УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 686/26257/22

провадження № 51-3266ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17 березня 2025 року та ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000123 стосовно

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

уродженця м. Котовська Одеської області УРСР,

громадянина Російської Федерації,

місце проживання невідоме,

депутата Державної Думи

Федеральних Зборів Російської Федерації 8 скликання,

робоча адреса:

АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17 березня 2025 року, залишеного без змін ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03 липня 2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за посягання на територіальну цілісність і недоторканість України, тобто умисні дії, вчинені представником влади, за попередньою змовою групою осіб, з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків (вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, за виключенням житла.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 будучи Депутатом Державної Думи Федеральних Зборів Російської Федерації восьмого скликання, вступив у повноваження 19 вересня 2021 року, як представник влади Російської Федерації (далі - РФ), уповноважений приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів РФ, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС РФ, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що він порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю РФ над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимог пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та Декларації ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХIХ), статей 1-3, 68 Конституції України, 15 лютого 2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 , прийняв участь у засіданні ІНФОРМАЦІЯ_6 , де підтримав постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, у такий спосіб ОСОБА_5 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

Зазначені рішення ІНФОРМАЦІЯ_6 були частиною злочинного плану, так як сам факт їх існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою.

Дії РФ призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Так, станом на 21 червня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_5 з прав людини зафіксувало 10 403 випадки загибелі або поранення цивільних осіб в Україні: 4 634 загиблих і 5 769 поранених. У Донецькій і Луганській областях: 5 919 випадків (2 710 загиблих і 3 209 поранених). На території, яка контролюється Урядом: 4 973 випадки (2 524 загиблих і 2 449 поранених). На території, яка контролюється пов`язаними з Росією озброєними групами: 946 випадків (186 загиблих і 760 поранених). В інших областях України (м. Київ, Черкаській, Чернігівській, Харківській, Херсонській, Київській, Миколаївській, Одеській, Сумській, Запорізькій, Дніпропетровській, Полтавській, Рівненській, Вінницькій, Тернопільській та Житомирській областях), у місцях, які перебували під контролем Уряду на момент, коли сталися жертви, зафіксовано 4 484 випадки (1 924 загиблих та 2 560 поранених).

Внаслідок агресії РФ заподіяно матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури (значні пошкодження цивільної інфраструктури, зокрема лікарні та житлових будинків у містах Маріуполь, Буча, Ірпінь та інших).

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку із недоведеністю винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

У обґрунтування зазначених вимог стверджує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо її підзахисного було доручено Слідчому відділу Управління Служби безпеки України (далі - УСБУ) у Хмельницькій області постановою Генерального прокурора України від 14 березня 2022 року без належного мотивування неефективності досудового розслідування органом, визначеним ст. 216 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у чому вбачає недотримання належної правової процедури застосування ч. 5 ст. 36 цього Кодексу та порушення вимог статей 214, 216 КПК.

Зазначає про відсутність доказів, які б підтверджували наявність попередньої змови, а також прямого умислу в діях ОСОБА_5 на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК. Покликається на відсутність належного доведення причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_5 та настанням тяжких наслідків.

Уважає, що на доведення кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, а саме настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді загибелі людей та інших тяжких наслідків суд послався на недопустимі докази - матеріали, отримані з інших кримінальних проваджень без відповідних на те дозволів слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів.

Зауважує, що під час розгляду вказаного кримінального провадження було порушено право ОСОБА_5 на справедливий суд через недотримання процедури спеціального судового провадження (in absentia), тобто за відсутності обвинуваченого та без його особистого повідомлення, й відсутність у національному законодавстві ефективного механізму перегляду вироку.

Усе наведене вище, як стверджує захисник, залишилось поза увагою апеляційного суду, який в порушення вимог ст. 419 КПК належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та не надав обґрунтовані відповіді на них у своїй ухвалі.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та копії доданих до неї судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить з установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Натомість зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, детально наведеними у вироку й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, підтверджується сукупністю доказів, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив, проаналізував, детально навів у вироку та дав їм відповідну правову оцінку.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які є аналогічними доводам її касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними.

