ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1513/24
провадження № 1-кп/753/669/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілий ОСОБА_12 ,

перекладач ОСОБА_13 ,

у судовому засіданні у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0005028 від 08.12.2020, за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця

м. Алмати, Республіка Казахстан, громадянина Республіки Казахстан, без визначеного місця реєстрації в Україні, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця

м. Алмати, Республіка Казахстан, громадянина Республіки Казахстан, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України,

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця

м. Прип`ять Київської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_5 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України,

встановив:

Історія судового провадження

До Дарницького районного суду м. Києва 22 січня 2024 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0005028 від 08.12.2020, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України.

29 січня 2024 року проведений повторний авторозподіл вказаного обвинувального акта із визначенням головуючого судді ОСОБА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання, яке неодноразово відкладалось за клопотанням сторони захисту.

21 травня 2024 року у підготовчому судовому засіданні ухвалою Дарницький районний суд м. Києва відмовив у задоволенні заяви захисника ОСОБА_15 про відвід перекладача ОСОБА_16 . Цієї ж ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про заміну перекладача на іншого.

Також після направлення обвинувального акта до суду обвинувачений ОСОБА_14 (який проходить військову службу з 2023 року) був відряджений на бойове завдання, що потягло за собою тривале відкладення судового провадження. Надалі обвинувачений у жовтні 2024 року повідомив суд про повернення до міста Києва, але на засідання не з`являвся. У зв`язку з чим, захисником ОСОБА_14 - адвокатом ОСОБА_17 подано клопотання про зупинення провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_14 виділене в окреме провадження, а згодом таке було і зупинене до можливості у обвинуваченого брати участь у судових засіданнях.

01 липня 2025 року було проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого призначено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0005028 від 08.12.2020, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України, до судового розгляду у відкритому судовому засідання суддею одноособово.

Також судом прийнято до розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 та вирішено питання проводити судовий розгляд за участі перекладача для здійснення перекладу з української мови на російську та навпаки для обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Наразі у вказаному кримінальному провадженні триває судовий розгляд.

Прокурор ОСОБА_3 вдруге порушив перед судом питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 .

У судовому засіданні 02 вересня 2025 року суд перейшов до обговорення заявленого прокурором клопотання.

Вимоги заявленого клопотання

Вимоги клопотання прокурора ОСОБА_3 узагальнено зводяться до такого:

- ОСОБА_9 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,

- відповідні обставини підтверджуються вагомими доказами, зібраними під час досудового розслідування, перелік яких наведений у клопотанні;

- наявні обставини, які свідчать про те, що існує ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, щодо: (1) переховування від органу досудового розслідування та/або суду; (2) незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; 3) перешкоджати кримінальному провадженню; 4) вчинити інше кримінальне правопорушення;

- застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не дасть можливості здійснювати дієвий контроль за його поведінкою, не зменшить до прийнятного рівня зазначених ризиків;

- у разі застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави.

Узагальнені позиції учасників

02 вересня 2025 року під час судового засідання прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави із підстав викладених у ньому, просив його задовольнити. Аргументи навів аналогічні до змісту клопотання.

Потерпілий ОСОБА_12 вказав, що в нього спільна позиція з прокурором.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого заперечувала.

Першочергово наголосила, що, на її переконання, у прокурора є упереджене ставлення до її підзахисного, оскільки вдруге під час судового розгляду прокурор порушує питання про обрання ОСОБА_9 найсуворішого запобіжного заходу.

Захисник також вказала, що до її підзахисного наразі застосований запобіжний захід у вигляді застави у іншому кримінальному провадженні і ОСОБА_9 належним чином виконує свої процесуальні обов?язки, як і в межах цього провадження, а доказів протилежного прокурором не надано.

