ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/8499/25 Провадження№ 1-кп/636/1583/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0014469, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 вересня 2025 року за обвинуваченням,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Гребля Калинівського району Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, обіймаючого посаду стрільця - помічника гранатометника 2 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 4 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, який введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово продовжувався та діє дотепер, вчинив кримінальне правопорушення - злочин за встановлених, в судовому засіданні, обставин.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2025 №244 (по стройовій частині), солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця помічника гранатометника 2 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 4 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини і на всі види забезпечення.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших. Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Як вбачається зі ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, за своїми військовими званнями начальниками є: полковники, генерал-майори, генерал-лейтенанти, для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерал-полковники, адмірали, генерали армії України - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 №265 (по стройовій частині) старшого лейтенанта ОСОБА_6 допущено до тимчасового виконання обов`язків за посадою заступника командира батальйону з психологічної підтримки персоналу аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Однак, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби у складі 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 04.08.2025 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

Так, 04.08.2025 приблизно о 11 год. 00 хв. тимчасово виконуючим обов`язки заступника командира батальйону з психологічної підтримки персоналу аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_6 , на території пункту тимчасової дислокації 3 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), солдату ОСОБА_7 доведено бойове розпорядження командира 4 батальйонно-тактичної групи підполковника ОСОБА_8 від 03.08.2025 №315/дск, а саме: до 05.00 05.08.2025 у складі 1 групи здійснити висування з району зосередження до н.п. Вовчанськ, та в подальшому до 05.00 06.08.2025 здійснити висування в напрямку ВП «САТУРН» ПВ «ЮПІТЕР» ВОП «СУЗІР`Я» РОП «КОСМОС» для заняття позицій та недопущення прориву противника в глибину оборони.

Однак, солдат ОСОБА_4 , будучи невдоволеним цим наказом щодо переміщення до 05.00 05.08.2025 з району зосередження 3 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 та надалі до 05.00 06.08.2025 в напрямку ВП «САТУРН» ПВ «ЮПІТЕР» ВОП «СУЗІР`Я» РОП «КОСМОС» для заняття позицій та недопущення прориву противника в глибину оборони, в умовах воєнного стану, перебуваючи у місці тимчасової дислокації 3 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) 04.08.2025 приблизно о 11 год. 00 хв., діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати вказаний наказ.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України визнав повністю, не оспорював фактичні обставини справи та пояснив, що дійсно вчинив злочин, який йому інкриміновано. Надав свідчення щодо місця, часу, способу вчинення злочину, підтвердивши правильність викладених в обвинувальному акті обставин. В скоєному щиро каявся.

За таких обставин справи, згідно положень ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували обвинувачений та інші учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України, доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення злочину, доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які наявні в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченим не оспорюються.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 в непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану. Його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 402 КК України.

За таких обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_4 є осудним, суд вважає, що він підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.

При вирішенні питання про вид та міру покарання винному ОСОБА_4 , суд враховує його щире каяття, яке виразилось у повному визнанні своєї вини, правдивій розповіді про обставини скоєного злочину, критичній оцінці своєї протиправної поведінки та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягало в тому, що обвинувачений надавав органам досудового розслідування всіляку допомогу у встановленні невідомих їм обставин справи і визнає ці обставини, відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України такими, що пом`якшують його покарання. Обставин, що обтяжують покарання винного, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_4 посередньо характеризується за місцем несення служби, приймав безпосередню участь в зоні активних бойових дій, направлених на захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, вчинив кримінальне правопорушення вперше.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, віднесеного законодавством до тяжких злочинів, особу винного, який має постійне місце проживання, ту обставину, що обвинувачений є вільним від хворобливих звичок, які становлять небезпеку для оточення; його вік, що свідчить на користь здатності переоцінити зміст своєї згубної поведінки та повернутися до справжніх духовних і соціальних цінностей та в цілому вказує на достатній рівень соціалізації ОСОБА_4 та обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, його ставлення до скоєного кримінального правопорушення та вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 402 КК України.

Окремо суд зазначає, що інкримінований обвинуваченому ОСОБА_4 злочин за ч.4 ст.402 КК відноситься до категорії кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби, отже має підвищену суспільну та національну небезпеку, безпосереднім об`єктом якого є установлений порядок підлеглості, неминучим наслідком порушення якого в умовах ведення бойових дій є неможливість виконання бойових завдань, поразка на полі бою, наступ ворога, знищення населених пунктів, інфраструктури. Отже боєздатність військового підрозділу прямо пов`язана зі станом військової дисципліни, що зумовлює захист цих правовідносин, особливо в умовах воєнного стану.

За таких обставин справи суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції відповідної частини статті.

Вказану міру покарання ОСОБА_4 повинен відбувати реально.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

До набрання цим вироком законної сили, на підставі ч. 4 ст. 176, ст. ст. 177, 183 КПК України, за клопотанням прокурора, враховуючи призначення покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі та з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження, запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, суд залишає без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зараховує ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 06 серпня 2025 року до дня набрання вироком законної сили, у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Керуючись ст. 368, 369, 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту його фактичного затримання і обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідно до ухвали слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року, тобто з 06 серпня 2025 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 06 серпня 2025 року до дня набрання вироком законної сили, у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання цим вироком законної сили, запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 згідно ухвали слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2025 року та продовжений ухвалами Салтівського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2025 року та Чугуївського міського суду Харківської області від 19 листопада 2025 року, залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 , який перебуває під вартою, з моменту вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1