Перевіряючи доводи сторони захисту в частині недоведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції дослідив та взяв до уваги, зокрема, фактичні дані, які містяться у протоколах огляду:

від 27 березня 2022 року та додатках до нього, згідно якого об`єктами огляду є офіційний сайт ІНФОРМАЦІЯ_7 , що містяться за посиланнями: « ІНФОРМАЦІЯ_8 », під час огляду якого виявлено, зокрема, інформацію стосовно ОСОБА_5 : « ОСОБА_6 Депутат Государственной Думы. Фракция Всероссийская политическая партия « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (восьмой созыв). Номер в региональном списке: 5. Региональная гpyппa N 38. Комитеты и комиссии: ІНФОРМАЦІЯ_10 бюджету и налогам (член комитета)»;

від 29 березня 2022 року, оглянутий Інтернет веб-сайт Державної думи PФ « ІНФОРМАЦІЯ_8 », де знаходиться календар пленарної роботи « ІНФОРМАЦІЯ_11 », при виборі дати 14 лютого 2022 року виявлено проект постанови під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 " ІНФОРМАЦІЯ_13 ". При переході зa гіперпосиланням виявлено рух вказаної постанови: коли було подано на розгляд, розглянуто, прийнято та зміст, а також вказано дату розгляду 15 лютого 2022 року. Надалі було проаналізовано списки депутатів, які голосували за прийняття даної постанови «Об обрашении Государственной Думы Федерального Собрания Российской Федерации "К Президенту Российской Федерации ОСОБА_7 о необходимости признания Донецкой Народной Республики и Луганской Народной Республики», а також міститься стенограма засідання, де обговорюються рішення, які виносяться на голосування та відображаються результати голосування;

від 10 березня 2022 року та додатків до нього, згідно якого об`єктами огляду були публікації на офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 , що містяться за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_14 , де виявлена інформація про аналіз результатів голосування депутатів ІНФОРМАЦІЯ_6 15 лютого 2022 року по питанню : «Про проект постанови Державної Думи № 582-43-8 «Про звернення ІНФОРМАЦІЯ_6 до Президента РФ ОСОБА_7 про необхідність визнання Донецької народної республіки і Луганської народної республіки», відповідно до поіменного списку ОСОБА_5 проголосував «ЗА» вказане звернення;

від 10 березня 2022 року та додатках до нього, згідно якого об`єктами огляду були публікації на офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 , що містяться за посиланнями: « ІНФОРМАЦІЯ_15 », де виявлено інформацію про аналіз результатів голосування депутатів ІНФОРМАЦІЯ_6 22 лютого 2022 року за проєкт федерального закону № 75578-8 «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між РФ і Донецькою народною республікою», відповідно до поіменного списку ОСОБА_5 проголосував «ЗА» вказане звернення;

від 10 березня 2022 року та додатках до нього, згідно якого об`єктами огляду були публікації на офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 , що містяться за посиланнями: « ІНФОРМАЦІЯ_15 », де виявлено інформацію про аналіз результатів голосування депутатів ІНФОРМАЦІЯ_6 22 лютого 2022 року за проєкт федерального закону №75577-8 « Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між РФ і Луганською народною республікою», відповідно до поіменного списку ОСОБА_5 проголосував «ЗА» вказане звернення;

огляду електронних документів від 07 квітня 2022 року, у якому здійснено огляд ресурсів мережі Інтернет на предмет наявності інформації щодо реєстрації та руху: постанови № 58243-8 від 15 лютого 2022 року «Про звернення ІНФОРМАЦІЯ_6 до президента РФ ОСОБА_7 про необхідність визнання Донецької народної республіки і Луганської народної республіки», федеральних законів РФ № 75578-8 від 22 лютого 2022 року «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між РФ і Донецькою народною республікою» та № 75577-8 від 22 лютого 2022 року, «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між РФ і Луганською народною республікою», встановлено тексти проектів федеральних законів, відеозаписи, стенограми та результати голосувань депутатів у засіданнях ІНФОРМАЦІЯ_6 по зазначеним законопроектам. У додатках до цього протоколу містяться паспортні дані проекту постанови № 58243-8 «Про звернення Державної Думи Федеральних зборів РФ до президента РФ ОСОБА_7 про необхідність визнання ІНФОРМАЦІЯ_16 », її текст, у якому наголошується на тому, що: «Депутати Державної Думи вважають обґрунтованим та морально виправданим визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки, що вказує на пряму зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Також в додатках містяться паспортні дані законопроєкту № 75578-8 «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між РФ і Донецькою народною республікою» та законопроєкту № 75577-8 «Про ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між РФ і Луганською народною республікою», їх тексти, у яких прямо вказується (у статтях 3, 4, 5, 7) на надання з боку РФ військової допомоги для «усунення загрози».

