Справа № 347/2307/20
Провадження № 11-кп/4808/528/25
Категорія ч.1 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Косівського районного суду від 01 жовтня 2025 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стопчатів, Косівського району, Івано-Франківської області, раніше не судимого, громадянина України,-

в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі п.1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 спричинив умисне легке тілесне ушкодження потерпілому при таких обставинах:

Так, 08.09.2020 року, близько 18 год. 30 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи по місцю свого проживання в АДРЕСА_1 , побачив, як в той час ОСОБА_10 , керуючи трактором марки «ЮМЗ-6КЛ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював очищення придорожнього окопу по вулиці Олекси Довбуша в с. Стопчатів, Косівського району Івано-Франківської області. При цьому, ОСОБА_8 , спостерігати за роботою ОСОБА_10 , наблизився до трактора, у якому на той час знаходився ОСОБА_10 та на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин ОСОБА_8 підняв із узбіччя дороги камінь та діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, маючи намір заподіяти ОСОБА_10 тілесні ушкодження, і бажаючи цього, умисно кинув камінь у сторону ОСОБА_10 . В наслідок чого потерпілому ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді забою правого ліктьового суглобу із наявністю садна та травматичного набряку м`яких тканин.

Своїми умисними діями, згідно висновку судово-медичного експерта №139 від 09.10.2020, ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді забою правого ліктьового суглобу із наявністю садна та травматичного набряку м`яких тканин, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином ОСОБА_8 спричинив умисне легке тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок Косівського районного суду від 01.10.2025 року щодо ОСОБА_8 таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Ухвалюючи рішення та звільняючи ОСОБА_8 від покарання, місцевий суд не повинен був визначати вид і розмір покарання.

Просить вирок Косівського районного суду від 01.10.2025 року щодо ОСОБА_8 з наведених підстав змінити.

Виключити із вироку рішення про призначення ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Вважати ОСОБА_8 звільненим від покарання за ч.1 ст. 125 КК України на підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст. 74 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вважає оскаржуваний вирок незаконним та необґрунтованим з підстав неправильного застосування кримінального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що суд першої інстанції поверхнево, односторонньо, упереджено розглянув справу, дав неправильну оцінку здобутим доказам, а деяким доказам не дав оцінку взагалі, не вказав, чому не прийняв до уваги докази надані стороною захисту.

У вироку суддя не вказала, чому не прийняла до уваги докази долучені в ході судового слідства до матеріалів справи і оглянуті в судовому засіданні, а саме диск з записом події, яка підтверджувала факт отримання потерпілим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, фототаблиці трактора де видно нерозбите скло після інциденту, і це свідчить про упередженість судді по відношенню до обвинуваченого.

В обвинувальному вироку суддя повністю перекрутила показання обвинуваченого, який підтвердив, що дійсно ОСОБА_10 разом із своїм батьком проводили трактором роботи на його земельній ділянці, після чого він почав вимагати від них, щоб ті припинили протиправні дії. Оскільки останні не реагували, то він пригрозив їм кинути склоблоком в трактор, що в подальшому і зробив. Але від удару склоблоком скло в тракторі не розбилось, це видно з відео і фото таблиці, яке сторона захисту долучила до матеріалів справи і яким суд не дав жодної оцінки, як в ході судового слідства, так і в нарадчій кімнаті. Після цього, потерпілий вибіг з трактора і побіг за ОСОБА_8 , який почав тікати до свого господарства. По дорозі батько з сином Синітовичі догнали ОСОБА_8 , побили його, коли він вирвався і втік в своє господарство, то ОСОБА_10 догнав його на подвір`ї, де продовжував наносити обвинуваченому удари руками в різні частини тіла.

З відеофайлу долученого стороною захисту вбачається, що ніяких тілесних ушкоджень в ОСОБА_10 на правому ліктьовому суглобі в той момент не було, але чітко видно, що втікаючи із господарства ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_10 спіткнувся і впав на лікоть правої руки до твердого покриття на подвір`ї, спричинивши собі тілесні ушкодження.

В ході судового розгляду показання обвинуваченого ніким не були спростовані, але суддя не взяла їх до уваги.

Вказує, що дружина потерпілого увесь інцидент фіксувала на телефон, але даний відеодоказ на підтвердження показань потерпілого до матеріалів справи не долучили повному об`ємі, а тільки частину з незрозумілих причин.

