Справа № 165/4061/25
Провадження № 1-кс/165/957/25
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року м. Нововолинськ

Слідчий суддя Нововолинського міського суду Волинської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_2 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000688 від 13.11.2025 року за ч. 1 ст. 382 КК України, -

встановив:

Прокурор звернувся з вказаним клопотанням до слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області, посилаючись на те, що 13.11.2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керував автомобілем марки «Ауді» моделі «А3» на іноземній реєстрації н.з. НОМЕР_1 , чим не виконав рішення щодо позбавлення права керування транспортними засобами.

13 листопада 2025 року СВ ВП №1 (м. Нововолинськ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області відомості про вказане кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за № 0000688 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, 13.11.2025 року у період часу з 16:00 год. по 16:40 год. на ділянці автодороги по вул. Некрасова, поблизу будинку № 6, у м. Нововолинську Володимирського району Волинської області, слідчим проведено огляд місця події, під час якого зафіксовані обставини та вилучено: транспортний засіб чорного кольору, марки «Ауді» моделі «А3» на іноземній реєстрації н.з. НОМЕР_1 , який в подальшому поміщений для зберігання на спецмайданчик тимчасово вилучених транспортних засобів ГУНП у Волинській області, що розташований у сел. Іваничі Володимирського району Волинської області по вул. Перемоги :00:016:0200), а також документи на транспортний засіб «Ауді» моделі «А3» на іноземній реєстрації н.з. НОМЕР_1 , які в подальшому поміщені до спец. пакету НПУ № RIC2041058.

13 листопада 2025 року вищевказаний автомобіль та документи на нього постановою слідчого СВ ВП №1 (м. Нововолинськ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, автомобіль переданий на зберігання на спеціальний майданчик тимчасово вилучених транспортних засобів ГУНП у Волинській області, документи передано для зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП №1 (м. Нововолинськ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, оскільки вони мають значення речових доказів та з ними в ході досудового розслідування планується проведення ряду слідчих дій.

Посилаючись на вищевказані обставини, прокурор просив задоволити клопотання та накласти арешт тимчасово на вищевказане вилучене майно з метою збереження речових доказів, запобігання можливості їх відчуження та знищення, посилаючись на те, що згідно ч. 7 ст. 237 КПК України, транспортний засіб чорного кольору марки «Ауді» моделі «А3» на іноземній реєстрації н.з. НОМЕР_1 та документи на нього вважаються тимчасово вилученим майном та є всі підстави стверджувати, що вони підпадають під критерії, зазначені у ч. 2 ст. 167 КПК України, а саме є знаряддям вчинення злочину, а отже, відповідно до статті 98 КПК України, відносяться до речових доказів.

Ознайомившись з клопотанням прокурора про арешт майна та долученими до нього документами, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Арешт майна, відповідно до ст. 131 КПК України, є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Статтею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого,прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про повернення його прокурору, оскільки зазначене клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 КПК України, що унеможливлює його розгляд.

Так, у клопотанні не зазначено, хто є власником вилученого майна, документи, що підтверджують право власності на вилучене майно у матеріалах, долучених до клопотання, відсутні. В протоколі огляду місця події зазначено, що автомобілем «Ауді» моделі «А3» на іноземній реєстрації н.з. НОМЕР_1 перебував під керуванням гр. ОСОБА_3 , тобто перебував у користуванні останнього, отже власники вилученого майна фактично не встановлені, що суперечить вимогам п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України.

Крім того, у клопотанні не зазначено та до його матеріалів не долучено будь-яких доказів, на підтвердження обставин, що стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР за ознаками ст. 382 ч. 1 КК України, в матеріалах відсутня копія постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_3 , якою останній був позбавлений права керування транспортними засобами; з витягу з ЄРДР також не вбачається за фактом невиконання якого саме рішення суду (коли та ким було винесено це рішення, період його дії) було зареєстроване повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, що позбавляє слідчого суддю можливості встановити обставини щодо наявності правових підстав та доцільності вилучення у користувача майна, на яке прокурор просить тимчасово, до скасування у встановленому порядку, накласти арешт з метою запобігання можливості його відчуження чи знищення, як речового доказу у кримінальному провадженні.

У вказаному кримінальному провадженні, відповідно до долучених копій документів, підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, не оголошена жодній особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд крім правової підстави для арешту майна та можливості його використання як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), повинен враховувати також: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Розглядаючи клопотання органів досудового розслідування, яким обмежуються права особи, в тому числі право власності, слідчий суддя має враховувати усталену практику Європейського суду з прав людини та встановлювати, чи існує розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Ісмаїлов проти Росії», «Бакланов проти Російської Федерації»), оскільки ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (рішення ЄСПЛ у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Разом з тим, вищевказані недоліки клопотання унеможливлюють його належний розгляд, оскільки слідчий суддя не може оцінити та врахувати розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також врахувати наслідки арешту майна для третіх осіб, передусім власників майна, оскільки останні не встановлені; у клопотання не міститься посилання на анкетні дані, місце перебування, засоби зв`язку власників майна тощо, що позбавляє слідчого суддю можливості повідомити власників майна про розгляд справи судом та з`ясувати їх позицію.

Враховуючи вищезазначене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення у відповідності до ч. 3 ст. 172 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-172, 309 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_2 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000688 від 13.11.2025 року за ч. 1 ст. 382 КК України, повернути прокурору та встановити строк в сімдесят дві години для усунення недоліків.

Ухвала в апеляційному порядку оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_5