УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 953/3172/24

провадження № 51-3630 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року щодо останнього,

установив:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Цим рішенням суд першої інстанції також вирішив питання щодо речових доказів і цивільного позову потерпілого.

Заявлений цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково. Стягнуто з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого 1 722 грн - на відшкодування майнової шкоди та 30 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року апеляційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок - без зміни.

Відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, за встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 січня 2024 року, близько 22:29, перебуваючи на вул. Академіка Проскури, 3/178 у м. Харкові, поблизу кафе «Irish Pub», у ході раптового словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_6 , знаходячись на відстані витягнутої руки, у положенні стоячи, праворуч від потерпілого, наніс останньому один удар кулаком правої руки в обличчя, а саме в ділянку підборіддя праворуч. Внаслідок удару потерпілий упав та втратив свідомість.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 09-199/2024 від 12 лютого 2024 року потерпілому спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця з садном на тлі припухлості м`яких тканин у ділянці підборіддя праворуч з поширенням на шкіру правої щоки, які за ступенем тяжкості класифікуються як легкі тілесні ушкодження.

Зазначене діяння кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що під час перевірки вироку в апеляційному порядку за скаргами сторони захисту, апеляційний суд не врахував обставини, які на його думку, могли бути підставами для пом`якшення покарання засудженому, а саме те, що останній розлучений, місце знаходження матері невідоме, і тому самостійно утримує сина, який є студентом Харківського університету. Виконання покарання у виді громадських робіт, на думку захисника, погіршить матеріальне становище сім`ї.

Також зазначає, що апеляційний суд допустив порушення процесуальних норм закону, а саме ст. 42, 291 КПК України щодо визначення процесуального статусу обвинуваченого. На думку сторони захисту, це призвело до порушення прав ОСОБА_5 на захист та презумпції невинуватості.

Вважає, що апеляційний суд не перевірив і не спростував ці доводи, наведені в апеляційних скаргах, не навів переконливих мотивів для відхилення аргументів захисту, а тому ухвала підлягає перегляду у касаційному порядку.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України, в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких суд виходив при її постановленні, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути наведені підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Доводи касаційної скарги захисника є аналогічними тим, що були предметом розгляду апеляційного суду в межах вимог ст. 404 КПК України, і суд надав їм належну правову оцінку.

Аргументи про те, що копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування були надані ОСОБА_5 у статусі, який позбавив його можливості повною мірою реалізувати процесуальні права, були визнані необґрунтованими.

В ухвалі апеляційний суд зазначив, що обвинувальний акт є процесуальним документом, який складається слідчим за результатами досудового розслідування, містить виклад обставин, докази та пропозиції щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого, а вже питання винуватості вирішується виключно судом на підставі аналізу доказів, досліджених у судовому засіданні.

У цьому провадженні презумпція невинуватості та принцип доведеності вини не порушені, оскільки суд першої інстанції безпосередньо дослідив і оцінив усі докази в сукупності відповідно до вимог ст. 23, 94 КПК України, зокрема пояснення засудженого, в яких він зазначив мету та мотиви своїх дій.

У касаційній скарзі захисник фактично зазначає, що апеляційний суд некоректно визначив моменту набуття статусу обвинуваченого, вважаючи це істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Проте, обґрунтовуючи свої доводи він загалом посилається на порушення презумпції невинуватості, права на захист і процесуального порядку, але не конкретизує, які саме дії чи права ще у статусі підозрюваного були обмежені або не реалізовані з моменту отримання обвинувального акта і передачі його до суду.

Слід зазначити, що обвинувальний акт це форма завершення досудового розслідування, яка не містить правової оцінки, а лише формалізує обвинувачення. Сам факт його вручення не порушує презумпцію невинуватості, оскільки не є актом визнання вини.

Посилання захисника на порушення вимог ч. 6 ст. 368 КПК України у даному випадку є необґрунтованими. Висновки апеляційного суду узгоджуються з практикою ККС, де обвинувальний акт розглядається як процесуальний документ, а не як доказ вини.

Тому твердження захисника щодо порушення процесуальних прав засудженого, внаслідок визначення апеляційним судом некоректно процесуального статусу є безпідставними.

Також, переглядаючи вирок, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо рішення про призначення покарання.

В ухвалі апеляційний суд зазначив, що обираючи захід примусу у виді громадських робіт, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки врахував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального проступку, данні про його особу, який раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, має вищу освіту, є керівником ТОВ «Фірма «БУДСІТІ», розлучений, на утриманні син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також судом враховано відсутність визнаних судом обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.

У зв`язку з цим апеляційний суд погодився із призначеним у вироку покаранням у виді 100 годин громадських робіт, що в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, і є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 56 КК України, громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день.

Отже, громадські роботи є одним із найм`якших видів покарання, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, і не є надмірним чи несправедливим.

Захисник вказує, що апеляційний суд у порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність безпідставно не визнав обставину щодо утримання засудженим сина студента як таку, що могла б пом`якшити призначене покарання.

Колегія суддів касаційного суду вважає такі доводи безпідставними.

За змістом ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Тобто ця норма закону України про кримінальну відповідальність дозволяє суду на власний розсуд визнавати й інші обставини, не зазначені у ч. 1 цієї статті Кодексу, як такі, що пом`якшують покарання, але це є правом суду, а не обов`язком.

Отже, ухвала Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України і підстав для відкриття касаційного провадження, із наведених у скарзі доводів, немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 липня 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3