Номер провадження: 11-сс/813/286/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеській слідчий ізолятор», матеріали справи за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , а також захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року в кримінальному провадженні №0000548 від 30.10.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України,

встановив:

У провадженні СВ УСБ України в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000548 від 30.10.2025 року, за підозрою ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, за обставин, викладених у клопотанні органу досудового розслідування.

03.12.2025 року ОСОБА_9 затриманий на підставі ст.ст. 208, п.6 ч.1 ст.615 КПК України та в той же день йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.1 ст.114-1 КК України за кваліфікуючими ознаками перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань, а саме перешкоджання законній діяльності ЗСУ в особливий період, вчинене групою осіб без попередньої змови.

Слідчий в ОВС СВ УСБ України в Одеській області ОСОБА_15 за погодженням з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, а також наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховування від органу досудового розслідування та суду; можливість незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого та підозрюваному обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Обґрунтовуючи рішення про задоволення клопотання слідчого та застосувавши запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя зазначив, про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК, врахував відомості про особу підозрюваного, та дійшов до висновку про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки органом досудового розслідування надано достатньо доказів, що жоден з більш м`яких запобіжних заході не зможе запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисники подали апеляційні скарги.

Захисники в апеляційних скаргах просять скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_10 посилаються на порушення правил територіальної підсудності; відсутність доказів існування ризиків та необґрунтованість підозри. Вважають, що слідчим суддею, не враховано особу підозрюваного та необґрунтовано не визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі посилається на: невиконання слідчим суддею положень ч.2 ст.34, п.1 ч.2 ст.132 КПК; необґрунтованість підозри, зокрема невідповідність вимогам КПК всіх протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками; які на переконання захисника мають протиріччя та взаємовиключні положення.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників та підозрюваного, які підтримали апеляційні скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати, надавши останнє слово підозрюваному; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи сторони захисту щодопорушення територіальної підсудності при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно п.1 ч.2 ст.132 КПК клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини.

Органом, який здійснює досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000548 від 30.10.2025 року, в рамках якого подавалося клопотання про застосування запобіжного заходу, є Слідчий відділ Управління СБ України в Одеській області.

Пунктом «б» ч.2 ст.38 КПК визначено, що саме слідчі підрозділи регіональних управлінь Служби Безпеки України - є органами досудового розслідування в кримінальних провадженнях.

Наказом Управління СБ України в Одеській області №90 від 01.05.2025 року місце розташування Слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області визначено за адресою: м. Одеса, вул. Маріупольська, буд.6 (Пересипський район м.Одеси).

З урахуванням визначеної дислокації Слідчого відділу УСБУ в Одеській області, колегія суддів вважає, що розгляд клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у кримінальному провадженні №0000548 від 30.10.2025 року, відносилось до юрисдикції Пересипського районного суду м. Одеси, як місцевому суду в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Доводи сторони захисту щодо не розгляду заявленого відводу слідчому судді, апеляційний суд також визнає необґрунтованими, оскільки в матеріалах судового провадження міститься резолютивна частина ухвали слідчого судді ОСОБА_16 від 05.12.2025 року про відмову в задоволенні заяви захисника ОСОБА_8 про відвід слідчого судді ОСОБА_1 .

Щодо доводів апелянтів про незаконність оскаржуваної ухвали, колегія зазначає наступне.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями статей 176-184 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

У рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість підозрюваного у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які долучені до клопотання слідчого, в повній мірі враховані слідчим суддею та вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра про можливу причетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, колегія суддів не вбачає передбачених ст.87 КПК підстав для визнання цих доказів недопустимими.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Доводи сторони захисту щодо відсутності доказів причетності підозрюваного до інкримінованого йому злочину, в тому числі з посиланням на невідповідність вимогам КПК всіх протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, які на переконання захисника мають протиріччя та взаємовиключні положення, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, дослідивши зміст протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.11.2025 року, колегія суддів констатує, що вказаними процесуальними документами підтверджується факт впізнання підозрюваного ОСОБА_9 (Особа №3), як особи причетної до вчинення злочинупотерпілими: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . У довідках до протоколів міститься саме фото підозрюваного ОСОБА_9 (Особа №3) та саме він вказаний, як особа причетна до вчинення злочину. Та обставина, що в зазначених довідках слідчим одночасно зазначено, що особи під №2, №3 та №4 не мають відношення до кримінального правопорушення, вочевидь є опискою, яка на даний час не свідчить про недопустимість вказаних протоколів.

Таким чином, доводи сторони захисту про необґрунтованість підозри колегія суддів визнає безпідставними.

Оцінюючи доводи сторони захисту про необґрунтованість застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

За результатами розгляду клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя погодився з доводами клопотання про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави та задовольнив клопотання слідчого.

