ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1722/21
Провадження №1-кп/477/266/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів Вітовського районного суду Миколаївської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

під час розгляду у відкритому судовому засіданні кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000127 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 357 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

На розгляді Вітовського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 357 КК України.

Прокурором заявлене клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість ухилення обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_5 проти клопотання прокурора заперечував.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечував, вважав за можливе застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання або реєстрації обвинуваченого.

Представник потерпілої підтримав клопотання прокурора.

Вислухавши думку учасників судового засідання щодо заявленого клопотання, вивчивши клопотання та матеріали в межах заявленого клопотання, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 29 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Загальною декларацією прав людини (статті 3,9) та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України (стаття 5), визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість і ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 вересня 2021 року обвинуваченому обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, який в подальшому продовжувався, останні раз - ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2025 року по 17 липня 2025 року включно.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року № 4273-ІХ, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, змінено найменування Жовтневого районного суду Миколаївської області на Вітовський районний суд Миколаївської області, що не призвело до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду.

Підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу стало наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Обґрунтованість підозри була предметом дослідження під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому під час досудового розслідування та в суді.

По кримінальній справі відбувається судовий розгляд, завершити розгляд кримінального провадження та ухвалити рішення до закінчення строку дії обраного запобіжного заходу не є можливим.

Відповідно до статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього кодексу, повинно містити, зокрема, виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час судового розгляду встановлено, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких, відповідно до класифікації, наведеної у статті 12 КК України, є кримінальним проступком, а два особливо тяжкими злочинами, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, а за ч.2 ст. 115 КК України передбачено також покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Обвинуваченийдо затримання постійного та стабільного джерела прибутку не мав, до затримання офіційно працевлаштований не був, в офіційно зареєстрованому шлюбі не перебуває, проживав не за місцем реєстрації, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного вбивства та викрадення чужого майна. У цьому кримінальному провадженні обвинувачується, серед іншого, також у вчиненні корисливого злочину.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, отже, існує ризик того, що усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у разі встановлення вини обвинуваченого, перебуваючи на волі ОСОБА_5 може переховуватися від суду, що унеможливить своєчасний та якісний розгляд кримінального провадження судом, а також, враховуючи відсутність стабільного джерела доходу, існує ризик того, що обвинувачений може продовжувати злочинну діяльність.

Як встановлено в судовому засіданні, заявлені ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, не зменшились, завершити розгляд справи до завершення строку дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою не є можливим, що відповідно до ст. 199 КПК України, є підставою для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, оскільки інші, більш м`які запобіжні заходи, про що зазначав адвокат, не зможуть запобігти визначеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, у зв`язку з чим клопотання прокурора підлягає задоволенню. Позиція сторони захисту про можливість зміни запобіжного заходу на домашній арешт є формальною, не зазначено, за якою саме адресою такий запобіжний захід слід застосувати: за адресою реєстрації чи фактичного проживання обвинуваченого та жодними доказами не підтверджені обставини, які б надавали колегії суддів можливість розглянути застосування альтернативних видів запобіжного заходу, про що неодноразово зазначалось в ухвалах суду про продовження відносно обвинуваченого строку дії обраного запобіжного заходу.

Керуючись статтями 176, 177, 199, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів - по 17 серпня 2025 року року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Вітовський районний суд Миколаївської області протягом п`яти днів з дня оголошення тексту ухвали, а обвинуваченим з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали проголошений 20 червня 2025 року о 10.00 год.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3