Далі захисник в обгрунтування доводів посилалась на практику ЄСПЛ та наголошувала, що до будь-яких даних на підтвердження можливості ОСОБА_9 переховуватись від суду, впливати на учасників кримінального провадження або чинити на них тиск, чи у інший спосіб перешкоджати судовому розгляду або вчинити інше кримінальне правопорушення при розгляді клопотання прокуром не надано.

Стверджувала, що підстави для тримання під вартою наведені прокурором складаються із стереотипних формулювань та цитат із законодавства і не ґрунтуються на конктретних обставинах справи.

Просила взяти до уваги, що протягом чотирьох років жоден із свідків не звертався до органу досудового розслідування та суду щодо незаконного впливу на них з боку обвинуваченого ОСОБА_9 .

Переконана, що ризики наведені прокурором є недоведними та не можуть бути підставою для обрання запобіжного заходу, як тримання під вартою. З огляду на наведене, захисник просила відмовити стороні обвинувачення у задоволенні цього клопотання у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_9 погодився із тезами, які були оголошені його захисником та просив відмовити у задоволенні цього клопотання, при цьому переконуючи про відсутність у нього намірів переховуватись від суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_6 підтримав усе викладене попереднім захисником.

Обвинувачений ОСОБА_10 висловився на підтримку тверджень свого захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи своїх колег та вважав, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення в обгрунтування клопотання, неактуальні на сьогодні.

Обвинувачений ОСОБА_11 погодився зі своїм захисником.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_4 висловив консолідовану позицію із стороною захисту.

Обвинувачений ОСОБА_8 висловив згоду з позицією свого захисника.

Суд, заслухавши доводи сторін стосовно заявленого клопотання, виходить із такого.

Мотиви суду

Встановлені судом обставини

Суд встановив, що в межах цього кримінального провадження під час досудового розслідування до обвинувачених (на той час підозрюваних) ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 із дня їх затримання (08 грудня 2020 року) до серпня 2022 року були обрані запобіжні заходи (до кожного окремо різного щабеля суворості).

Так, на етапі досудового розслідування судовий контроль у цій справі проводили слідчі судді Шевченківського районного суду м. Києва, оскільки відповідно до обвинувального акта, слідчі, які здійснювали досудове розслідування в цьому провадженні є слідчими ГУ НП у м. Києві, що територіально відносяться до юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва.

Слід нагадати, що прокурором наразі порушується питання про застосування запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 .

Далі суд констатує, що у цьому кримінальному провадженні слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва до ОСОБА_9 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався та тривав безперервно з 08 грудня 2020 року до 08 грудня 2021 року. Після цього в силу приписів ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою в межах строку досудового розслідування не міг перевищувати дванадцяти місяців у кримінальному провадженні щодо тяжких та особливо тяжких злочинів. Відповідно з 09 грудня 2021 року у цьому кримінальному провадженні строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 припинив свої дію.

Таким чином, важливою обставиною у цьому випадку є той факт, що після грудня 2021 року, тобто більше трьох років та десяти місяців до обвинуваченого ОСОБА_9 у цьому кримінальному провадженні не було застосовано жодного запобіжного заходу.

Суд вже зазначав, що прокурор в ході цього судового провадження повторно звертається до суду з клопотанням про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було відмовлено.

Підставою для такого рішення стала недоведеність стороною обвинувачення жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, суд врахував обставину, що на той момент обвинувачений вже перебував під вартою в межах іншого кримінального провадження.

Наразі, звертаючись до суду з аналогічним клопотанням у вересні 2025 року, прокурор, окрім тих самих ризиків, які вже були наведені ним у жовтні 2024 року та яким судом надано оцінку, додатково обґрунтовує необхідність застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу без визначення розміру застави виключно тим, що ОСОБА_9 був звільнений з-під варти під заставу у кримінальному провадженні, яке наразі перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва.

Інших нових обставин, які б могли слугувати підґрунтям для повторного звернення з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор суду не навів, навіть після кількаразового уточнення вказаного питання головуючим суддею.