Незрозумілі посилання судді в обвинувальному вироку на показання свідка ОСОБА_11 , якого суддя вказує, як ОСОБА_12 . Показання даного свідка, на думку сторони захисту потрібно оцінювати критично, оскільки він є батьком потерпілого і протягом тривалого часу перебуває в неприязних стосунках з обвинуваченим ОСОБА_8 . Розбіжності в показаннях свідка і потерпілого не були усунуті.

Посилання суду на те, що вина обвинуваченого доведена висновком експерта №139 не відповідають дійсності. Даний висновок експерта є не повним. Експерт не надав відповіді на поставлені запитання, констатував забій правого ліктьового суглобу, травматичного набряку м`яких тканин, яка спричинена від однократної ударно ковзаної дії предмета, яким міг бути кулак руки, носок взуття, або іншого твердого предмета та при ударі до твердого тупого предмета, що є загальним висновком без конкретизації.

Питання поставлені експерту не узгоджувались з показаннями ОСОБА_8 , тому сторона захисту заявляла клопотання про допит експерта в судовому засіданні з можливістю задати йому додаткові питання для уточнення результатів експертизи, однак судом було відмовлено у задоволенні такої експертизи, що свідчить про неповноту судового розгляду.

На переконання сторони захисту, тілесні ушкодження отримані потерпілим при зовсім інших обставинах, а саме при його падінні, що підтверджується відеофайлом долученого стороною захисту до кримінального провадження.

Зазначає, що показання в судовому засіданні потерпілого та свідка протирічать висновкам судово-медичної експертизи і вони не усунуті та не спростовані стороною обвинувачення.

Показання потерпілого і свідка не узгоджуються між собою, оскільки потерпілий стверджував, що удар по склу нанесено каменем, а свідок вказує, що склопакетом. Як предмет злочину, ні камінь, ні склопакет до матеріалів кримінального провадження не долучені, чим нанесено удар не з`ясовано в судовому засіданні. Наданими стороною обвинувачення доказами не доведено поза розумним сумнівом, що скло в тракторі було розбито.

Судом першої інстанції були відхилені клопотання сторони захисту про допит певних осіб, зокрема свідка ОСОБА_13 . Відхилено клопотання про виклик і допит в судовому засіданні експерта, який проводив експертизу для її роз`яснення, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Суд першої інстанції не звернув увагу і не надав оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні протокол огляду місця події, протокол огляду пошкодженого транспортного засобу та підтверджуючі документи, які б свідчили про розбиття скла в тракторі.

Посилання сторони обвинувачення на те, що відеодиск долучений стороною захисту є неналежний і недопустимий доказ з підстав не відкриття його в порядку ст. 290 КПК України є безпідставним і необґрунтованим, оскільки даний диск був долучений на досудовому та судовому слідстві.

Таким чином, дії обвинуваченого було помилково кваліфіковано стороною обвинувачення за ч.1 ст. 125 КК України.

Головуюча суддя першої інстанції під час розгляду справи проявила неупередженість, зокрема наперед висловила свою позицію щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку.

Просить вирок Косівського районного суду від 01 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити виправдувальний вирок на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, за відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

В поданій заяві до початку апеляційного розгляду представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_14 вказує, що оскільки договір про надання правничої допомоги із потерпілим є строковим та завершився, був укладений на час розгляду справи в суді першої інстанції, тому у нього немає правових підстав для представництва потерпілого в суді апеляційної інстанції, просить вказаний апеляційний розгляд справи проводити без його участі.

До початку апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_10 подав заяву, із змісту якої вбачається, що він підтримує обвинувачення та вважає, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України доведена повністю, тому просить вирок Косівського районного суду від 01.10.2025 року залишити без змін, а апеляційний розгляд проводити без його участі.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , підтримали подану апеляційну скаргу, просили вирок суду першої інстанції скасувати та постановити виправдальний вирок;

- прокурор повністю підтримала доводи поданої прокурором апеляційної скарги, проти апеляційної скарги захисника заперечила, просила оскаржуваний вирок суду змінити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи наведенні в апеляційні скарзі захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, на думку колегії суддів є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ч.1 ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 .

