ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6732/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/38/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 286 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_11

представника

потерпілої ОСОБА_12

представника

цивільного

відповідача ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року.

Даним вироком,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Млиниська Теребовлянського району Тернопільської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, раніше не судимого,

визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_14 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 (три) роки та з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч.3 ст.76 КК України.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 про стягнення із фізичної особи - підприємця ОСОБА_15 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовлено.

Вирішено питання процесуальних витрат, арешту майна, речових доказів.

Згідно з вироком суду, 13.12.2023 року приблизно о 17:50 водій ОСОБА_9 в порушення вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», які зобов`язували його знати та неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (далі - ПДР), та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху, своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян та завдавати матеріальних збитків, керуючи технічно справним автобусом «ПАЗ 32054», р.н. НОМЕР_1 , рухався автодорогою Р-41 «Об`їзд м.Тернопіль», що проходила в межах с.Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області, зі сторони м.Тернопіль у напрямку с.Чистилів Тернопільського району Тернопільської області, зі швидкістю 45 км/год.

Під час руху ОСОБА_9 , в порушення вимог пунктів: 1.5, 1.10 (в частині визначення поняття «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість») 2.3.«б» ПДР, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не ураховував дорожні умови і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян та завдавати матеріальних збитків.

Рухаючись в межах населеного пункту с.Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області, водій ОСОБА_9 , маючи об`єктивну можливість, завчасно виявити перешкоду для руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду, хоча мав таку технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, а продовжив рух у вказаному напрямку, чим порушив вимоги п. 12.3 ПДР.

Унаслідок порушення вищевказаних пунктів ПДР, ОСОБА_9 не забезпечив безпеку дорожнього руху та поставив себе в такі умови, що допустив наїзд на пішохода ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в порушення вимог п.п. 4.1, 4.2 та 4.14(д) ПДР рухався по проїзній частині дороги у попутному з автобусом напрямку, при цьому вів велосипед праворуч від себе, та був одягнений у темний одяг без світлоповертальних елементів.

У результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, від яких помер на місці пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог 12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_16 ..

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалити у цій частині новий вирок, яким позовні вимоги ОСОБА_11 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 на користь ОСОБА_11 понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 на користь ОСОБА_11 понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу в Тернопільському апеляційному суді у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Апелянт посилається на те, що згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Зазначає, що відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_9 перебував на момент ДТП у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_15 , а ДТП вчинено ним під час та у зв`язку з виконанням ним своїх трудових обов`язків.

Звертає увагу, що відповідно до законодавства, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела, суб`єктом відповідальності є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а відтак, моральна шкода завдана цивільному позивачеві відшкодовується роботодавцем обвинуваченого ОСОБА_9 - ФОП ОСОБА_15 ..

Наголошує, що у загиблого ОСОБА_16 єдиним членом сім"ї та близькою людиною була його рідна сестра - позивач ОСОБА_11 .. Вона є власником будинку у с. Гаї, де жив брат, у цьому будинку раніше проживали її дід, баба, тато, мама, вона з братом проживали разом.

Вказує, що потерпіла ОСОБА_11 в суді першої інстанції зазначала, що вона два дні на тиждень проживає у м. Тернополі та інші п`ять днів проживає в с.Гаї з братом аби пильнувати та вести господарство. Комунальні послуги оплачувала ОСОБА_11 .. Брат не був одружений, ніколи не мав сімейних чи близьких стосунків з ким-небудь. Усі переживання, які тривожили ОСОБА_16 розділяв лише зі своєю сестрою, оскільки не мав інших близьких членів сім`ї, старша сестра завжди ним опікувалася, підтримувала, разом святкували всі свята.

Апелянт посилається на те, що після смерті брата позивач зазнає пригнічення, роздратування у зв`язку із неможливістю змиритися із непоправними змінами у житті її сім`ї. Відповідачем було завдано позивачу моральну шкоду, виражену в душевних стражданнях, пов`язаних з втратою рідного брата, оскільки змалечку був єдиною рідною людиною для неї.

Апелянт зазначає, що у зв`язку із смертю брата позивачки, її була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психологічних стражданнях, втраті спокою, зміні повсякденного життя.

Вважає, що сума моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень є співмірною нанесеним фізичним та психологічним стражданням, оскільки наслідки вказаної ДТП можуть знайти своє вираження у моральному стані навіть через тривалий проміжок часу.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції не проаналізував належним чином обставини справи, не звернув увагу на відсутність родинних зв`язків ОСОБА_16 із будь-ким, окрім позивачки ОСОБА_11 , яка була єдиним членом сім`ї та близькою людиною ОСОБА_16 , інших родичів загиблий не мав.

Вважає, що суд попри вимоги ст. 1168 ЦК України, мав зробити акцент на вимогах ст. 23 ЦК України та на тому, що позивач ОСОБА_11 та загиблий ОСОБА_16 , єдині близькі родичі між собою.