Щодо меж розгляду клопотання

Запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. (ст. 176 КПК України).

В силу ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 194 КПК України у разі вирішення питання застосування або продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлені такі складові - чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

У ч. 2 ст. 194 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний відмовити у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не довів наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 цього Кодексу.

Суд зауважує, що у клопотаннях прокурора порушене питання про обґрунтованість пред`явленої підозри ОСОБА_9 з посиланням на відповідні докази, зібрані органом досудового розслідування. Однак, з огляду на стадію кримінального провадження (розгляд по суті) питання обґрунтованості підозри не може бути предметом вирішення, оскільки докази, які, на думку сторони обвинувачення, його підтверджують, будуть досліджуватися в порядку глави 28 КПК України, і лише за наслідком судового розгляду буде вирішено питання стосовно доведеності підозри та обвинувачення.

У зв`язку із цим, суд надаватиме оцінку винятково питанню наявності існуванню заявлених прокурором ризиків.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та / або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

З наведених положень Закону вбачається, що метою запобіжного заходу є необхідність попередити виникнення названих ризиків, а не застосувати запобіжний захід за наслідками вчинення обвинуваченим відповідних дій.

З огляду на викладене, той чи інший ризик слід вважати наявним за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення підозрюваним таких спроб. Водночас, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

???

Доцільним буде звернутись до інших джерел права, які визнані в Україні, а саме практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Практикою ЄСПЛ сформульовані підстави, за наявності яких допускається тримання особи під вартою.

До цих підстав віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.

У контексті кримінального провадження ризиком неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого слід вважати таку поведінку цієї особи, настання якої характеризується високим ступенем ймовірності.

Конвенція дозволяє державам за певних обставин застосовувати запобіжні заходи, що обмежують свободу обвинуваченої особи з метою забезпечити здійснення ефективного кримінального провадження, включаючи позбавлення волі. Водночас у п. 1 ст. 5 Конвенції вимагається, в першу чергу, щоб тримання під вартою було "законним" що включає умову дотримання встановленої законом процедури. Конвенція тут по суті відсилає до національного законодавства держав та встановлює зобов`язання дотримуватись матеріальних і процесуальних норм, вимагаючи додатково, щоб будь-яке позбавлення волі не суперечило меті ст. 5, що полягає у захисті особи від свавілля (див. рішення у справі «Бенхам проти сполученого Королівства» (Benham v. the United Kingdom), від 10 червня 1996 року, пункт 40, Reports 1996-111).

ЄСПЛ раніше не наводив загальне визначення того, які саме види дій органів влади можуть становити «свавілля» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте ключові принципи, встановлені на основі конкретних випадків, доводять, що поняття свавілля у контексті статті 5 певною мірою змінюється залежно від відповідного виду тримання під вартою (див. рішення у справі «Сааді проти Сполученого Королівства» (Saadi v. the United Kingdom) [ВП], заява № 13229/03, п. 68, ECHR 2008, та «Плешо проти Угорщини» (Pleso v. Hungary), заява № 41242/08, п. 57, від 2 жовтня 2012 року). Один із встановлених практикою Суду загальних принципів полягає у тому, що тримання під вартою вважатиметься «свавільним», коли, незважаючи на дотримання букви національного закону, має місце недобросовісність або введення в оману органами влади, або коли органи влади нехтують спробами правильного застосування відповідного законодавства (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), п. 78).

Більше того, вимога, щоб тримання під вартою не було свавільним, означає необхідність дотримання пропорційності між наведеною підставою тримання під вартою та власне триманням під вартою (див. вищенаведене рішення у справі «Джеймс, Уеллс та Лі проти Сполученого Королівства» (James, Wells and Lee v. the United Kingdom), п. 195).

Виходячи саме з такого, суд буде розглядати питання щодо наявності заявлених у клопотанні прокурора ОСОБА_3 ризиків.