Окрім цього, винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку доведена безпосередньо дослідженими та зібраними в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

- витягом з ЄРДР за № 0000040 від 17.09.2020 року;

- заявою потерпілого ОСОБА_10 про кримінальне правопорушення від 17.09.2025 року;

- випискою із медичної картки потерпілого;

- DVD диском для лазерних систем зчитування та протоколом огляду диску від 18.09.2020 року із долученими до нього фото таблицями, на яких зафіксовано фрагмент із зображенням ОСОБА_8 який підняв камінь та кинув ним в сторону потерпілого, після чого втік;

- постановою від 18.09.2020 року про визнання диску для лазерних систем зчитування формату CD речовим доказом;

- довідкою № 207 від 22.09.2020 року КНП «Яблунівська районна лікарня» із якої вбачається, що потерпілий в цій справі ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 житель с. Стопчатів 10.09.2020 року о 14 год 30 хв. звернувся за допомогою лікаря-травматолога КНП «Яблунівська районна лікарня» з забоєм, поверхневою раною лівого ліктьового суглоба.

- висновком судово-медичної експертизи № 139 від 30.09.2020 року;

Отже, суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Зазначені докази по кримінальному провадженні зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, вони є допустимими, та такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення обвинуваченим діянь, інкримінованих йому стороною обвинувачення, відповідають показанням свідків у вказаному кримінальному провадженні.

Доводи наведені стороною захисту в поданій апеляційній скарзі з приводу того, що суддя у вироку повністю перекрутила показання обвинуваченого, є необґрунтованими, оскільки показання ОСОБА_8 , надані в судовому засіданні, відповідають змісту вироку, будь-яких перекручень, на які вказував в апеляційній скарзі захисник, колегія суддів не вбачає.

Твердження в апеляційній скарзі захисника про те, що згідно відео файлу долученого стороною захисту, ніяких тілесних ушкоджень в ОСОБА_10 на правому ліктьовому суглобі в той момент не було, але чітко видно, що втікаючи із господарства обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_10 спіткнувся і впав на лікоть правої руки до твердого покриття на подвір`ї, спричинивши собі тілесні ушкодження, тобто не від дій обвинуваченого потерпілий отримав тілесні ушкодження, є необґрунтованим, оскільки спростовується дослідженими в судовому засіданні першої інстанції належними та допустимим доказами, зокрема, показаннями потерпілого й свідка ОСОБА_11 які узгоджуються між собою, даними медичних документів та висновком експерта а також дослідженим записом DVD диску формату CD, протокол огляду якого долучено до матеріалів справи та нічим не спростовано.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги захисника про те, що саме обвинуваченому потерпілим та його батьком було завдано ударів, а не навпаки, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали кримінального провадження доказів такого не містять. Більше того показання обвинуваченого щодо подій є логічно непослідовними як щодо початку конфлікту, так і щодо його розгортання. А відтак в цій частині показання обвинуваченого не можуть слугувати для виправдання його дій а підлягають вирішенню відповідно до вимог КПК України за його зверненням-заявою в окремому провадженні.

Твердження захисника про те, що в показаннях свідка і потерпілого містяться розбіжності, які не усунуті є необґрунтованими, оскільки істотною обставиною інкримінованого кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України є факт умисного спричинення легких тілесних ушкоджень, що підтверджується судово-медичною експертизою, крім того суттєвих розбіжностей в цих показаннях, які б слугували підставою для скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, у колегії суддів відсутні підстави сумніватись у достовірності даних пояснень потерпілого ОСОБА_10 та показань свідка ОСОБА_11 , які на думку сторони захисту потрібно оцінювати критично, оскільки вони є послідовними та узгоджуються із відомостями медичної документації, зокрема довідки №207 від 22.09.2020 року КНП «Яблунівська районна лікарня» із якої потерпілий в цій справі ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 житель с. Стопчатів 10.09.2020 року о 14 год 30 хв. звернувся за допомогою лікаря-травматолога КНП «Яблунівська районна лікарня» з забоєм, поверхневою раною лівого ліктьового суглоба та висновком судово-медичної експертизи.

