ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/90/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000572 від 18 березня 2025 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тернополя, українки, громадянки України, не одруженого, з середньою освітою, непрацюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.357 КК України у виді штрафу в доход держави в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 18 вересня 2025 року, тобто з моменту застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі ст. 72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 18 вересня 2025 року (з моменту застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) по дату ухвалення вироку включно, тобто по 14 листопад 2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців, тобто до 12 січня 2026 року.

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 24.02.2022 прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилини 24.02.2022 строком на 30 діб. Згодом Указами Президента України ОСОБА_9 строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено та на даний час скасовано не було.

Так, на момент події кримінального правопорушення воєнний стан в Україні діяв на підставі Закону України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 4220-ІХ, яким затверджено указ Президента України № 26/2025 від 14 січня 2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року.

Так, 17.03.2025 близько 02:30 год., у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував на першому поверсі у під`їзді №2 у коридорі загального користування, що за адресою: м. Тернопіль, вул. Богдана Лепкого, 2Б, виник злочинний умисел на таємне викрадення майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 17.03.2025 близько 02:30 год., обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи у коридорі загального користування на першому поверсі під`їзду №2 по вул. Богдана Лепкого, 2Б у м. Тернопіль, переконавшись що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, таємно, шляхом вільного доступу, викрав велосипед торгівельної марки «Discavery» Rider, кольору визначеного товаровиробником - «Graphite», який належить потерпілій ОСОБА_11 та знаходився без нагляду у коридорі загального користування, що за адресою: м. Тернопіль, вул. Богдана Лепкого, 2Б.

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 , використовуючи викрадене майно, покинув місце події, а майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_11 , матеріальну шкоду на загальну суму 4716 грн 57 коп.

Окрім цього, у період з 15.00 год. по 15.30 год. 18 березня 2025 року обвинувачений ОСОБА_7 , який перебував неподалік Тернопільської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів №23, що за адресою м. Тернопіль, вул. Павла Чубинського буд. 3, виявив банківську картку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 (номер банківського рахунку: НОМЕР_2 ). В цей час у обвинуваченого ОСОБА_7 виник протиправний умисел направлений на незаконне привласнення банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 виданої на ім`я ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свій протиправний умисел у період з 15.00 год. по 15.30 год. 18 березня 2025 року обвинувачений ОСОБА_7 , який перебував на неподалік Тернопільської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів №23, що за адресою м. Тернопіль, вул. Павла Чубинського буд. 3, діючи умисно, усвідомлюючи те, що забута банківська картка належить іншій особі, з корисливих мотивів, взяв зазначену банківську картку, яка згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку, є безконтактною технологією оплати, забезпечує швидкі розрахунки без вводу PIN-коду з метою оплати товарних цінностей у закладах торгівлі, тим самим заволодіння грошовими коштами, що знаходились на той час на рахунку вказаної банківської картки; та у подальшому не маючи наміру знайти законного власника вказаних речей та не маючи наміру повертати вказане майно законному власнику, обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій незаконно привласнив банківську картку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 видану на ім`я ОСОБА_12 .

Крім того, 02.04.2025 близько 13.20 год., у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні магазину «Єва», що за адресою: вул. 15 квітня, м. Тернопіль, виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, обвинувачений ОСОБА_7 02.04.2025 близько 13.20 год., перебуваючи у приміщенні магазину «Єва», що за адресою: вул. 15 Квітня, м. Тернопіль, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, керуючись корисливим мотивом, з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій й передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи настання таких наслідків, таємно, шляхом вільного доступу викрав із торгівельного стелажа туалетну воду жіночу «Versace Crystal Noir» об`ємом 90мл. та туалетну воду жіночу «Versace Yellow Diamond» об`ємом 30 мл, які на праві власності належать ТОВ «РУШ».

У подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінального правопорушення із викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «РУШ» матеріальну шкоду на загальну суму 6518 гривень.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану; ч.1 ст.357 КК України, тобто привласнення офіційного документу вчинене з корисливих мотивів.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеність вини та юридичну кваліфікацію вчиненого злочину, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.75 КК України, встановивши обвинуваченому іспитовий строк.

Свої доводи мотивує тим, що судом не враховано належним чином дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, щиро розкаявся у скоєному, тому призначене покарання вважає занадто суворим.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу і просять змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання; прокурора, який вирок місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 вид та розмір основного покарання за ч.4 ст.185 КК України, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що обвинувачений, вчинив тяжкий злочин, відсутність обставин, які б пом`якшували чи б обтяжували покарання обвинуваченому.

Також, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, суд зважив на відсутність щирого каяття ОСОБА_7 , що підтверджується неналежною процесуальною поведінкою останнього як на досудовому розслідуванні даного кримінального провадження, так і під час судового розгляду.

Враховано судом й дані про особу винного, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, негативну характеристику за місцем проживання.

Встановивши відсутність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, врахувавши дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, місцевий суд при призначенні покарання дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України.

Відповідно до положень ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що місцевий суд невірно не врахував пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, а тому призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушенню та особі обвинуваченого.

Так, кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

При вирішенні питання про можливість застосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням врахуванню підлягають, зокрема, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу обвинуваченого й ті, що її характеризують, обставини, що пом`якшують і відсутність обставин, що обтяжують покарання, та інші дані, що мають значення при призначенні покарання.

В даному конкретному випадку, формально визнаючи винуватість у вчинених ним злочинах, ОСОБА_7 не виявляв щирості каяття та бажання сприяти розкриттю злочину чи відшкодувати потерпілим задані ним збитки. Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином обізнаним про необхідність з`являтися до суду першої інстанції для участі у розгляді цього кримінального провадження, неодноразово без поважних причин ігнорував такий свій обов`язок, уникав явки до суду, чим перешкоджав проведенню судового слідства та об`єктивному з`ясуванню усіх обставин справи, що було вірно оцінено місцевим судом, як негативна процесуальна поведінка обвинуваченого; не вживав усіх належних заходів для відшкодування шкоди потерпілим у повному обсязі, що не свідчить про щирість каяття останнього.

Разом із тим, ураховуючи відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , негативну характеристику останнього за місцем його проживання, систематичність кримінальних правопорушень, а також беручи до уваги визнання вини обвинуваченим, ступінь їх тяжкості, молодий вік та часткове відшкодування шкоди потерпілим, місцевий суд визнав за можливе призначити ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, встановленому санкцією статті тяжчого із вчинених ним злочинів, а саме ч.4 ст.185 КК України.

Io?a, oраховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, який він вчинив під час дії воєнного стану, встановлені місцевим судом дані про особу ОСОБА_7 , його посткримінальну поведінку , відношення до скоєного, відсутність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів неможливо без його ізоляції від суспільства.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а отже не вбачає підстав для зміни вироку в цій частині, як про це просить його захисник в апеляційній скарзі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді