КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий народився у м. Алчевськ Луганської області, має середню освіту, неодруженого, без офіційного місця роботи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців. Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затимання обвинуваченого після набрання вироком законної сили.На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання період попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах даного кримінального провадження з 06 квітня 2022 року по 09 вересня 2022 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 06 квітня 2022 року приблизно о 12:00, перебуваючи у загальному коридорі 11 поверху будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою відкритого викрадення чужого майна, підійшов до потерпілого ОСОБА_8 , який вийшов зі своєї квартири, та розпочав наносити останньому удари по обличчю і тулубу, вимагаючи передати грошові кошти.

У свою чергу потерпілий ОСОБА_8 почав чинити опір обвинуваченому, намагаючись його зупинити.

Одночасно з цим, у коридор вийшла дружина потерпілого ОСОБА_9 та, виявивши протиправні дії ОСОБА_6 , почала голосно кричати, вимагати припинення вчинення правопорушення та телефонувати до поліції.

Усвідомлюючи, що його протиправні дії виявлені сторонньою особою, обвинувачений припинив вчинення правопорушення, не довівши свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу зі змінами, в якій просить вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_6 .

Такі вимоги мотивує тим, що в обгрунтування доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих кримінального правопорушення, суд послався на показання потерпілого та свідків - його дружини та сусіда, жодних інших доказів винуватості обвинуваченого в матеріалах кримінального провадження немає. При цьому, звертає увагу на те, що суд взяв до увагу показання свідка ОСОБА_11 , яка зазначила, що особисто конфлікту не бачила. Також, захисник звертає увагу на те, що судом безпідставно взято до уваги протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення, який не є доказом.

Таким чином, захисник зауважує, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, стороною обвинувачення не надано.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення прокурора, який заперечив проти апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з приписами п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК України визначено, що істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване рішення.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Частиною 1 ст. 11 КК України встановлено, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Пред`явлене особі обвинувачення повинно бути конкретним за змістом та містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа: час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Відповідно до ч. 1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті даної статті має відображатись у обвинувальному акті відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

При цьому, при викладені обставин злочину повинні бути зазначені чітко та зрозуміло і узгоджуватися з наведеною правовою кваліфікацією, що обумовлено, зокрема, необхідністю забезпечення права на захист, оскільки особа повинна знати, від якого обвинувачення захищатись, і з огляду на висунуте їй обвинувачення обирати правову позицію захисту.

Як убачається із обвинувального акта, затвердженого 12.05.2022, зокрема викладу фактичних обставин: «реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, ОСОБА_6 підійшов впритул до потерпілого ОСОБА_8 та разом зі словесною вимогою надати йому грошові кошти, розпочав наносити хаотичні удари в область обличчя та тулуба». Такі дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України. Однак, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження змінено кваліфікацію дій ОСОБА_6 на ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувачення в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна не знайшло свого підтвердження за результатами судового розгляду, оскільки дії ОСОБА_6 полягали у вимозі негайної передачі грошових коштів, що було поєднана з насильством над потерпілим. Однак самої лише вимоги передати кошти вочевидь недостатньо для доведення кримінального правопорушення до кінця. Для вчинення крадіжки чи грабежу необхідним є виявлення майна, що є предметом кримінального правопорушення, його вилучення та реальну можливість винної особи розпоряджатися цим майном як власним. В даному випадку дії ОСОБА_6 були припинені на стадії вимоги негайної передачі грошових коштів, якими він хотів заволодіти, при цьому вказаних коштів у потерпілого обвинувачений фактично не бачив та не вилучав.

Таким чином, судом встановлено, що обвинувачений вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, та кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189 КК України, не вбачає, оскільки обвинувачений вимагав від потерпілого негайно передати грошові кошти під час фактичного застосування насильства до останнього.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. При цьому, частиною 3 цієї статті визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Перелік питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку (такі питання вирішуються окремо щодо кожного обвинувачення щодо конкретного злочину та окремо щодо кожного з обвинувачених) закріплені статтею 368 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру та спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини у справі "Джон Мюррей проти Сполученого Королівства" вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою "внутрішнього переконання" чи системою "поза межами розумного сумніву", який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Отже, обвинувачення повинно довести "кожний факт", пов`язаний із злочином, щоб "не існувало жодної розумної підстави для сумнівів". Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Відповідно до диспозиції ст. 186 КК України, об`єктивна сторона даного злочину характеризується вилученням майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, направленим на відкрите викрадення та прагнення одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків, досягти іншої матеріальної вигоди, в основі якого лежить бажання протиправно збагатитися за рахунок чужого майна та спеціальна мета - безоплатно обернути його на свою або іншої особи користь.

Предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, цінні метали, цінні папери тощо, а також право на майно та дії майнового характеру, тощо.

На підтвердження того, що ОСОБА_6 вчинив незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану, місцевий суд послався:

- на показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що перебував у гостях у знайомого та коли вийшов в загальний коридор, до нього вийшов потерпілий ОСОБА_8 з претензією, що ходять сторонні особи та створюють зайвий шум. На цьому ґрунті між ними виникла словесна перепалка, потерпілий, який є значно більшим за обвинуваченого, намагався вдарити останнього, при цьому обвинувачений завдав потерпілому декілька ударів у відповідь;

- показання свідка ОСОБА_12 , про те, що безпосереднім свідком конфлікту, який відбувся в коридорі між обвинуваченим та потерпілим він не був, однак чув крики та скандал у коридорі;

- показання свідка ОСОБА_11 , про те, що чула шум з коридору та в глазок побачила у коридорі трьох осіб, штовханину між обвинуваченим та потерпілим; обставин початку конфлікту не чула, однак чула гучні слова з боку обвинуваченого про «бабки».

Колегія суддів зауважує, що переконливих доказів, які вказували би, що об`єктом злочинного посягання обвинуваченого ОСОБА_6 були саме грошові кошти потерпілого ОСОБА_8 , органом досудового розслідування надано не було та у вироку не наведено.

Показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 підтверджується та обставина, що був конфлікт між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_8 виник через невдоволення потерпілим тим, що ходять сторонні особи та створюють шум. При цьому, суд послався на письмову заяву потерпілого про злочин, в якій він зазначає, що ОСОБА_10 мав намір заволодіти його грошовими коштами.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження наявності у потерпілого ОСОБА_8 грошових коштів, які і наявності в діях ОСОБА_10 корисливого мотиву, мети та спрямованості умислу на заволодіння коштами потерпілого ОСОБА_8 , матеріали кримінального провадження не містять.

Так, грабіж - як відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Окрім того, грабіж можливо вчинити лише з прямим умислом.

Прямий умисел при вчиненні грабежу виражається у тому, що винний усвідомлює, що вчиняє відкрите вилучення чужого майна, усвідомлює неминучість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді майнової шкоди для потерпілого та бажає їх настання. Тому мотив грабежу завжди є корисливим по відношенню до його предмету, тобто вчиняється з метою збагачення, матеріальної вигоди.

Крім того, мета злочину це бажання особи, яка вчиняє суспільно небезпечне діяння, досягти певних шкідливих наслідків. Вона є характерною ознакою умисних злочинів, що вчиняються з прямим умислом. Мета грабежу полягає у заволодінні (привласненні) чужого майна, отриманні майнової вигоди.

В той же час суд формально перелічив наявні в матеріалах кримінального провадження докази, але не надав їм належної оцінки, не проаналізував їх в сукупності та взаємозв`язку щодо корисливого мотиву та мети ОСОБА_6 на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 .

Як встановив суд першої інстанції, свідок ОСОБА_11 чула слово «бабки». За умови відсутності інших об`єктивних даних про намір обвинуваченого відкрито заволодіти майном потерпілого, а також враховуючи, що причиною конфлікту стало незадоволення потерпілого тим, що у сусідню квартиру «ходять сторонні особи і створюють шум» та обставина, що у обвинуваченого були мотив та мета заволодіти майном потерпілого є припущенням, а слово «бабки» за таких обставин - суб`єктивним тлумаченням.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції формально надав оцінку обставинам, які у відповідності до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Отже, суд першої інстанції допустив такі істотні порушення КПК України, що унеможливили ухвалення законного та обґрунтованого вироку, а тому він підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути встановлені недоліки, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, ретельно перевірити доводи поданої апеляційної скарги, ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

За таких обставин апеляційні скарги слід задовольнити частково, а вирок суду скасувати з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 415 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України - скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: _______________ ______________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/824/2219/2025

Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_13

Доповідач: ОСОБА_1