Ризик переховування від суду

Так, на обґрунтування заявленого ризику прокурор посилається на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України.

Обвинуваченому, у разі його винуватими, загрожує відносно визначене покарання у виді позбавлення волі. Також прокурор обґрунтував наявність цього ризику тим, що ОСОБА_9 був звільнений з-під варти під заставу у кримінальному провадженні, яке наразі перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва. У свою чергу він не має місця реєстрації на території України, відсутні міцні соціальні зв`язки, що може спонукати його залишити країну, тобто переховуватись від суду.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово повторював, що ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням низки інших факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або ж продемонструвати, що він є наскільки незначним, що не виправдовує подальше ув`язнення особи.

Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, її моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування.

При вирішенні питання про існування ризику переховування суд вважає, що він повинен існувати у тій мірі, щоб зважити на його наявність.

Варто насамперед вказати, що з моменту звільнення ОСОБА_9 з-під варти під заставу у кримінальному провадженні, що розглядається Шевченківським районним судом м. Києва, минуло більше трьох місяців.

Впродовж цього часу обвинувачений ОСОБА_9 сумлінно виконував покладені на нього процесуальні обов`язки в цьому провадженні та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про намір ухилятися від суду.

Так, протягом всього зазначеного періоду ОСОБА_9 з`являвся у всі призначені судові засідання, у тому числі й у випадках, коли судові засідання фактично не відбувалися з підстав подання сторонами клопотань про їх відкладення.

Така поведінка обвинуваченого як раз навпаки вказує про його зацікавленість в участі в судовому розгляді та відсутність ризику переховування від суду.

Водночас суд звертає увагу на те, що частина судових засідань у цьому кримінальному провадженні не відбулася зокрема у зв`язку з неявкою прокурора та потерпілого, що також не може залишитись без уваги суду у світлі наведених обставин.

Відтак, аби переконати суд, що насправді існував ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_9 , жодного іншого факту чи причини, які конкретно стосувалися провадження, прокурором наведено не було.

Ризик впливу на свідків та потерпілого

Сторона обвинувачення обґрунтовувала вказаний ризик тим, що обвинувачений ОСОБА_9 може незаконно впливати на свідків та потерпілого з метою створення розбіжностей у їхній показаннях, адже останні судом безпосередньо ще не допитані.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Суд може погодитись з позицією прокурора, що дійсно актуальність ризику впливу на свідків та потерпілого зберігатиметься протягом усього часу кримінального провадження до моменту сприйняття їх показань безпосередньо судом під час судового розгляду.

У той же час, суд вважає недоведеним ризик впливу на свідків та потерпілого, який стороною обвинувачення зводиться виключно до абстрактних домислів про наявність у обвинуваченого мотивації здійснювати такий плив на зазначених осіб у цьому кримінальному провадженні, позаяк такі аргументи, у світлі наведених вище фактичних даних, є настільки непереконливими та вагомими, що дає суду можливість звести їх вірогідність до мінімуму.

Крім того, суд зазначає, що з моменту звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти ані жоден зі свідків, ані потерпілий, який під час судових засідань перебував у залі суду поруч з обвинуваченим, не повідомляли про будь-які спроби з боку ОСОБА_9 чинити на них тиск.

Також прокурор не обґрунтував, на кого саме зі свідків обвинувачений ОСОБА_9 може чинити вплив, а також не навів, у чому полягає значущість показань таких свідків для кримінального провадження та з яких підстав обвинувачений начебто має намір та найголовніше можливість здійснювати на них тиск.

Варто вкотре вказати, що відповідно до КПК України метою запобіжного заходу є необхідність попередити виникнення ризиків, а не застосувати запобіжний захід за наслідками можливого вчинення обвинуваченим відповідних дій.

Отже, стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували реальну можливість настання вказаного ризику.

Ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином

Так, на обґрунтування зазначеного ризику прокурор посилався на те, що ОСОБА_9 може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом умисної неявки для затягування судовому процесу.