Крім того було оглянуто фактичні дані, які містяться у вироках судів: ІНФОРМАЦІЯ_17 від 26 квітня 2023 року (справа № 733/923/22), ІНФОРМАЦІЯ_18 від 18 жовтня 2023 року (справа № 585/2381/22), ІНФОРМАЦІЯ_19 від 09 січня 2024 року (справа № 369/3120/23), ІНФОРМАЦІЯ_20 від 03 червня 2024 року (справа № 588/156/24), ІНФОРМАЦІЯ_21 від 31 травня 2024 року, справа (№ 748/1469/24), якими встановлено факти воєнних злочинів, вчинених військовослужбовцями Збройних Сил РФ на території України, наслідком яких є загибель людей, у тому числі цивільних осіб, що підтверджує настання тяжких наслідків

Також колегією суддів апеляційного суду, крім іншого, ураховано:

· ч. 4 ст. 2 Статуту ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно з якою усі члени ІНФОРМАЦІЯ_5 утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних ІНФОРМАЦІЯ_4 (Статут ІНФОРМАЦІЯ_5 підписаного 26 червня 1945 року/набрав чинності 24 жовтня 1945 року, яким фактично створено ІНФОРМАЦІЯ_5 , до складу якої входять Україна, РФ та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу);

· Декларацію ІНФОРМАЦІЯ_5 № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюції № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави;

· принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманні суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав що закріплені у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є РФ;

· статті 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 07 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є РФ, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення;

· преамбулу Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, де вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди;

· «Акт проголошення незалежності України», схвалений 24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки, яким проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно із вказаним документом, територія України є неподільною та недоторканною (Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ);

· пункти 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання, згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року, поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

· статі 2-3 Договіру про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ (укладений 31 травня 1997 року/ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року № 13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 02 березня 1999 року № 42 ФЗ), відповідно до якого РФ зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності та територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини основних свобод та співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права;

· опис і карту державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Таким чином, внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, РФ під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» 24 лютого 2022 року здійснила повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив із того, що сукупність досліджених місцевим судом доказів доводить, що ОСОБА_5 , будучи депутатом ІНФОРМАЦІЯ_7 та представником влади, достовірно знав про незаконність, протиправність зміни меж території та державного кордону України. З протоколів огляду даних про голосування підтверджено, що будучи депутатом ІНФОРМАЦІЯ_6 , під час засідань палати 15 лютого 2022 року, розуміючи, що діє всупереч встановленим національним нормативно-правовим актам та міжнародним правовим актам, підтримав постанову із зверненням до Президента РФ з проханням розглянути питання про визнання РФ самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав. Далі, 22 лютого 2022 року підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецькою народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою. Вказані обставини були встановлені даними з офіційного сайту державної установи РФ, що наявні у загальному доступі, де фіксується в автоматичному режимі позиція кожного з депутатів, що унеможливлює вчинення вказаних дій іншими особами.

Крім того апеляційний суд, за результатами перегляду кримінального провадження не встановив процесуальних порушень, щодо порядку збирання наведених у вироку доказів.

Тож суд дійшов обґрунтованого висновку, що обставини цього кримінального провадження та сукупність безпосередньо досліджених доказів свідчать про вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінально караного діяння.

Отже, ураховуючи викладене вище, колегія суддів не вбачала підстав ставити під сумнів висновки місцевого суду про наявність в діях обвинуваченого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, про що у своїй скарзі зазначає захисник.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_5 засуджений за кримінальне правопорушення, яке відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, здебільшого докази, які лежать в основі у цій категорії справ є електронні (цифрові) докази, які містяться у відкритих чи закритих мережах. Зокрема - мережа інтернет, різноманітні сайти, засоби масової інформації, соціальні мережі, приватні месенджери, телеграмканали, комп`ютерна техніка, мобільні телефони, флешносії, карти пам`яті тощо.

У цьому кримінальному провадженні, доказами є фактичні дані протоколів огляду публікацій на офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 , які мають загальний доступ, а факти які вказують на протиправний характер дій ОСОБА_5 є загальновідомими.

