Справа № 740/527/14
Провадження № 1-кп/740/158/26
УХВАЛА

14 січня 2026 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Ніжині обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000080 від 15.03.2013 по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.3 ст.28 ч.1 ст.203-2 КК України;

ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч.1 ст.203-2 КК України;

ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч.1 ст.203-2 КК України,

ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.203-2 КК України

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

встановив:

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21.11.2025 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР від 15.03.2013 за №0000080, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.1 ст.203-2 КК України, призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігвської області від 01.12.2025 у кримінальному провадженні призначене підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 заявивклопотання про повернення обвинувального акта прокурору, оскільки він не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Так, адвокат ОСОБА_8 в клопотанні зазначив, що в обвинувальному акті при викладенні фактичних обставин справи, суті обвинувачення слідчим дослівно скопійовано зміст повідомлень про підозру ОСОБА_3 за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_4 за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_5 за ч.3 ст 28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_6 за ч.5 ст.27, ч.1 ст.203-2 КК України. Утім, повідомлення про підозру - це офіційне ознайомлення певної особи з наявністю в уповноваженого правоохоронного органу припущення про вчинення особою кримінального правопорушення. Тобто сторона обвинувачення в обвинувальному акті наводить не обставини, які підлягають доказуванню в судовому процесі, а тільки констатує своє припущення про вчинення кримінального правопорушення. Таке формулювання обвинувачення призводить до обвинувального ухилу акту в цілому. Також, викладені у розглядуваному обвинувальному акті фактичні обставини і формулювання обвинувачення містять посилання на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (контролі за вчиненням злочину), проведення слідчих дій (обшуків) та комп?ютерно-технічних експертиз, де зазначаються отримані відомості органом досудового слідства та які ще до початку судового розгляду кримінального провадження по суті розкривають сутність доказів обвинувачення, що суперечить положенням ч.2 та ч.4 ст.291 КПК України. Викладені обставини, а саме розкриття стороною обвинувачення сутності доказів до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактично ставить ще на стадії підготовчого провадження сторону захисту у нерівноправне в зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що є не припустимим, і суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 ст.7 КПК України, підлягає обов?язковому застосуванню. Також в обвинувальному акті не конкретно розкриті докази вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченими ОСОБА_3 за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_4 за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_5 за ч.3 ст. 28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_6 за ч.5 ст.27, ч.1 ст.203-2 КК України. Крім того, до обвинувального акту не додано розписки про отримання копії обвинувального акту ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , тобто прокурор не виконав вимоги п.3 ч.4 ст.291 КПК України, а тому за вказаних підстав обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України. З огляду на викладене вище, оскільки обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.2 та ч.4 ст.291 КПК України, а суд не може усувати недоліки, допущені на стадії досудового розслідування кримінального провадження, в силу того, що здійснює правосуддя, та не перебирає на себе функції державного обвинувачення, а вказані суттєві недоліки не дозволять суду повно та всебічно розглянути справу, просив суд обвинувальний акт з доданими до нього матеріалами, на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України, повернути прокурору.

Прокурор ОСОБА_7 проти заявленого клопотання заперечував, зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК УКраїни, підстави для його повернення відсутні, розписки про отримання копії обвинувального акту наявні в матеріалах справи. Крім цього, у підготовчому судовому засідані суд не наділений правом надавати аналіз доказам, просив суд призначити обвинувальний акт до судового розгляду.

Обвинувачені та їх захисники підтримали клопотання про повернення обвинувального акту прокурору.

Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах заявленого клопотання, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об?єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов?язків.

Частиною 1 ст.91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом?якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об?єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення щодо особи унеможливлює якісний і повний її захист.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Разом з цим, ч.1 ст.337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.

Адже відповідно до ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Верховний Суд у своїй постанові від 01.11.2021 (справа № 161/7092/20, провадження №51-5946кмо20) зазначив, що кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, норма п.3 ч.3 ст 314 КПК України відсилає до ст.291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо); порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; не долучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов?язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

При цьому, за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов?язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов?язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.

Суд враховує, що кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов?язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв?язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо, а визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора (постанова Верховного суду від 03.07.2019 справа № 273/1053/17, провадження № 51-8914км18).

Однак, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, які вказують на обов?язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту та необхідність відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, яке має значення для реалізації права обвинуваченого на захист.

Верховний Суд у своїй постанові від 21.03.2019 (справа № 753/11543/17-к провадження № 51-5990км18) зазначив, що чітке відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, із обов?язковим зазначенням усіх ознак об?єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв?язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Верховний суд в постанові від 21.04.2021 справа №295/12923/1, провадження №51-207 км 21) зазначив, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п.5 ч.2 ст.291 КПК України) по суті є консистенцією усього обвинувального акта, відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист, а відсутність у сторони захисту відомостей про місце вчинення кримінального правопорушення позбавило її можливості висловити свою думку щодо правильності визначення територіальної підсудності, а, отже, і впевнитися, що суд, який розглядає справу, є судом, встановленим законом, як цього вимагає ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.02.2016 №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд вважає, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні не відповідає п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення.

"Формулювання обвинувачення", як складової частини обвинувального акта, має визначатись у логічному зв?язку з положеннями ст.373 КПК України, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям "формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним".

