ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2690/22 Номер провадження 11-кп/814/1404/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 червня 2022 року за №0000534, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 17 травня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із повною середньою освітою, неодруженого, працюючого на підставі договорів про виконання робіт (підряду), не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ст.336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо речового доказу.

За вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

У середині квітня 2022 року ОСОБА_8 отримав повістку, де було зазначено, що 18 квітня 2022 року о 09 годині він має прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 для перевірки облікових даних.

18 квітня 2022 року приблизно о 09 годині ОСОБА_8 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де начальником відділення військового обліку вказаного ОРТЦК та СП було додатково ознайомлено ОСОБА_8 з Указом Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», роз`яснено про кримінальну відповідальність за неявку у вказаний час у повістці та вручено під особистий підпис бойову повістку, в якій зазначено номер команди ( НОМЕР_1 ) та дату прибуття, а саме 20 квітня 2022 року в період часу з 09 до 13 години. Жодних заяв чи скарг щодо проблем зі здоров`ям або підстав, які можуть стати причиною для ухилення від призову за мобілізацією, з боку ОСОБА_8 не надходило.

20 квітня 2022 року в період часу з 09 до 13 години ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, діючи умисно, не маючи права на відстрочку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про причини свого неприбуття працівників зазначеного ОРТЦК та СП не повідомив, чим проігнорував повістку та ухилився від призову за мобілізацією.

У цьому кримінальному провадженні також були ухвалені такі судові рішення.

10 жовтня 2024 року Полтавським апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 17 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

17 квітня 2025 року Верховним Судом касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав уважати висновки апеляційного суду про застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України вмотивованими, обгрунтованими й правильними.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 17 травня 2023 року в частині призначення покарання, виключити з мотивувальної частини оскаржуваного вироку посилання на щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст.336 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції: безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не врахувавши під час призначення покарання: обставини, характер і суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 злочину під час здійснення Україною відсічі збройній агресії РФ, те, що особиста позиція обвинуваченого з приводу уникнення мобілізації залишається вирішальним мотивом у його планах на майбутнє; не мотивував, у чому саме полягало щире каяття ОСОБА_8 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, аргументи прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника проти задоволення апеляційної скарги, дослідила й перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи учасників судового провадження та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ст.336 КК України учасниками судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на відсутність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, у вигляді щирого каяття є безпідставними.

Згідно з положеннями ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

В обвинувальному акті як обставину, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_8 , стороною обвинувачення встановлено його щире каяття (т.1 а.п.5).

У ході судового розгляду в першій судовій інстанції ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України, за обставин, які викладені в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та щиро розкаявся.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 визнав свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, сторони провадження, зокрема, сторона обвинувачення не оспорювала обставини, викладені в обвинувальному акті, в тому числі й обставину, яка пом`якшує покарання, місцевим судом було розглянуто це кримінальне провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Як визначено в ч.2 ст.394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Таким чином, врахування судом першої інстанції щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , є правильними і таким, що відповідає вимогам законодавства.

Натомість, доводи прокурора про безпідставне застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України до обвинуваченого, внаслідок чого призначення йому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Санкцією ст.336 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, визнання ним винуватості, наявності обставини, яка пом`якшує покарання - щирого каяття, та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі та, пославшись на ті ж самі обставини, звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте місцевий суд належним чином не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, так як не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, взагалі не врахував конкретні обставини й високу суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину в умовах воєнного стану, яка полягає у відмові ОСОБА_8 від захисту Батьківщини, що створює підґрунтя для підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, а тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України. У зв`язку з цим, ухилення обвинуваченого від виконання зазначеного вище обов`язку завдає значної шкоди інтересам суспільства. Жодних даних, які би свідчили про вжиття ОСОБА_8 заходів, спрямованих на те, щоб мобілізуватися, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Наведені ж вище обставини значно підвищують як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи ОСОБА_8 .

Так, у постанові від 09 грудня 2024 року (справа №146/1811/23) Касаційний кримінальний суд Верховного Суду наголосив, що відсутність належного реагування держави, зокрема, суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення ЗС РФ на територію України, нівелює визначену ст.ст.50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

Колегія суддів ураховує наявність згаданої вище обставини, яка пом`якшує покарання, виконання ОСОБА_8 робіт (підряду) на підставі договорів, те, що він є не судимим, здійснює догляд за бабою похилого віку, яка за висновком ВКК медичного закладу є невиліковно хворою, однак зазначене з огляду на викладені вище конкретні обставини цього кримінального провадження, не свідчить про можливість досягнення мети заходу примусу без призначення обвинуваченому покарання з реальним відбуттям, не є достатньою та мотивованою підставою для застосування до нього положень ст.75 КК України, але обгрунтовано впливає на необхідність призначення йому покарання в мінімальних межах.

До того ж, місцевий суд в ухваленому вироку врахував одні й ті ж обставини при призначенні обвинуваченому мінімального покарання та водночас у ході вирішення питання щодо його звільнення від відбування заходу примусу з випробуванням, що є явно недостатнім.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення останньому невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим і пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого.

Тому оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_8 покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є нетяжким злочином, але, виходячи з обставин його вчинення, пов`язаних із умисною відмовою обвинуваченого від захисту Батьківщини, має високий ступінь суспільної небезпеки в умовах воєнного стану, особу ОСОБА_8 , який не судимий (т.1 а.п.59, 78), за місцем проживання характеризується посередньо (т.1 а.п.59, 79), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.60, 80-81), здійснює догляд за бабою похилого віку, яка за висновок ВКК медичного закладу є невиліковно хворою (т.1 а.п.110-111, 117-118), виконання ОСОБА_8 робіт (підряду) на підставі договорів (а.п.119-124), наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання з реальним відбуттям у вигляді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, то підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України також є відсутніми.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 17 травня 2023 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст.336 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4