КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №367/6532/23 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4093/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

11 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0002495 від 20 червня 2023 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 19 березня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Поташня Бородянського району Київської області, українки, громадянки України, РНОКПП НОМЕР_1 , не працюючої, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 19 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та призначено основне покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі із застосуванням додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами на строк - 2 (два) роки.

Застосовано ОСОБА_7 вимоги статті 75 КК України та звільнено її від відбування основного покарання з випробуванням, визначивши іспитовий строк - 1 (один) рік.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 200000,00 (двісті тисяч) грн.

Стягнуто з ТзДВ «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 8 347,38 грн. та моральну шкоду у розмірі 417,37 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, 20 червня 2023 року близько 14 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час руху проїзною частиною вулиці Бориса Гмирі, в районі будинку №9 в м. Буча Бучанського району Київської області, в смузі для руху в бік автодороги сполученням Київ-Ковель, в порушення вимог п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України), згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну» та п. 2.3 (д) ПДР України, відповідно до якого «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», не була уважною під час керування транспортним засобом, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміну, внаслідок чого своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху та в порушення вимог п. 18.1 ПДР України, згідно з яким «водій транспортного засобу, що наближається до пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи повинен зменшити швидкість, а вразі потреби зупинитись, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», маючи можливість заздалегідь виявити небезпеку для руху, яку їй становили пішоходи ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які перетинали проїзну частину вулиці Бориса Гмирі зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, в межах дорожньої розмітки «пішохідний перехід», не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустила наїзд керованого нею транспортного засобу на пішоходів ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломів кісток тазу (правої лонної та правої сідничної), перелом латеральної кісточки лівої гомілки, множинні садна верхніх та нижніх кінцівок, голови, струс головного мозку. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого/их предмету/тів, відповідають обставинам дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, так як для зрощення переломів необхідний термін більше 21-го дня.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 (б), (д), 18.1 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Ірпінського міського суду Київської області в частині призначення покарання та додаткового покарання, застосувавши покарання у виді штрафу та зменшити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

Апелянт вважає, що вирок суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання є надмірно суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, оскільки судом не було враховано, що обвинувачені визнала свою вину, щиро розкаялась, попросила вибачення у потерпілої, частково відшкодувала завдану шкоду, надала правдиві показання, які лягли в основу її обвинувачення, сприяла розкриттю кримінального правопорушення, раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває.

Також апелянт зазначає, що суд призначивши ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування строком на 2 роки, позбавляє її можливості працювати, керувати автомобілем та отримувати заробіток.

Апелянт звертає увагу, що ОСОБА_7 дуже просила та просить суд застосувати менш суворе покарання та врахувати факт щирого каяття, допомогу слідству, визнання своєї вини, важкого фінансового становища, визнання своїх неправомірних дій, а також важких душевних переживань у зв`язку з тим, що принесла іншим людям біль, змусивши потерпілу та її малолітню доньку перенести сильні болі та хвилювання, за що безліч разів щиро вибачається і продовжує це робити при першій можливості.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Ірпінського міського суду Київської області від 19 березня 2025 року - скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначити основне покарання у вигляді 1 року обмеження волі із застосуванням додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 75 КК України і звільнити її від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 завдану моральну шкоду у розмірі 498761,18 грн. В іншій частині вирок залишити без змін.

Апелянт вказує, на відсутність будь-яких належних підтверджень того, що обвинувачена щиро розкаялась, навпроти протягом усього часу ОСОБА_7 проявляла ознаки цинічного та прагматичного розрахунку дій, направлених на уникнення реального покарання за вчинення кримінального правопорушення шляхом часткового відшкодування шкоди, яку сама же і заподіяла потерпілій ОСОБА_8 та її малолітній дитині ОСОБА_11 . З урахуванням цього представник вважає, що судом безпідставно визнано в якості обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченої, що безумовно знайшло своє відображення при призначенні покарання.

Не оспорюючи відповідність основного покарання, призначеного судом ОСОБА_7 у вигляді 1 року обмеження волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, апелянт стверджує, що додаткове покарання, застосоване судом у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки, є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. На думку апелянта, окрім необґрунтованого застосування положень 66 КК України, судом не було в повній мірі враховано обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, об`єктом якого є безпека дорожнього руху.

Крім того, апелянт не погоджується з розміром визначеної судом моральної шкоди, яку слід стягнути з обвинуваченої. Вказує, що наявні в матеріалах справи докази дають підстави для висновку, що в результаті отримання тілесних ушкоджень, спричинених дорожньо-транспортною пригодою, ОСОБА_8 та її малолітній доньці ОСОБА_12 , заподіяно моральні та душевні травми, пов`язані з перенесеними фізичними стражданнями, а також це потягло зміни, що призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від ОСОБА_8 додаткових зусиль для організації свого життя, судом враховується і вид тілесних ушкоджень, які отримала потерпіла, що зумовлює додаткові умови для відновлення її стану, який був до події ДТП, а тому суд дійшов висновку про доведеність факту заподіяння ОСОБА_8 моральної шкоди.