Зокрема, згідно із вказаним висновком судово-медичної експертизи № 139 від 30.09.2020 року яким стверджено, що на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_10 , даних амбулаторної карти КНП «Яблунівської районної лікарні», довідки директора КНП «Яблунівська районна лікарня» у гр. ОСОБА_10 виявлено тілесне ушкодження: забій правого ліктьового суглоба наявністю садна та травматичного набряку м`яких тканин, яка спричинена від дії однократної ударно-ковзної дії твердого тупого предмета , яким міг бути кулак руки, носок взуття, або іншого тупого предмета в наслідок падіння на площині та ударі до тупого твердого предмету, могла бути спричинена незадовго до моменту звернення за медичною допомогою і відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між умисними діями обвинуваченого та отриманими потерпілим в справі тілесними ушкодженнями що за висновком судово-медичної експертизи від 30.09.2020 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Окрім цього, зазначення судом першої інстанції по батькові свідка ОСОБА_11 , замість правильного ОСОБА_15 , колегія суддів вважає опискою і вказане не впливає на правильність і достовірність наданих показань в суді щодо обставин вказаного кримінального провадження.

Не відповідає дійсності також і те, що судом було відхилено клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_13 , оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції неодноразово вживались всі можливі заходи для виклику в судове засідання вказаного свідка, в тому числі шляхом постановлення ухвали про його примусовий привід.

Щодо твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що даний висновок судово-медичної експертизи є не повним, в ньому не надано відповіді на основні поставлені запитання, що є загальним висновком без конкретизації і не може ставитись, як доказ винуватості в інкримінованому кримінальному проступку щодо ОСОБА_8 , а тому з цією метою стороною захисту заявлялось клопотання про виклик експерта в судове засідання, однак у задоволенні такого клопотання судом було відмовлено, колегія суддів зазначає наступне.

Висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає оцінці та перевірці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження у сукупності.

Окрім цього, експерт, який брав участь у проведенні вказаної судово-медичної експертизи, мав спеціальні знання, освіту, досвід роботи і професійну репутацію, був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих висновків. Висновки, яких дійшов експерт за результатами проведення експертизи у кримінальному провадженні є чітким, повним, конкретизованими, обґрунтованими і не суперечать іншим доказам.

Тому, висновок експерта № 139 від 30.09.2020 року, отриманий з дотриманням норм КПК України, без істотних порушень прав та свобод обвинуваченого ОСОБА_8 під час проведення експертизи.

Крім того, сторона захисту не була позбавлена процесуального права заявити клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи для спростування наданих висновків, однак таким правом не скористалась, що свідчить про відсутність обґрунтованих підстав для сумніву в наданих висновках.

Те, що експерт не був допитаний у судовому засіданні не є безумовною підставою для визнання доказу недопустимим чи скасування оскаржуваного вироку.

Також, колегія суддів звертає увагу, що суд не зобов`язаний допитувати кожного експерта, якщо сам висновок є належним, допустимим та достатньо обґрунтованим.

Крім цього, захисником до поданої апеляційної скарги не надано жодних доказів про упередженість головуючого судді першої інстанції щодо обвинуваченого при постановленні обвинувального вироку та порушення судом самої процедури судового розгляду.

Щодо поданого захисником під час апеляційного розгляду відеозапису та фотосвітлини, колегія суддів звертає увагу, що згідно вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, крім цього, судом першої інстанції були досліджені всі надані стороною обвинувачення письмові докази, які були визнані належними та допустимими, на підставі яких суд прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а з приводу обставин, наявних на відеозаписі, на які вказує захисник, то обвинувачений вправі окремо звернутися до відповідних органів для захисту своїх прав та інтересів, а тому вказане не є підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Інші доводи поданої апеляційної скарги захисника не спростовують обставин пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та не є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції.

Таким чином, у справі зібрано достатньо доказів, які прямо викривають обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів розцінює, як такі, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, то колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу.

Так, суд першої інстанції, визнавши винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст. 125 КК України, безпідставно призначив покарання обвинуваченому, оскільки суд ухвалюючи рішення про звільнення останнього від відбування покарання з визначенням виду та розміру покарання, не врахувавши того, що під звільненням від покарання слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів у цілому.

Аналогічна позиція узгоджується із висновками Верховного Суду викладених у постанові від 18 червня 2020 року (справа №756/6876/19, провадження № 51-5464км19) та у постанові від 19 березня 2024 року (№ 756/3924/20, провадження № 51-5550км23).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, тому посилання суду про призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. слід виключити із судового рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок Косівського районного суду - зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Косівського районного суду від 01 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого за ч.1 ст. 125 КК України в частині призначеного покарання - змінити.

Виключити із вироку посилання суду про призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).

Вважати ОСОБА_8 звільненим від призначеного покарання за ч.1 ст. 125 КК України на підставі п.1 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5