УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 362/590/22

провадження № 51-4514ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі ?КК), та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією належного йому майна.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у тому, що він 07 червня 2020 року перебуваючи разом із ОСОБА_5 , який засуджений вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2023 року за вказане кримінальне правопорушення, в с. Саливонки, Васильківського (нині Білоцерківського) району, Київської області, домовились вчинити напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, (розбій) вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.

Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проникли через вікно в будинок АДРЕСА_2 , де реалізуючи спільний злочинний умисел, направились до кімнати, де знаходилася потерпіла ОСОБА_6 , та побачивши останню з метою заволодіння її грошима та майном, підійшли до неї та почали наносити удари руками і ногами по різним частинам тіла внаслідок чого ОСОБА_6 втратила свідомість та впала на підлогу, тим самим застосували насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої у момент їх заподіяння, завдавши їй наступні тілесні ушкодження: рана правого передпліччя, садна обох передпліч, субконюктивальний крововилив лівого ока, синець на обличчі праворуч, які відносяться до легкого ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Далі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , переконавшись, що ОСОБА_6 не в змозі чинити опір, скориставшись безпорадним станом останньої, заволоділи особистими речами потерпілої, а саме: парою сережок із застібками, які були на потерпілій вартістю 37,73 грн, а також грошовими коштами в сумі 40 000грн, які потерпіла зберігала під подушками в ліжку.

У подальшому, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли разом з майном та грошовими коштами, що належать ОСОБА_6 , якими розпорядились на власний розсуд, чим спричинили останній матеріального збитку на загальну суму 40037, 73 грн.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК, а саме напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Київський апеляційний суд ухвалою від 11 вересня 2025 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений,вказує, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими, а тому підлягають зміні. Скаржник вважає, що його дії необхідно було кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК і призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Крім того, на думку ОСОБА_4 , суди не взяли до уваги пом`якшуючі покарання обставини, зокрема те, що він раніше не судимий, не наносив тілесних ушкоджень потерпілій, не ухилявся від досудового розслідування, працював волонтером, не знав, що оголошений у розшук, є сиротою, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, визнає повністю та щиро розкаюється. Також посилається на ряд свої захворювань. У разі підтвердження його винуватості за ч. 3 ст. 187 КК, просить застосувати до нього приписи статей 69, 75 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.

З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі доводи за змістом майже аналогічні доводам, викладених в його апеляційній скарзі, які були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.

Зокрема, місцевий та апеляційний суди взяли до уваги, що ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК не визнав, а визнав тільки в частині здійснення крадіжки грошових коштів та сережок потерпілої (ч. 3 ст. 185 КК, на яку він просить перекваліфікувати його дії), під час допиту в суді змінював свої показання, що свідчить про його намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинення ним злочину, а також сукупність досліджених судами доказів, зокрема фактичні дані допиту потерпілої ОСОБА_6 , яка указала, що насильницькі дії відносно неї вчиняли обидва нападники, вимагаючи від неї віддати їм наявні в неї грошові кошти, і які в неї в подальшому було забрано, а також зняли з її вух сережки.

Показання потерпілої узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи та даними протоколу слідчого експерименту і відеозапису слідчої дії від 15 червня 2020 року.

Колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними посилання засудженого на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість і на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями ст. 50 ККвизначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 ККзагальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зі змісту скарги убачається, що ОСОБА_4 , крім іншого,порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК відноситься до особливо тяжкого злочину, його особу, який згідно ст. 89 КК не судимий, не одружений, офіційно не працюючий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наявність виявленої хвороби під час його затримання. Також, суд врахував вік ОСОБА_4 , конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до вчиненого, поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Зважив суд і на відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, яка обтяжує покарання: вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання.

Взявши до уваги наведене, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції від суспільства.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Підстав для призначення більш м`якого покарання чи звільнення засудженого від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає.

Доводи засудженого про наявність захворювань, те що він сирота та не знав, що оголошений в розшук,не впливають на обґрунтованість прийнятого рішення щодо призначеного покарання та встановлених обставин.

Як передбачено ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не вказав, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7