При цьому, поза увагою суду залишив той факт, що на момент вчинення обвинуваченою ОСОБА_13 ДТП та спричинення потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, вона була на 25 тижні вагітності. Таким чином, апелянт звертає увагу, що об`єктом хвилювання потерпілої було не лише питання відновлення свого фізичного стану та стану своєї малолітньої доньки ОСОБА_12 , який був до події, а і питання збереження життя і здоров`я ще ненародженої дитини, забезпечення позитивного завершення перебігу процесу вагітності в умовах струсу головного мозку, перелому кісток тазу та інших тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою. Апелянт переконаний, що не потребує додаткового обґрунтування той факт, що матір дитини отримує моральні страждання за життя та здоров`я своєї дитини навіть у тому випадку, коли вона ще не встигла народитись, а з моменту події ОСОБА_8 постійно перебувала у нервовому стані через незрозумілий подальший стан здоров`я дитини, її майбутнє та життя в цілому.

Фактично, внаслідок даного кримінального правопорушення ОСОБА_8 завдано моральну шкоду одночасно як людині, як матері та як вагітній жінці.

При цьому моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу фізичного та душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти апеляційної скарги представника потерпілої; пояснення представника потерпілого та потерпілої, які підтримали апеляційну скаргу представника потерпілої лише в частині додаткового покарання та заперечували проти апеляційної скарги захисника; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення обох апеляційних скарг, вказуючи на законність та обґрунтованість вироку суду; дослідивши надані захисником дані, що характеризують особу обвинуваченої; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 з приводу суворості призначеного його підзахисній основного покарання, то на переконання колегія суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до нетяжкого злочину, обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, судом першої інстанції визнано і враховано щире каяття, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої судом першої інстанції не встановлено. Також, судом першої інстанції враховано дані щодо особи обвинуваченої ОСОБА_7 , яка визнала себе винуватою, не працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, не судима, характеризується за місцем проживання позитивно, про що свідчать досліджені вище письмові докази. Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції призначив обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, в межах, установлених санкцією інкримінованої їй статті, відповідно до положень КК України, у виді обмеження волі, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Крім того, враховуючи тяжкість злочину, особу винної, яка характеризується позитивно у соціальному статусі та у правовому статусі - відсутні судимості, з урахуванням наведених вище обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що перевиховання та виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе призначити основне покарання із застосуванням ст. 75 КК України з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, а встановлений іспитовий строк буде необхідним контролем за поведінкою ОСОБА_7 з боку уповноваженого органу пробації.

Доводи захисника, про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій не в повному обсязі було враховано дані про її особу, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і ті, на які є посилання у апеляційній скарзі захисника, зокрема, те, що вона визнала свою вину, раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, а щире каяття було визнано такою обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої та було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неврахування судом першої інстанції активного сприяння слідству, то на переконання колегії суддів, вони не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_7 були викриті співробітниками поліції самостійно після їх прибуття на місце ДТП, усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачена не повідомила, а надання обвинуваченою правдивих показань не є тими обставинами, що свідчать про активне сприяння розкриттю злочину. Не встановлено такої обставини, і під час досудового розслідування.

Щодо посилань захисника на те, що обвинувачена просила пробачення у потерпілої, то дана обставина не є такою, що пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину. До того ж, як слідує з позиції потерпілої, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, то остання обвинувачену не пробачила.

З приводу тверджень захисника про неврахування судом першої інстанції часткового відшкодування завданої шкоди, то слід зазначити наступне.

Відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди означає добровільне задоволення у повному обсязі обґрунтованих претензій потерпілого, що засновані на матеріалах кримінального провадження. Таким чином, критеріями для визначення способу відшкодування (компенсації) шкоди є: вид завданої шкоди (моральна, фізична, майнова), позиція потерпілого, яка має пріоритетне значення.

Оскільки згода винуватого на добровільне відшкодування (компенсації) шкоди, а також згода потерпілого на відповідний спосіб її відшкодування (компенсації) має правове значення, то належною процесуальною формою фіксації може бути: усна заява, оформлена відповідним протоколом або зафіксована в журналі судового засідання та засвідчена їх підписом; письмова заява, що подається потерпілим, винним до органів, які здійснюють кримінальне провадження. У кожному окремому випадку повинні бути зібрані докази, що підтверджують факт добровільного відшкодування (компенсації) завданих збитків або усунення (загладжування) заподіяної шкоди (наприклад, заяви і розписки потерпілих, квитанції, інші фінансові документи), які долучаються до матеріалів кримінального провадження.