У світлі цього варто звернути увагу, що аналогічні аргументи прокурором вже були зазначені та такі на переконання суду, не підтверджують ризик можливого переховування від суду з урахуванням конкретних обставин.

Відтак, суд знаходить, що немає необхідності повторно давати оцінку цьому питанню.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення

Прокурор зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 може вчинити інший злочин, оскільки окрім інкримінованих йому кримінальних правопорушень, останній обвинувачується, серед іншого, у створенні, керівництві злочинною спільнотою або злочинною організацією, а також участь у ній, обвинувальний акт по яким розглядається Шевченківським районним судом м. Києва.

Так, згідно з практикою ЄСПЛ серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Суд зазначає, що якщо ризики наведені прокурором, взяті окремо або поєднанні з іншими обставинами цієї справи, вони вочевидь вимагали доказовості від прокурора, яке він мав надати - за наявності таких доказів, - тоді, якщо керуватися здоровим глуздом, ненадання обвинувачем доказів може дати змогу зробити висновок, що жодних ризиків не існує.

Проте, у цій ситуації з боку прокурора є лише типовий набір загальних тверджень без чітких підстав у світлі обставин конкретної ситуації.

Отже, належного обґрунтування, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинить інше кримінальне правопорушення клопотання не містить, а додатки до нього у виді доказів стороною обвинувачення долучені не були, незважаючи на посилання на їх наявність у тексті самого клопотання.

Висновок

Суд зазначає, що прокурор вкотре не навів жодної відповіді на конкретні доводи захисника ОСОБА_5 щодо доцільності застосування запобіжного заходу і також не навів суду жодних, навіть шаблонних, підстав у обставинах цього провадження для застосування запобіжного заходу стосовно ОСОБА_9 .

Усе це підтверджує, що прокурор ОСОБА_3 подавши вказане клопотання про застосування безальтернативного запобіжного заходу лише процитував різні відповідні положення законодавства, пов`язані з триманням під вартою, зокрема ст. 177 КПК України та практику ЄСПЛ, в яких визначався перелік обставин, що мали враховуватися під час ухвалення рішень про тримання під вартою не демонструючи, як ці положення законодавства та принципи практики стосувалися конкретних фактів та обставин цієї справи стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 .

При цьому варто зауважити, що прокурор як агент держави взагалі не має права посилатися на положення ЄКПЛ та практики ЄСПЛ, обґрунтовуючи саме ними клопотання про обрання запобіжного заходу, положення яких стосуються захисту прав людини від держави.

Цього достатньо, аби дійти висновку, що застосування запобіжного заходу у цьому випадку не відповідає вимогам Конвенції, вимогам ст. 177 КПК України, воно також не відповідає будь-якому іншому положенню КПК України, зокрема ст. 2 цього Кодексу де, серед іншого, визначено, що до кожного учасника кримінального провадження повинна бути застосована належна правова процедура.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні - це встановлені кримінальним процесуальним законом способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення призводить до реалізації принципу пропорційності.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Наостанок суд звертає увагу на те, що прокурор уже втретє у межах цього кримінального провадження порушує питання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 найсуворішого запобіжного заходу, при цьому вдруге на стадії судового розгляду.

Водночас суд не може не врахувати доводи захисника ОСОБА_5 щодо можливого упередженого підходу прокурора ОСОБА_3 через систематичне повторення аналогічних клопотань про застосування запобіжного заходу лише стосовно її підзахисного.

Проте, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_9 належним чином виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, на відміну від інших учасників цього судового розгляду, доводи сторони обвинувачення залишаються незмінними та не ґрунтуються на нових обставинах.

Таким чином, клопотання прокурора є необґрунтованим, у зв`язку з чим суд вкотре відмовляє у його задоволенні.

Керуючись статтями 177-178, 183, 372, 376 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_18