Справа № 190/2225/25
Провадження №1-кп/190/175/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. П`ятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комісарівка П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, не одружений, не працює, неповнолітніх дітей на утриманні не має, мешканця АДРЕСА_1 , не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. ст. 162, ч. 1 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:

08 жовтня 2025 року приблизно о 10 год. 00 хв., перебуваючи на території міського парку в м.П`ятихатки Кам`янського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4 зустрів раніше знайомого ОСОБА_6 .. Під час особистого спілкування у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на заволодінням мобільним телефоном марки «iPhone 15», чорного кольору, шляхом зловживання довірою, раніше знайомого ОСОБА_6 ..

В той же день, тобто 08 жовтня 2025 року приблизно о 10 год. 05 хв. ОСОБА_4 , знаходячись на території міського парку в м. П`ятихатки Кам`янського району Дніпропетровської області, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном ОСОБА_6 , шляхом зловживання довірою останнього, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи у довірчих відносинах з останнім, отримав дозвіл останнього на використання вищевказаного телефону для здійснення телефонного дзвінка, після чого мав повернути мобільний телефон власнику.

В подальшому, отримавши вказаний мобільний телефон марки «iPhone 15», чорного кольору, ОСОБА_4 зімітував конфіденційне спілкування по телефону, відійшов від ОСОБА_6 на декілька метрів та зник з поля зору останнього. Після чого, не бажаючи повертати мобільний телефон власнику, незаконно заволодівши ним шляхом довіри, ОСОБА_4 розпорядився мобільним телефоном на власний розсуд, обернувши його на свою користь.

Таким чином, ОСОБА_4 діючи умисно, в корисливих цілях, реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння майном ОСОБА_6 шляхом зловживання довірою останнього, заволодів його мобільним телефоном марки «iPhone 15», чорного кольору, вартістю 20660,00 грн., чим спричинив потерпілому, майнову шкоду на вказану суму.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).

Крім того, 16 жовтня 2025 року приблизно у другій половині дня ОСОБА_4 перебував поблизу території домоволодіння, що розташоване за адресою : АДРЕСА_2 .

В цей час у нього виник умисел, спрямований на проникнення у домоволодіння, право власності на яке належить ОСОБА_7 , де на законних підставах проживає ОСОБА_8 ..

Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел, ОСОБА_4 цього ж дня, у другій половині дня, перебуваючи в тому самому місці, в порушення ст. 30 Конституції України, згідно якої кожному гарантується недоторканість житла (чи іншого володіння особи), ст. 12 «Загальної декларації прав людини» та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основних свобод», не маючи визначених законом підстав та відповідного дозволу фактичного володільця ОСОБА_8 , впевнившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, незаконно, без відповідного дозволу володільця, проник на територію домоволодіння, яке огороджене парканом та розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 16 жовтня 2025 року приблизно у другій половині дня ОСОБА_4 незаконно, пошкодивши внутрішній замок вхідних дверей до літньої кухні, проник в середину приміщення, розташованого на території вказаного домоволодіння, де не порушив побутову обстановку та після чого покинув територію будинку через вхідні двері.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

23 жовтня 2025 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 190 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Також, при укладенні угоди між сторонами, останні погодилися на призначення покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., за ч. 1 ст. 190 КК України у виді одного року обмеження волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупність злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді ОДНОГО року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України пропонують звільнити обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, поклавши на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що при укладанні угоди були дотримані всі вимоги і правила КПК та КК України, а тому просив суд затвердити зазначену угоду і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у скоєнні злочину повністю визнав, а також зазначив, що він розуміє надані йому законом права, передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення угоди про визнання винуватості згідно ч. 2 ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України та вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягав на затвердженні останньої.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між його підзахисним та прокурором, на умовах, визначених у ній.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, який просив затвердити угоду про визнання винуватості, розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Умови угоди не суперечать вимогам КПК України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, укладення угоди відбулося добровільно, умови, які б ускладнювали виконання угоди обвинуваченим, не встановлено. Суд переконався, що укладення угоди сторонами є також добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст.ст. 369 - 371, 373 - 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

Затвердити угоду про визнання винуватості укладену 23 жовтня 2025 року між прокурором Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред"явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 190 КК України та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України - штраф у розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн..

- за ч. 1 ст. 190 КК України ОДИН рік обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 ОДИН рік обмеження волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку ОДИН рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов"язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речовий доказ мобільний телефон марки «iPhone 15», чорного кольору залишити ОСОБА_6 ..

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в П"ятихатський районний суд Дніпропетровської області на протязі тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1