Як вбачається з пояснень в суді першої інстанції потерпілої ОСОБА_8 , то зі сторони обвинуваченої шкода не відшкодовувалась. Обвинувачена зустрічалась з нею та пропонувала якусь суму грошей (не пам`ятає яку), але з умовою, що вона не буде позбавляти її права керування транспортними засобами, на що, ні вона, ні її чоловік цю умову не прийняли. Кошти, які пропонувала обвинувачена в цій ситуації були дуже мізерні.

За таких обставин, доводи сторони захисту у цій частині, колегія суддів вважає непереконливими.

Поряд з цим, колегією суддів враховується, що шкоду, яка була заподіяна кримінальним правопорушенням обвинувачена ОСОБА_7 відшкодувала лише після постановлення вироку суду першої інстанції, однак у даному конкретному випадку, з урахуванням майже двох років, (з 2023 - вчинення ДТП та 2025 - ухвалення вироку), протягом яких, обвинувачена мала реальну можливість добровільно усунути заподіяні шкоду, чого не зробила, ця обставина, на переконання колегії суддів, свідчить не про бажання обвинуваченої усунути шкоду чи відшкодувати завдані збитки, а про намагання своїми діями зменшити призначену міру покарання, а тому не є фактором, який знижує ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення і особи обвинуваченої та відповідно не може бути визнана обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілої, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів наявність у обвинуваченої щирого каяття, що було враховано судом першої інстанції, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Так, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Як зазначено в обвинувальному акті під час досудового розслідування даного кримінального провадження було встановлено щире каяття обвинуваченої, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_7 , остання у судовому засіданні суду першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю, не оспорювала встановлені під час досудового розслідування обставини, детально та послідовно розповіла про обставини вчиненого злочину, дала згоду на розгляд обвинувального акта в порядку ст. 349 КПК України, висловила щирий жаль та осуд своєї поведінки, усвідомила факт порушення нею правил дорожнього руху, в результаті чого потерпіла отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, просила вибачення у потерпілої, що на переконання колегії суддів, беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_7 щиро покаялась у вчиненому злочині та підтверджує правильність визнання судом першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченої.

Отже, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 основного покарання дотримався вимог кримінального закону, врахував всі, передбачені ним обставини у їх сукупності, і підстав, для призначення обвинуваченій покарання у виді штрафу, як про це ставить питання сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

З приводу доводів апеляційних скарг захисника та представника потерпілої щодо призначення обвинуваченій ОСОБА_7 додаткового покарання, то колегія суддів зауважує наступне.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження з урахуванням щирого каяття, даних про особу обвинуваченої, відсутність судимостей, визнання нею своєї вини, врахуванням конкретних обставин справи, зокрема, порушення одразу трьох пунктів Правил дорожнього руху України, в результаті чого і сталася дорожньо-транспортна пригода, при якій були нанесені травми особам, які рухалися по пішохідному переході, вважав за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме такий строк додаткового покарання відповідатиме критерію справедливості, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченої з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самою обвинуваченою, так і іншими особами.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що позбавлення права керування позбавляє можливості його підзахисну працювати, керувати автомобілем та отримувати заробіток, на думку колегії суддів є непереконливими, оскільки, як встановлено судом першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 офіційно не працює. При цьому, посилання захисника в суді апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_7 є волонтером, неодноразово привозила машини із - за кордону та доставляла до місця дислокації військових, не може бути достатньою підставою для пом`якшення їй строку додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на характер кримінального правопорушення (грубе порушення ПДР) в межах населеного пункту, шляхом наїзду на пішоходів, до того ж в межах дорожньої розмітки «пішохідний перехід», що призвело до спричинення потерпілій ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Доводи представника потерпілої про те, що додаткове покарання, застосоване судом у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки, є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченої та обставинам вчинення вказаного кримінального правопорушення, об`єктом якого є безпека дорожнього руху, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки визначений судом першої інстанції ОСОБА_7 строк додаткового покарання є співрозмірним протиправному діянню, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації призначеного покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень і не може вважитися несправедливим внаслідок м`якості. При цьому, будь - яких даних про те, що ОСОБА_8 раніше порушувала Правила дорожнього руху, за що була притягнута до адміністративної чи кримінальної відповідальності матеріали кримінального провадження не містять. А тому, підстав для призначення додаткового покарання обвинуваченій у виді позбавлення права керування транспортним засобом в максимальному розмірі, визначеному ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів не вбачає підстав.

І навпаки, будь - яких додаткових даних, які б зменшували суспільну небезпеку вчиненого у такій мірі, щоб застосувати до ОСОБА_7 додаткове покарання строком на 1 рік, як про те ставилось питання в апеляційній скарзі захисника, стороною захисту до апеляційного суду не надано.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої в частині невірного вирішення судом першої інстанції цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, колегією суддів не перевіряються, оскільки представник потерпілої та потерпіла в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відмовились від цих вимог.

Будь - яких істотних порушень кримінально-процесуального законодавства, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційних скарг.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Ірпінського міського суду Київської області від 19 березня 2025 року у кримінальному провадженні №0002495 від 20 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3