Варто уваги й те, що суди, даючи правову оцінку діям ОСОБА_5 , згідно з пред`явленим обвинуваченням в посяганні на територіальну цілісність і недоторканість України, врахували, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, є національна безпека, яка полягає у відсутності загрози порушення встановлених Конституцією, законами України і міжнародними правовими актами територіальної цілісності України та порядку визначення її території. Його додатковим факультативним об`єктом може бути встановлений порядок виконання представниками влади своїх службових повноважень, особисті права та свободи людини і громадянина, життя та здоров`я особи, власність тощо.

Настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді загибелі людей та інших тяжких наслідків, як особливої кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, у цьому кримінальному провадженні підтверджується:

· офіційними повідомленнями уряду України та міжнародними організаціями про втрати серед населення внаслідок бойових дій на території України;

· розслідуваннями, які проводяться Міжнародним кримінальним судом, щодо фактів воєнних злочинів РФ на території України;

· звітами міністерств України, зокрема, Міністерством з питань реінтеграції за 2022 рік зареєстровано 4 867 106 осіб переселенців, більша частина яких була позбавлена житла, ІНФОРМАЦІЯ_22 зафіксувало за 2022 рік 16 тисяч ракетних ударів Збройними Силами РФ по території України в основному по цивільній інфраструктурі;

· матеріалами кримінальних проваджень за фактами вчинення військовослужбовцями Збройних Сил РФ кримінальних правопорушень, передбачених ст. 438 КК.

Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд наголосив, що будь-які дії, пов`язані із зміною меж території України чи зміною меж державного кордону України без проведення всеукраїнського референдуму, утворюють об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ст. 110 КК; визнання інших державних утворень, так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки», у межах міжнародно визнаних кордонів України на її території є діями, спрямованими саме на зміну меж території та державного кордону України. Внаслідок ратифікації 22 лютого 2022 року договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, РФ під приводом допомоги так званим «Донецькій народній республіці» і «Луганській народній республіці» здійснила 24 лютого 2022 року повномасштабне військове вторгнення на територію України, розпочала бойові дії на території України з метою зміни меж території та державного кордону України, що мало наслідком загибель значної кількості людей, значні руйнування та інші тяжкі наслідки.

При цьому вказані дії засудженого, як вказала колегія суддів зазначеного вище суду, були вчинені ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб, оскільки голосування за вказану вище постанову здійснено одноголосно всіма присутніми членами ІНФОРМАЦІЯ_6 , а перед голосуванням відбувалися виступи окремих депутатів щодо позитивного прийняття рішення до його фактичного голосування. Крім того, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 було виділено з кримінального провадження, по якому здійснюється досудове розслідування за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, й іншими особами, а саме депутатами Державної Думи Федеральних зборів РФ.

З указаними вище висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду, тож доводи захисника про протилежне не є слушними.

Щодо доводів сторони захисту про недостатність заходів для повідомлення ОСОБА_5 , у тому числі, про день, час і місце розгляду справи стосовно нього і неналежне інформування про кримінальне провадження. Колегія суддів касаційного суду уважає такі доводи неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до наданих касатором судових рішень, на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 листопада 2022 року, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, здійснювалося в порядку спеціального досудового розслідування, а судовий розгляд - у спеціальному судовому провадженні, згідно з ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 січня 2024 року.

Таким чином, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Верховний Суд неодноразово в своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Зокрема у постанові ІНФОРМАЦІЯ_23 від 28 лютого 2024 року (справа № 415/2182/20) зазначено, що законодавець дозволяє розгляд справи судом за відсутності обвинуваченого (in absentia), тобто застосування процедури спеціального судового провадження на підставі ч. 3 ст. 323 КПК. Означена процедура застосовується судом за клопотанням прокурора за умови підтвердження, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження.

Так законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Частиною 1 ст. 297-5 КПК передбачено, що повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_24 . З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_24 підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Приписами абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК встановлено, що повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до судових рішень, у цьому кримінальному провадженні вимоги ч. 1 ст. 297-5 і абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК, щодо повідомлення ОСОБА_5 про розгляд стосовно нього справи були дотримані.