Звертає увагу, що суд проігнорував відсутність інших членів сім`ї та близьких родичів у загиблого ОСОБА_16 та, посилаючись на праву позицію ВП ВС у справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019, вважає у вказаних правовідносинах слід застосувати принцип справедливості та верховенство права.

Також, апелянт зазначає, що розмір витрат цивільного позивача на отримання послуг адвоката є співмірним із складністю даної судової справи. Витрати на правову допомогу базуються не лише на участі у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення таких дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі, зокрема - складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, копіювання документів.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги долучені докази щодо наданих послуг виконаних адвокатом та здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу, не надав їм належної оцінки, неправомірно застосував ст. 124 КПК України, чим допустив порушення матеріального і процесуального права.

Наголошує, що судом не наведено обґрунтованих підстав для відмови у цивільному позові ОСОБА_11 до ФОП ОСОБА_15 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не надано юридичної оцінки мотивів, якими він керувався, ухвалюючи в цій частині рішення, недостатньо досліджено докази, тому вважає оскаржуване рішення у цій частині не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник цивільного відповідача ФОП ОСОБА_15 - адвокат ОСОБА_13 зазначає, що потерпілою не доведено проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства із загиблим братом ОСОБА_16 , тому, відповідно до ст. 1168 ЦК України, у неї відсутнє право на відшкодування їй моральної шкоди.

Вказує, що потерпіла має право звернутися про відшкодування моральної шкоди до страхової компанії, оскільки транспортний засіб - автобус, який причетний до ДТП, застрахований страховим полісом у страховій компанії, тому просить апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 в частині стягнення моральної шкоди та судових витрат із цивільного відповідача ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок в цій частині без змін.

Заслухавши суддю доповідача, в судових дебатах потерпілу ОСОБА_11 , її представника, які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах представника цивільного відповідача ОСОБА_13 , який заперечив апеляційну скаргу, в судових дебатах прокурора, яка просила вирок залишити без змін, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_9 , в судових дебатах його захисника, які при вирішенні вимог апеляційної скарги поклалися на думку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши частково судове слідство, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Призначене ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, його наслідки- смерть потерпілого ОСОБА_16 , особу винного ОСОБА_14 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, офіційно працевлаштований.

Суд взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а саме: ОСОБА_9 активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, в суді апеляційної інстанції визнав вину, щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої, відшкодував шкоду, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується по місцю проживання та праці, за час роботи водієм зарекомендував себе як дисциплінований, виконавчий і відповідальний працівник, є пенсіонером, одружений, врахував думку потерпілої, яка вказала на відсутність претензій до обвинуваченого та за відсутності обтяжуючих обставин, правильно обрав обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, вмотивувавши прийняте рішення про можливість виправлення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

При цьому суд правомірно взяв до уваги поведінку потерпілого ОСОБА_16 , який в порушення п.п.4.1, 4.2 та 4.14(д) ПДР рухався по проїзній частині дороги у попутному з автобусом напрямку, вів велосипед праворуч від себе та був одягнутий у темний одяг без світлоповертальних елементів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, підставно застосував ст. 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується із рішенням місцевого суду в частині застосування ст.75 КК України, тобто покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Окрім того, судом враховано, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, що становить підвищену суспільну небезпеку у зв`язку з порушенням вимог п.п. 1.5, 1.10 (в частині дорожні умови, дорожня обстановка, безпечна швидкість), 2.3б, 12.3 ПДР України, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали та інших обставин, які впливають на ступінь відповідальності особи, яка керує транспортними засобами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Аналізуючи вирок суду в частині вирішення питання цивільного позову, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 13 грудня 2023 року у межах населеного пункту с.Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області, водій ОСОБА_9 , керуючи автобусом "ПАЗ 32054", р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_16 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Відповідно до ч.6 ст. 55 КПК України - якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, процесуального статусу потерпілого набуває близький родич або член сім`ї цієї особи.

Згідно до п.1 ч.1 ст. 3 КПК України близькі родичі та члени сім`ї це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого ( ч.2 ст. 55 КПК України).

Потерпілою особою у даному кримінальному провадженні, на підставі ст.55 КПК України, за заявою про залучення як потерпілого - є ОСОБА_11 .

ОСОБА_11 є рідною сестрою загиблого ОСОБА_16 , що підтверджується копіями їхніх свідоцтв про народження та про укладення шлюбу.

Виходячи зі змісту статей 127-129 КПК України, потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

В порядку ст. 128 КПК України потерпіла ОСОБА_11 подала цивільний позов у кримінальному провадженні, відповідно до якого просить стягнути з цивільного відповідача фізичної-особи підприємця ОСОБА_15 на її користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що водій ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_15 перебували у трудових правовідносинах, а саме ОСОБА_9 працював у ФОП ОСОБА_15 на посаді водія автотранспортних засобів з 04.12.2020 до 23.12.2023.

Обов`язковою підставою для настання відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, є заподіяння шкоди саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків (постанова ВП ВС 25.07.2018 № 914/820/17).

Шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (постанова ККС ВС від 19.06.2019, № 630/163/16-к, постанова ККС ВС від 14.03.2019, №632/1400/16-к).

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Правовими підставами відшкодування шкоди визначено, зокрема положення статей 27, 55, 56 Конституції України, статті 2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, статей 23, 1167, 1168 ЦК України.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Для вирішення питання, чи підлягає до спірних правовідносин застосування положень статті 1168 ЦК України, суду слід встановити характер родинних стосунків позивача із померлою особою, оскільки тільки чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), а також особи, які проживали з померлою особою однією сім`єю, мають право на відшкодування шкоди в порядку цієї статті.

У даній справі суд встановив, що потерпіла ОСОБА_11 є родичкою загиблого у ДТП ОСОБА_16 , а саме, є його рідною сестрою.

Для визначення змісту терміна "проживати однією сім`єю" у кримінальному провадженні вирішальне значення мають не стільки родинні чи зареєстровані шлюбні зв`язки, скільки тривалі зв`язки, що виникають зі спільного проживання та ведення спільного господарства (спільний бюджет, витрати, харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла тощо).

Відмовляючи у задоволенні цивільного позову, суд вказав, що не встановлено обставин, що ОСОБА_11 та ОСОБА_16 проживали однією сім`єю.

При цьому з матеріалів провадження убачається, що під час розгляду справи потерпіла ОСОБА_11 надала суду документи, відповідно до яких вона є власником будинку по АДРЕСА_2 , та що її брат ОСОБА_16 , на день загибелі, проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Також, потерпіла подала суду копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом та законом, зокрема житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_2 , спадкоємцем на який, вона є.

У своїх показаннях, потерпіла ОСОБА_11 . В суді першої інстанції вказала, що сусіди можуть підтвердити, що вона проживала разом з братом у будинку, там є її особисті речі, працювала по господарству, брат допомагав, купувала продукти харчування та оплачувала комунальні послуги.

Наведені обставини суд першої інстанції належним чином не перевірив, а формально зазначив, що згідно штампу у паспорті ОСОБА_11 прописана за адресою: АДРЕСА_3 , не взявши до уваги ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожен вільний у виборі місця проживання.

За таких обставин, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги потерпілої сторони щодо неправильного вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 , оскільки суд неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, чим порушив норми процесуального права, належним чином не перевірив наявність підстав, передбачених законом, для стягнення такої шкоди, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 щодо відшкодування моральної шкоди слід скасувати і призначити новий розгляд провадження в цій частині у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, яку понесла потерпіла ОСОБА_11 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 124 КПК України - у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат у кримінальному провадженні підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат, покладаються на сторону, що їх подає.

Як убачається з ордера надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1271443 та серії ВС №1378545 від 18.12.2023 року - 18.12.2023 року між потерпілою ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_12 укладено договір про надання правової допомоги для представництва в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області та у Тернопільському апеляційному суді.

Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на правову допомогу адвоката, які потерпіла очікувала понести у зв`язку з розглядом справи у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області, зазначено загальну суму 10000 гривень, в яку входить: вивчення матеріалів справи - 2000 грн., підготовка та написання позовної заяви - 4000 грн., підготовка інших процесуальних документів - 2000 грн., участь в судових засіданнях (незалежно від кількості) - 2000 грн..

Підтвердження оплати коштів в сумі 10000 грн., в тому числі дубліката квитанції, потерпілим в суд не представлено.

Також, з детального опису наданих послуг у зв`язку з розглядом справи в Тернопільському апеляційному суді зазначено загальну суму 15000 грн., в яку входить: аналіз вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.06.2025, формування правової позиції щодо захисту порушених прав клієнта, пошук судової практики - 3 год. - 5000 грн., написання апеляційної скарги, копіювання документів, відповідно до кількості сторін - 6 год. - 10000 грн..

На підтвердження оплати коштів в сумі 15000 грн., потерпілою надано квитанцію від 23.06 2025 року.

Колегія суддів, враховуючи висновок про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа№ 598/1781/17), зокрема, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, вважає за необхідне вирішити питання щодо витрат на правову допомогу.

Колегія суддів бере до уваги, що потерпіла уклала договір про надання їй правової допомоги з адвокатом ОСОБА_12 , який надав послуги в межах цієї справи, відповідно до переліку зазначеного в описі: склав позовну та уточнену позовну заяву, апеляційну скаргу, обсяг і складність яких не є значними, враховує, що предмет спору в цій справі не є складним, бо не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, враховує не значну кількість документів при поданні доказів у кримінальному провадженні, участь адвоката в судових засіданнях суду першої інстанції та апеляційної інстанцій, відсутність квитанції про оплату 10000 грн., колегія суддів вважає, що обґрунтованим і пропорційним до предмету спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 15000 грн., яку слід стягнути, відповідно до ст. 124 КПК України, з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 ..

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року відносно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_15 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, в цій частині, в порядку цивільного судочинства.

Стягнути з ОСОБА_9 в користь потерпілої ОСОБА_11 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і в частині стягнення витрат на правову допомогу може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді