Справа № 190/2545/25
Провадження №1-кп/190/61/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року м. П`ятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Лихівка П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянина України, без освіти, не одруженого, не працює, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 162 КК України,

в с т а н о в и в:

07 листопада 2025 року приблизно о 23:00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де у останнього відбувся словесний конфлікт з ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків до останнього. В ході вказаного конфлікту з ОСОБА_6 , у ОСОБА_4 виник прямий злочинний умисел, спрямований на висловлення останньому погрози вбивством, з метою викликати в останнього почуття тривоги та неспокою, не маючи на меті позбавлення останнього життя.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на висловлення погроз вбивством на адресу ОСОБА_6 , того ж дня, приблизно о 23:15 год. ОСОБА_4 повернувся на територію свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де взяв гладкоствольну двоствольну мисливську рушницю та набої до неї. Після цього, ОСОБА_4 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та можливість настання суспільно небезпечних наслідків, повернувся на адресою: АДРЕСА_2 , до домоволодіння, де перебував ОСОБА_6 , який у той час знаходився в приміщенні літньої кухні. Розуміючи, що його дії викличуть у потерпілого реальні побоювання за власне життя та маючи на меті залякати останнього, ОСОБА_4 тримаючи рушницю в руках, направив її стволами догори та здійснив один постріл. Почувши постріл, ОСОБА_6 залишив приміщення літньої кухні, після чого ОСОБА_4 почав висловлювати на його адресу погрози вбивством, використовуючи при цьому нецензурні вислови. Зазначені дії були сприйняті потерпілим як реальна погроза позбавлення життя, оскільки у нього були об`єктивні підстави вважати, що такі погрози можуть бути реалізовані. Такі підстави ґрунтувалися на раптовості протиправних дій, застосуванні ОСОБА_4 предмета, який сприймався потерпілим як зброя та за допомогою якого можливо реалізувати умисел на позбавлення життя. У подальшому, відчуваючи реальну небезпеку за своє життя, ОСОБА_6 залишив місце події та втік. Під час його втечі ОСОБА_4 здійснив ще один постріл у повітря, продовжуючи таким чином свої умисні протиправні дії.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу спрямованого на погрози вбивством ОСОБА_6 , того ж дня, приблизно о 23:30 год. ОСОБА_4 вирішив поїхати до місця проживання ОСОБА_6 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Далі прибувши до території домоволодіння, приблизно о 23:51 год. за вищевказаною адресою, перебуваючи па подвір`ї домоволодіння, куди він незаконно проник через хвіртку, здійснив один постріл з рушниці, унаслідок чого заряд влучив у стіну будинку та пошкодив вікно, розташоване в зазначеній стіні.

Того ж дня, приблизно о 23:52 год., продовжуючи перебувати на подвір`ї та тримаючи в руках гладкоствольну двоствольну мисливську рушницю, ОСОБА_4 маючи умисел, спрямований на протиправне порушення недоторканості житла, всупереч волі користувача будинку ОСОБА_7 , підійшов до вхідних дверей будинку та почав гучно й настійливо стукати по них. Під час цього гучного стукоту, не усвідомлюючи його злочинних намірів, ОСОБА_7 відчинила вхідні двері, у відповідь на стук. У цей момент ОСОБА_4 діючи раптово, стрімко та всупереч її волі, прорвався всередину житла, продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел на порушення недоторканості житла. Перебуваючи в будинку, у ОСОБА_4 виник раптовий прямий злочинний умисел, спрямований па погрозу вбивством потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які на той час перебували у кімнаті, усвідомлюючи характер своїх дій та розуміючи, що ця погроза може викликати у потерпілих реальне побоювання за своє життя, тримаючи в руках рушницю, почав наближатися до ОСОБА_7 , вигукуючи в усній формі слова нецензурної лайки та погрози вбивством, які потерпіла ОСОБА_7 виходячи з обстановки, що склалася та агресивної поведінки ОСОБА_4 , сприйняла як реальну та дійсну погрозу позбавлення її життя. Далі, просуваючись кімнатою ОСОБА_4 помітив на ліжку потерпілого ОСОБА_8 . Підійшовши до останнього, ОСОБА_4 спрямував ствол рушниці в його обличчя з відстані приблизно 10-15 см та діючи умисно і з метою вчинення погрози вбивством, бажаючи виникнення у останнього побоювання за своє життя, висловлюючи при цьому в усній формі на адресу останнього погрози вбивством, залякуючи при цьому демонстрацією рушниці під загрозою її застосування, викликавши у потерпілого реальне побоювання за своє життя. Після чого ОСОБА_4 усвідомивши відсутність ОСОБА_6 за місцем проживання, покинув територію домоволодіння.

