Номер справи 703/6844/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла клопотання прокурора Смілянської окружної прокуратури про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, утриманців не має, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 11.03.2024 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, що передбачені ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України,

у с т а н о в и в :

На розгляді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України.

Ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11.09.2024 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому продовжено, останнього разу ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28.05.2025 до 26.07.2025 включно.

Під час судового розгляду прокурор, позицію якого підтримав потерпілий ОСОБА_18 , звернувся із письмовим клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтоване тим, що продовжують існувати ризики, визначені під час обрання та продовження запобіжного заходу, тому слід продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави. Вказує на ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, що полягають в тому, що обвинувачений, усвідомлюючи, суворість покарання, яке загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні злочинів, серед яких є умисні тяжкий та особливо тяжкий, може ухилятися від суду, переховуватись, така поведінка була допущена ним після вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим перебував у розшуку.

Перебуваючи на волі, обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив нові кримінальні правопорушення під час іспитового строку.

Вказані ризики додатково підтверджуються тим, що в даному кримінальному провадженні розглядається також обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_7 та ряду інших осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів.

Крім того, перебуваючи на волі, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, які під час судового провадження не допитувалися, з метою перешкодити надавати показання і таким чином уникнути кримінальної відповідальності.

Сторона обвинувачення також посилається на те, що в кримінальному провадженні дотримано вимогу обґрунтованої підозри та отримано вагомі докази, що свідчать про об`єктивний зв`язок обвинуваченого ОСОБА_7 із кримінальними правопорушеннями, у вчиненні яких обвинувачується.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_13 , позицію якої підтримав обвинувачений ОСОБА_7 , заперечувала проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що ризики, на існування яких вказує прокурор, є вигаданими, оскільки обвинувачений не виявляв намірів ухилитися від суду, протиправно впливати на інших учасників кримінального провадження, існування відповідних ризиків стороною обвинувачення не доведене, як і інші обставини, що виправдовують подальше тримання під вартою. Клопотання про продовження запобіжного заходу стосується виключно матеріалів справи №703/6844/24, сторона обвинувачення жодним чином не оцінила існування ризиків, виходячи із проведення судового розгляду ще і кримінального провадження, переданого на розгляд суду пізніше і пов`язаного із обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 307 та 310 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 має батьків, які є інвалідами, зокрема мати має інвалідність ІІ групи, батько є інвалідом ІІІ групи. Вони потребують від обвинуваченого догляду та допомоги у повсякденному житті і такої допомоги не отримують, поки він перебуває під вартою.

Подальше утримання обвинуваченого під вартою не виправдане ще і через стан його здоров`я, з даного приводу він неодноразово звертався за медичною допомогою, потребує спеціалізованого лікування, якого не може отримати в установі попереднього ув`язнення.

На підтвердження викладених обставин адвокатом надано письмові документи.

Клопотали про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту або щонайменше обрання альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки наявні всі умови, які забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі звільнення його з-під варти.

Підсумовуючи викладене, вказала, що подальше застосування відносно ОСОБА_7 тримання під вартою не відповідає вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, стало самоціллю, втратило свою запобіжну функцію та на даний час є карою.

Розглянувши заявлені клопотання, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

За частиною першою та пунктом 9 частини другої статті 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Обґрунтованість підозри.

Сторона захисту, заперечуючи щодо продовження запобіжного заходу, зазначила, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення є необґрунтованим, відсутні переконливі докази, які свідчать про його причетність до відповідного кримінального правопорушення, однак вказані аргументи були враховані слідчим суддею, а в подальшому судом, під час обрання та продовження запобіжного заходу, а також неодноразово переглянуті під час провадження в суді апеляційної інстанції. Посилання захисника на ту обставину, що немає достатніх доказів вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, не можуть бути беззаперечною підставою для відмови у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

З усталеної прецедентної практики ЄСПЛ зокрема сформованої у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України», вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994, де суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Отже, при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри та достатньої вагомості доказів суд, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише, чи є причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для продовження строку дії запобіжного заходу.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується сукупністю зібраних доказів, перелік яких наведений у обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, серед яких показання потерпілого та свідків, дані протоколів впізнання обвинуваченого потерпілим ОСОБА_19 , свідками ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , проведеного за фотознімками, слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_19 , висновки судово-медичного експерта, висновки балістичної, судово-хімічної, лінгвістичної семантико-текстуальної експертиз, протоколи обшуку, а також показання технічних приладів фіксації.