Повідомлення ОСОБА_5 про призначені судові засідання здійснювалося шляхом публікацій в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а копії процесуальних документів, що підлягали врученню ОСОБА_5 , відповідно до вимог ч. 2 ст. 297-5 КПК направлялися захиснику. Наявні у справі документи суд визнав такими, що свідчать про обізнаність ОСОБА_5 щодо розпочатого кримінального провадження стосовно нього. Своїм правом прийняти участь у розгляді кримінального провадження він не скористався і будь-яких клопотань з цього приводу до суду не направляв.

Згідно з ч. 8 ст. 135 КПК повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами 1, 2, 4 - 7 цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_24 .

Особа, зазначена в абз. 1 цієї частини статті, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_24 .

З матеріалів кримінального провадження суди встановили, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 відповідно до ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 278 КПК, 11 квітня 2022 року повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, яка була направлена на електронну адресу Державної Думи Федеральних зборів РФ так, як і повістки про виклик останнього до ІНФОРМАЦІЯ_25 для його допиту як підозрюваного.

Вказана інформація також була опублікована в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, зокрема в газеті «Урядовий кур`єр», на офіційних веб-сайтах ІНФОРМАЦІЯ_24 та ІНФОРМАЦІЯ_26 .

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 КПК передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення стосовно нього кримінального провадження.

ІНФОРМАЦІЯ_27 не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження, можуть вживатися додаткові заходи, не визначені у статтях 297-5, 323 КПК щодо повідомлення особи. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством України порядку здійснення повідомлення (виклику) особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження відповідно до процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.

Щодо доводів захисника про обмеження ОСОБА_5 у праві на перегляд вироку ухваленому в спеціальному судовому провадженні.

Колегія суддів касаційного суду вважає такі доводи безпідставними, оскільки особа засуджена в порядку судового провадження (in absentia) не позбавлена права оскаржити ухвалені стосовно неї судові рішення навіть після закінчення строків на їх оскарження, подавши скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження з наведенням поважності причин його пропуску.

Частиною 3 ст. 400 КПК передбачено, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Таким чином, особа стосовно якої здійснюється спеціальне судове провадження, навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлена права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини її неявки дійсно виявляться поважними, під час якого вона не буде позбавлена можливості ставити питання про усунення порушень, які, на її думку, були допущенні під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Доводи сторони захисту про те, що доручення Генерального прокурора України ОСОБА_8 від 14 березня 2022 року про здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні прийнято без встановлення неефективності досудового розслідування попереднім органом досудового розслідування були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано їх відхилив з чим погоджується колегія суддів.

Так, апеляційний суд встановив, що постанова Генерального прокурора України ОСОБА_8 від 14 березня 2022 року про зміну підслідності кримінального провадження є обґрунтованою і відповідає вимогам закону. Зокрема у ній зазначено, оцінку досудового розслідування, мотиви, які стали підставою для зміни підслідності кримінального провадження, в тому числі, неефективність проведення досудового розслідування, оскільки прокурор врахувала кількість осіб відносно яких розслідувалося кримінальне провадження, введення воєнного стану в України, а тому Територіальне управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницький не забезпечить у повній мірі виконання завдань кримінального провадження та ефективне досудове розслідування, отже досудове розслідування доручено слідчому відділу УСБУ у Хмельницькій області.

Водночас, суд зауважив, що стороною захисту не наведено жодних аргументів, стосовного того, яким чином передача цього кримінального провадження для подальшого здійснення досудового розслідування іншому органу істотно обмежила права ОСОБА_5 , зокрема, в порівнянні з тим становищем, в якому він перебував би, якщо б досудове розслідування щодо нього здійснювало ІНФОРМАЦІЯ_28 .

Доводи сторони захисту про недопустимість протоколів огляду інтернет-ресурсів та інших кримінальних проваджень як доказів, оскільки порушено порядок здійснення доступу до речей та документів, суд попередньої інстанції визнав неспроможними, з такими висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов для звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Крім того, захисник у скарзі не обґрунтовує необхідність отримання доказів в порядку саме тимчасового доступу, враховуючи, що огляд інтернет-ресурсів був здійснений в загальнодоступних офіційних сайтах без обмеженого доступу, а огляд кримінальних проваджень з дозволу органу досудового розслідування

Тож підсумовуючи, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Отже, підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3