Унаслідок вчинених ОСОБА_4 дій, з урахуванням обстановки, що склалася, форми та характеру висловлених ним погроз, наполегливості його поведінки та факту перебування в його руках гладкоствольної двоствольної мисливської рушниці, у потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виникли реальні підстави побоюватися здійснення погроз убивством.

Крім цього, 07 листопада 2025 року о 23:49 год. ОСОБА_4 перебував поблизу території домоволодіння, що розташоване за адресою : АДРЕСА_3 .

В цей час у нього виник умисел, спрямований на проникнення у домоволодіння, де на законних підставах проживає ОСОБА_7 ..

Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел, ОСОБА_4 цього ж дня о 23:50 год, перебуваючи в тому самому місці, в порушення ст. 30 Конституції України, згідно якої кожному гарантується недоторканість житла (чи іншого володіння особи), ст. 12 «Загальної декларації прав людини» та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основних свобод», не маючи визначених законом підстав та відповідного дозволу фактичного володільця ОСОБА_7 , впевнившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, незаконно, без відповідного дозволу володільця, проник на територію домоволодіння, яке огороджене парканом та розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

В подальшому, 07 листопада 2025 року приблизно о 23:52 год., перебуваючи у дворі зазначеного домоволодіння, ОСОБА_4 тримаючи в руках гладкоствольну двоствольну мисливську рушницю, маючи умисел на незаконне проникнення із погрозою застосування насильства, спрямований на протиправне порушення недоторканості житла, всупереч волі користувача будинку ОСОБА_7 , підійшов до вхідних дверей та почав гучно й настійливо стукати по них. Почувши цей гучний стукіт та не усвідомлюючи злочинних намірів ОСОБА_4 , ОСОБА_7 відчинила вхідні двері, реагуючи на стук. У цей момент ОСОБА_4 направивши ствол рушниці в бік ОСОБА_9 , діючи стрімко, всупереч її волі та без будь-якої згоди з боку потерпілої, прорвався всередину житла, продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел на порушення недоторканості житла. При цьому ОСОБА_4 не порушив побутову обстановку в середині будинку, після чого самостійно покинув територію домоволодіння, вийшовши через ті самі вхідні двері.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 129 КК України як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози та кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до житла з погрозою застосування насильства.

05 грудня 2025 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 162 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Також, при укладенні угоди між сторонами, останні погодилися на призначення покарання за ч. 1 ст. 129 КК України у виді 1 року обмеження волі, за ч. 2 ст. 162 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити остаточно ОСОБА_4 покарання у вигляді двох років позбавлення волі, пропонують на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з іспитовим строком та встановленими обмеженнями на підставі ст. 76 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що при укладанні угоди були дотримані всі вимоги і правила КПК та КК України, а тому просив суд затвердити зазначену угоду і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень повністю визнав, а також зазначив, що він розуміє надані йому законом права, передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення угоди про визнання винуватості згідно ч. 2 ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України та вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягав на затвердженні останньої.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між його підзахисним та прокурором, на умовах, визначених у ній.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали письмову згоду прокурору на укладення між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 угоди про визнання винуватості та просили затвердити угоду про визнання винуватості, крім того подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, який просив затвердити угоду про визнання винуватості, розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Умови угоди не суперечать вимогам КПК України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, укладення угоди відбулося добровільно, умови, які б ускладнювали виконання угоди обвинуваченим, не встановлено. Суд переконався, що укладення угоди сторонами є також добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений визнав себе винним, віднесено до категорії кримінального проступку та нетяжкого злочину, унаслідок вчиненого обвинуваченим злочинів шкода завдана потерпілим, які надали письмову згоду прокурору на укладення угоди.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст.ст. 369 - 371, 373 - 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

Затвердити угоду про визнання винуватості укладену 05 грудня 2025 року між прокурором П`ятихатського відділу Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред"явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 162 КК України та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 129 КК України - ОДИН рік обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 162 КК України ДВА роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 ДВА роки позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку ОДИН рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов"язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в П"ятихатський районний суд Дніпропетровської області на протязі тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1