Справа №592/8783/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/804/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
УХВАЛА

Іменем України

04 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 25 березня 2024 року за №000029, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою,

учасників кримінального провадження:

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8 ,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.307, ч.2 ст. 307 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 24:00 год 27 березня 2026 року без визначення розміру застави. В задоволенні клопотання командира військової частини НОМЕР_1 про передачу ОСОБА_6 на поруки особовому складу 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 січня 2026 року, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання особового складу 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 та передати ОСОБА_6 на поруки особового складу 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , а в разі неможливості передачі ОСОБА_6 на поруки, змінити раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою та застосувати до нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що вказаною ухвалою ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою. При цьому судом першої інстанції було надано поверхневу та неналежну оцінку доказам і обставинам, викладеним у клопотанні, не враховано позицію сторони захисту щодо викладених у клопотанні ризиків, а також безпідставно проігноровано позицію особового складу другої мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , який офіційно заявив про готовність взяти обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки та забезпечити виконання покладених на останнього процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України. Вказує, що суд не зазначив, які саме індивідуальні фактори у поведінці або особі обвинуваченого можуть підтверджувати наявність небезпеки втечі, та не оцінив, чи є ці фактори достатніми для застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Факт існування іншого кримінального провадження або застосування в ньому запобіжного заходу не може свідчити про доведеність ризику, передбаченого п.5 ч. 1 ст. 177 КІІК України, оскільки такі обставини не підтверджують ані реальної, ані безпосередньої можливості вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень у майбутньому, та такі обставини не є доказами вчинення нового злочину. Вказує, що суд першої інстанції не врахував жодного з доводів сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, його позитивної характеристики як військовослужбовця, довіри з боку командування та побратимів, а також фактичної можливості здійснення контролю за його поведінкою в умовах проходження військової служби. Висновок суду про те, що передача на поруки не може бути застосована через географічне розташування військової частини, не ґрунтується на жодній нормі КПК України, оскільки чинне законодавство не містить вимоги щодо обов`язкового перебування поручителів у межах тієї ж адміністративно-територіальної одиниці, де здійснюється судовий розгляд. Вважає, шо у суду першої інстанції були всі підстави для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу захисника, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

На розгляді у Ковпаківському районному суді м.Суми знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 307, ч.2 ст.307 КК України, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали суду про тримання під вартою не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що продовжують існувати та не зменшилися ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 січня 2026 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою без визначення розміру застави до 24:00 год 27 березня 2026 року. В задоволенні клопотання командира військової частини НОМЕР_1 про передачу ОСОБА_6 на поруки особовому складу 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів за частинами першою та другою статті 307 КК України, за вчинення яких, у разі визнання його винуватим, може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна. Підстави, передбачені ст.177 КПК України для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не відпали. Оскільки наявні ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а військова частина перебуває на значній відстані, у іншій області, ніж розташований Ковпаківський районний суд м.Суми, тому судом відмовлено у задоволенні клопотання командира військової частини НОМЕР_1 про передачу ОСОБА_6 на поруки особовому складу 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо його винуватості чи невинуватості, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що обвинувачений може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу, оскільки обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має непогашені судимості, що свідчить про відсутність належних висновків із попередніх заходів кримінально-правового впливу та схильність до протиправної поведінки. Крім того, призначене вироком Ковпаківського районного суду м.Суми від 03.02.2023 покарання у виді арешту строком два місяці з відбуттям на гауптвахті за ч. 5 ст. 407, 69 КК України, на даний час не відбуте. Ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Необхідно також враховувати, що в умовах воєнного стану питання щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого набуває особливого значення, оскільки здійснення правосуддя в особливих умовах ускладнюється наявністю певних перешкод, які не існують у мирний час та вимагає від учасників судового розгляду відноситись до виконання своїх обов`язків, та реалізації наданих прав з більшою відповідальністю і зобов`язує суд діяти більш ефективно та організовано.

Тому, висновок суду про те, що неможливо запобігти ризикам, які існували на час обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме переховуватися від суду, вчинити нові кримінальні правопорушення та/або продовжити свою злочинну діяльність, шляхом застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, продовжуючи щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, дійшов помилкового висновку про наявність ризиків, зокрема ризику переховування від суду та ризику вчинення інших кримінальних правопорушень, не знаходять свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження. Зазначені доводи не спростовують обґрунтованості підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованих кримінальних правопорушень та не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про відсутність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення.

А тому, враховуючи вищевказане, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки та позитивно характеризується за місцем служби само по собі не спростовує висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі. Крім того, його соціальні зв`язки існували на час вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів, і не стали стримуючим фактором для нього від вчинення злочинних дій у сфері незаконного обігу наркотиків.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне ігнорування судом першої інстанції позиції особового складу другої мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 щодо готовності взяти обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки та забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу. Кількість поручителів визначає слідчий суддя, який обирає запобіжний захід.

В даному випадку, було подане звернення загальних зборів особового складу 2 мінометної батареї ВЧ НОМЕР_1 , які висловили бажання виступити поручителями ОСОБА_6 .

Проте, вказане звернення не містить жодного аргументу на підтвердження зазначених у ньому обставин, через що суд не має можливості перевірити те, наскільки ці особи заслуговують на довіру, і чи зможуть вони в повній мірі гарантувати виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції надав оцінку поданому клопотанню та зазначеним у ньому обставинам, однак дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема і ризику ухилення обвинуваченого від суду. Сам факт заявленої готовності особового складу військової частини взяти обвинуваченого на поруки не є безумовною підставою для застосування такого заходу та не спростовує встановлених судом ризиків.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дислокація військової частини НОМЕР_1 в іншій області та на значній відстані від місця розгляду справи об`єктивно ускладнює здійснення належного контролю за процесуальною поведінкою обвинуваченого та забезпечення його своєчасної явки до суду. ОСОБА_6 , як військовослужбовець ЗСУ, в будь-який момент може бути переведеним для проходження служби до іншої області чи регіону України. Вказані обставини не залежать від особового складу 2 мінометної батареї ВЧ НОМЕР_1 , тому у разі виникнення таких обставин вони не зможуть виконувати свої обов`язки поручителя та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 . За таких обставин покладення контролю за виконанням процесуальних обов`язків на особовий склад військової частини не гарантує досягнення мети запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та сукупність установлених ризиків, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова в задоволенні клопотання про передачу обвинуваченого на поруки є законною, обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення ОСОБА_6 , ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважаючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті держави від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин колегія суддів вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та досягнення цілей, визначених статтею 177 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів встановлено не було.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 січня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24:00 год 27 березня 2026 року, без визначення розміру застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4