КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/3819/25 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4135/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

30 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0002646 від 27.07.2024 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоукраїнка, Рівненського району, Рівненської області, громадянина України, українця, не одруженого, з середньою освітою, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2024 у виді 1 року пробаційного нагляду, з урахуванням ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Згідно вироку суду, станом на 26.07.2024 діяв воєнний стан, який введено в дію Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, та неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України з подальшим затвердженням законами України.

ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, маючи не погашену у встановленому законом порядку судимість, під час дії воєнного стану повторно вчинив умисний злочин за наступних обставин.

Так, 26.07.2024 приблизно о 19 год. 00 хв. ОСОБА_6 перебував неподалік території підприємства АТ «Київтеплоенерго», а саме дільниця № 3, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Райдужна 10-Б, де помітив транспортний засіб марки МАЗ 4103, д.н.з. НОМЕР_1 , водійські двері кабіни якого були відчиненні, що не обмежувало та не перешкоджало вільному доступу та потраплянню сторонніх осіб до майна, яке знаходилось у салоні автомобіля.

У цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану, а саме майна, що зберігається в салоні зазначеного автомобіля.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою власного протиправного збагачення, ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає та вони залишаються непоміченими для інших осіб, підійшов до вищевказаного автомобіля та, продовжуючи свої злочинні наміри, направлені на викрадення чужого майна, безперешкодно проник до салону автомобіля, звідки таємно викрав належний ОСОБА_9 підсумок сірого кольору, в якому знаходився мобільний телефон марки «Самсунг» SM-A037F, синього кольору, згідно висновку експерта вартістю 3550,00 грн., гаманець, який матеріальної цінності не становить, в якому знаходились 500 грн., паспорт на ім`я ОСОБА_9 , картка киянина на ім`я ОСОБА_9 , довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_9 , а також папку чорного кольору, яка матеріальної цінності не становить.

В подальшому ОСОБА_6 , утримуючи при собі таємно викрадене чуже майно, покинув салон автомобіля та направився у невідомому напрямку, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_6 завдав матеріальної шкоди ОСОБА_9 на загальну суму 4 050 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року змінити, застосувати до нього ст. 616 КПК України, скасувати запобіжний захід для проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Апелянт просить врахувати обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини у повному обсязі, щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину. Вказує, що під час проведення досудового розслідування вже неодноразово пошкодував у вчиненому, за місцем проживання характеризується задовільно, має стійкі соціальні зв`язки, а саме проживає разом з батьками, має брата та сестру, забезпечує власні потреби за рахунок отримання коштів від неофіційного працевлаштування та тимчасової роботи. З урахуванням вказаних обставин, апелянт вважає, що є всі законні підстави призначити йому менш суворе покарання згідно ст. 69 КК України та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню і перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються, як і правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу суворості призначеного йому покарання та наявності підстав для застосування ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обираючи обвинуваченому ОСОБА_6 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину, обставини кримінального правопорушення, особу ОСОБА_6 , який офіційно не працює, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше судимий, зокрема, за злочин проти власності, його ставлення до скоєного. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши наведені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Також, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції правильно врахував і те, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2024 ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, призначено покарання у виді 1 року пробаційного нагляду, з покладенням обов`язків відповідно до ст. 59-1 КК України, та обґрунтовано призначив остаточне покарання за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, з урахуванням положень ч.1 ст. 72 КК України, приєднавши частково невідбуте покарання за попереднім вироком.

Що стосується посилань обвинуваченого на визнання ним вини, щире каяття та активне сприяння слідству у розкритті злочину, а також наявність родинних зв`язків та характеризуючі його дані, що у своїй сукупності є підставами для застосування положень ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх неспроможними.

Щире каяття, враховуючи системне тлумачення законодавства та судову практику, характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, яке проявляється у тому, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, критично оцінює свою протиправну поведінку, осуджує її, що, насамперед, повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає самоосуду свого вчинку, і щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності. Не заперечення і визнання об`єктивного розвитку подій та своєї винуватості автоматично не свідчить про щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 , хоч і визнав свою вину, погодився з кваліфікацією дій, проте його каяття, з огляду на відсутність відшкодування завданих ним кримінальним правопорушенням збитків, не може свідчити про його щирість, як відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, а тому твердження обвинуваченого про щирість каяття у вчиненому, колегія суддів вважає безпідставними.

Не є слушними й доводи обвинуваченого щодо активного сприяння слідству у встановленні обставин справи. Згідно зі сталою судовою практикою під активним сприянням розкриттю злочину необхідно вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним. Натомість, ОСОБА_6 жодних відомостей, які б не були відомі органу досудового розслідування не повідомляв, будь-яких активних дій для сприяння правоохоронним органам під час досудового розслідування не вчиняв, а саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, уже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину. Не встановлено такої обставини, і під час досудового розслідування.

Посилання обвинуваченого на задовільну характеристику за місцем проживання, неофіційні заробітки, проживання разом з батьками, наявність брата та сестри, жодним чином не зменшує суспільної небезпечності скоєного злочину і у цьому провадженні не є визначальними для вирішення питання про можливість застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст. 69 КК України.

Таким чином, переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання та свідчили б про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено та за матеріалами провадження не встановлено.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

Що стосується прохання апеляційної скарги обвинуваченого щодо скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, то колегія суддів зауважує, що дане питання регулюється окремим порядком, визначеним ст. 616 КПК України, відповідно до якого обвинувачений повинен звернутися з таким клопотанням не до суду, а до прокурора, і за результатами розгляду клопотання обвинуваченого саме прокурор має право звернутися до суду, який розглядає кримінальне провадження, з клопотанням про скасування вказаній особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для зміни вироку обвинуваченим до апеляційного суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року у кримінальному провадженні №0002646 від 27.07.2024 щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3