Разом з цим, приймаючи рішення про доцільність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя належним чином не мотивував свого рішення, з огляду на таке.

Так, положенням ч.ч.1, 2, 3 ст. 194 КПК передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

В оскаржуваній ухвалі від 05.12.2025 року, слідчим суддею встановлено наявність достатніх доказів для висновку про обґрунтованість підозри, проте ухвала не містить належного мотивування щодо: існування ризиків; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні; наявність або відсутність підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з урахуванням положень ч.4 ст.183 КПК. Вказана обставина вказує на невмотивованість ухвали, тому вона підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Розглядаючи клопотання слідчого, колегія суддів враховує, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_9 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Також на думку суду існує ризик можливого впливу підозрюваного на свідків в даному кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК), які мають бути допитані в подальшому безпосередньо судом відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК, а тому підозрюваний на даному етапі досудового розслідування може вдатись до спроб схилити їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК ризик також не можна визнавати недоведеними, оскільки відповідно до підозри та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 , здійснюючи інкриміновані йому дії вочевидь розумів їх протиправність, що в свою чергу дає підстави припускати, що перебуваючи на свободі обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню.

Наявність зазначених ризиків, дає достатні підстави вважати, що застосування на даному етапі досудового розслідування кримінального провадження найсуворішого запобіжного заходу є обґрунтованим та дієвим, поряд з менш суворими запобіжними заходами, які на переконання суду можуть виявитися не достатніми для забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного під час досудового розслідування.

За наведених обставин, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, зазначених у клопотанні.

Стосовно доводів сторони захисту щодо наявності підстав для визначення підозрюваному альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Положеннями ч.4 ст.183 КПК визначено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити заставу в кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Оскільки ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.1 ст.114-1 КК України, за кваліфікуючи ознаками: перешкоджання законній діяльності Збройних сил України в особливий період, вчинений групою осіб, апеляційний суд не вбачає на даній стадії досудового розслідування підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з огляду на таке.

Колегія суддів звертає увагу, що перешкоджання діяльності ЗСУ не може мати абстрактного або гіпотетичного характеру. Йдеться про умисне створення перешкод конкретній, реально здійснюваній діяльності військовослужбовців при виконанні ними службових обов`язків в особливий період.

Передбачений ст.114-1 КК України злочин, може бути вчинений виключно з прямим умислом. Особа повинна усвідомлювати, що її дії спрямовані саме на перешкоджання законній діяльності Збройних сил України в особливий період, і бажати настання таких наслідків. Такий злочин неможливо вчинити випадково або з необережності.

Обставини даної справи вказують на те, що підозрюваному інкримінується вчинення умисних дій в умовах, коли він чітко усвідомлював, що такі дії направлені на перешкоджання законній діяльності військовослужбовців при виконанні ними службових обов`язків, що вочевидь підриває авторитет ЗСУ, які виконують свої обов`язки в надзвичайно складних умовах воєнного часу.

Колегія суддів звертає увагу, що суспільна небезпека інкримінованого підозрюваному злочину полягає в тому, що в результаті незаконного втручання осіб в законну діяльність ЗСУ України та інших військових формувань створюються перешкоди в механізмі, спрямованому на забезпечення безпеки нашої держави від зовнішніх та внутрішніх загроз. А отже, у тому випадку, коли Збройні Сили України та інші військові формування, які покликані забезпечувати національну безпеку України, внаслідок чиїхось умисних та цілеспрямованих дій не здатні у повній мірі реалізовувати свої функції та свій потенціал, під загрозу спричинення шкоди ставиться зовнішня та внутрішня безпека України, її обороноздатність, цілісність та недоторканність.

З урахуванням наведеного, обставини інкримінованого підозрюваному злочину, на думку колегії суддів, на даному етапі досудового розслідування, обґрунтовують не застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Скасовуючи оскаржену ухвалу, як невмотивовану, та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.1 ст.114-1 КК України, доведеність наведених вище ризиків, особу підозрюваного, а також те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні перебуває на початковій стадії, що свідчить про необхідність забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, колегія суддів вважає за необхідне обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Доводи захисників стосовно того, що підозрюваниймає міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані обставини не можливо визнати такими, що беззаперечно можуть гарантувати запобігання існуючим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З урахуванням встановлених судом обставин, апеляційні скарги захисників підлягають частковому задоволенню, оскаржена ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року, якою до підозрюваного ОСОБА_9 , в кримінальному провадженні №0000548 від 30.10.2025 року, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого в ОВС СВ УСБ України в Одеській області ОСОБА_24 про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 02.02.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду становить до 02.02.2026 року включно.

Копію ухвали надіслати до ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4