Так, п.2 ч.3 ст.373 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.3 ч.1 ст.3 КПК України зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, яке буде підлягати доведенню під час судового розгляду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Європейській конвенції з прав людини, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" ч.3 ст.6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст.6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27.02.1980).

Європейський суд з прав людини у свої практиці вважає, що неконкретність, розмитість обвинувачення є порушенням прав обвинуваченого в світлі ст.6 Конвенції.

Так, зокрема у рішенні за справою "Абрамян проти Росії" від 09.10.2008 зазначається наступне: Європейський суд з прав людини (далі - Суд) зазначає, що у тексті підп."а" п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред?явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії", №9783/82, п.79).

Крім того, Суд нагадує, що положення підп."а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред?явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції" [ВП], №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 у справі "Матточіа проти Італії", №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 у справі "І.Н. та інші проти Австрії", №42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 у справі "Даллос проти Угорщини", №29082/95, п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підп."b" п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).

Згідно з ч.1 ст.348 КПК України після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз?яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не надасть повну, детальну інформацію, яка відома прокурору, щодо пред?явленого особі обвинувачення, а обвинувачений не буде детально поінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Як вбачається з обвинувального акту в даному кримінальному провадженні, вчинене ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 орган досудового слідства кваліфікував як зайняття гральним бізнесом, вчинене організованою групою, при цьому послався на ч.3 ст.28 КК України. Водночас кваліфікація дій учасників є різною: дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.3 ст.27, ч.3 ст.28 , ч.1 ст.203-2 КК України, дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - лише за ч.3 ст 28, ч.1 ст. 203-2 КК України.

Однак положення ст.27 цього Кодексу вказують на ознаки співучасті й ознаки співучасників, тобто при кваліфікації діянь особи посилання на відповідну частину цієї статті відображає роль співучасника у вчиненні кримінального правопорушення. Питання щодо кваліфікації діянь учасників організованої групи вирішується відповідно до положень ст.30 КК України.

Обвинувальний акт має містити не лише посилання щодо конкретного злочину, вчиненого злочинним об`єднанням, але й стосовно діяльності винних, безпосередньо пов`язаної з утворенням такого об`єднання (від ситуативних дій осіб, які мали наміри поєднати свої умисли щодо утворення злочинного об`єднання з метою вчинення конкретних злочинів, до цілком змістовних зв`язків цих осіб, які набувають по суті статусу учасників такого об`єднання, яке за своїми видовими характеристиками точно відповідає законодавчо визначеному його змісту).

Злочинній діяльності організованої групи (колективний суб`єкт злочинів) обов`язково передує злочинна діяльність щодо її утворення (організації), набуття нею всіх обов`язкових ознак, які її характеризують ("стійкість" та "зорганізованість") як один із видів складної форми співучасті.

Суд зауважує, що визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора, однак сторона обвинувачення повинна зазначити в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, зокрема, час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення, а у випадку не встановлення таких даних, зазначити про це в обвинувальному акті, враховуючи, що конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішими елементами кримінального переслідування, оскільки не тільки впливають на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Отже, посилання в обвинувальному акті на зібрання досудовим розслідуванням достатніх даних для "підозри" вищезазначених осіб у вчиненні правомірних дій, на думку суду не є обвинуваченням.

Суд вважає, що вказані недоліки фактично унеможливлюють здійснення судового розгляду, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст.337 КПК України такий проводиться лише в межах висунутого обвинувачення, а неконкретність обвинувачення порушує право на захист.

За таких обставин розгляд справи без конкретного формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним, відповідно до ч.3 ст.374 КПК України.

Згідно з приписами ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Концепт належної правової процедури є одним із найзагальнішим і водночас фундаментальним явищем будь-якої демократичної правової держави сучасності.

У доктрині вітчизняного кримінального процесу під належною правовою процедурою розуміється такий порядок здійснення юридично значущих дій, який втілює на практиці верховенство права шляхом застосування до кожної особи тих норм права, що цілком відповідають усім важливим об`єктивно існуючим обставинам та дозволяють недвозначно та заздалегідь спрогнозувати таке застосування і його результати.

Окрім цього, посилання в обвинувальному акті на встновлення досудовим розслідуванням достатніх підстав для "підозри" вищезазначених осіб у вчиненні правомірних дій, на думку суду не є обвинуваченням.

Суд зазначає, що на стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акта та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження - судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.

Указані порушення, які допущені стороною обвинувачення при складанні обвинувального акта, на думку суду, є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів обвинувачених, зокрема, порушують їх право знати у чому їх обвинувачують та захищатись від обвинувачення, і у свою чергу перешкоджають суду повно та всебічно розглянути кримінальне провадження і можуть суттєво вплинути на постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Частина 1 ст.338 КПК України встановлено право прокурора з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення змінити обвинувачення, лише при умові, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

З огляду на викладене, суд вважає, що наведені істотні порушення вимог КПК України свідчать про невідповідність направленого обвинувального акта вимогам кримінально-процесуального закону та унеможливлюють призначення судового розгляду, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст.ст. 291, 314-316, 337 КПК України, суд-

постановив:

клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000080 від 15.03.2013 щодо ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.1 ст. 203-2 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.1 ст.203-2 КК України, повернути прокурору для усунення порушень вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала не набрала законної сили.

На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області.

Повний текст ухвали складений та оголошений 19.01.2026 о 14:45 год.

Суддя ОСОБА_1