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

?здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Якщо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виконає покладені на нього обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4