З огляду на стадію кримінального провадження, судом ще не проведено з`ясування обставин та перевірки їх доказами, однак вказаний в клопотанні комплекс доказів, кількість слідчих та процесуальних дій, проведення яких вбачається із реєстру матеріалів досудового розслідування, дозволяє констатувати, що сторона обвинувачення спирається на значний обсяг доказової інформації і такі можуть бути наведені для обґрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, об`єктивно пов`язувати його з подіями кримінального правопорушення та переконати об`єктивного спостерігача в тому, що обвинувачений міг вчинити дані правопорушення.

Щодо наявності ризиків.

Оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Клопотання сторони обвинувачення обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які полягають в тому, що підозрюваний, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.

Зі змісту ч. 2 ст. 177 і п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК убачається, що при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу в частині встановлення наявності заявлених стороною обвинувачення ризиків суд керується стандартом доведення «достатні підстави».

Існування кожного вказаного у ч. 1 ст. 177 КПК ризику повинно підтверджуватися фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстровано (п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України», заява №622/11).

При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити в майбутньому.

З огляду на викладене доводи сторін кримінального провадження оцінюються з огляду на обставини вчинення кримінально протиправного діяння, сформульовані в обвинувальному акті, дані про поведінку особи під час кримінального провадження та наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 178 КПК України.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.

В своєму клопотанні прокурор посилається на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, серед яких особливо тяжкий злочин, вчинені під час іспитового строку.

Ризик переховування від суду обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим негативними для особи наслідками, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте відповідне обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

З огляду на тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 4 ст. 189 КК України, а також приймаючи до уваги, що на розгляді суду перебуває обвинувальний акт, щодо обвинувачення, зокрема ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України, посилання сторони обвинувачення на існування ризику переховування від суду особи, яка обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, серед яких умисні тяжкі та особливо тяжкі, не може вважатися безпідставним.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява №33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява №31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Однак тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Такою також є поведінка обвинуваченого після подій кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 переховувався від правоохоронних органів та був затриманий в іншому населеному пункті.

Обвинувачений, з огляду на повідомлені захистом обставини про здійснення ним підприємницької діяльності, клопотання про обрання застави, може мати достатньо засобів для вільної зміни місця проживання або місця перебування, а це підвищує ймовірність переховування від суду та в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, в тому числі продовженням дії військового стану, підтверджує наявність відповідного ризику.

На переконання суду, у даному кримінальному провадженні зберігається суспільний інтерес, який на даний час все ще переважає право обвинуваченого на особисту свободу та полягає в необхідності належного правового захисту як високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства вцілому, так і потерпілої сторони зокрема, оскільки злочин вчинено щодо військовослужбовця, через висвітлення в засобах масової інформації ряд обставин кримінального правопорушення набув значного розголосу і викликав суспільний резонанс.

Крім того, в даному кримінальному провадженні розглядається іще один обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України. Вказані кримінальні правопорушення, з огляду на норми КК України, відносяться до тяжкого та особливо тяжкого злочину. Як доречно зазначено стороною захисту, прокурором в клопотанні не оцінено ризиків з приводу даного обвинувачення. Однак судом констатується, що сторони кримінального провадження залишили поза увагою, що у зв`язку із викладеними обставинами, суттєво зріс обсяг обвинувачення.

Щодо міцності соціальних зв`язків.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 хоча і має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, однак до затримання фактично проживав за іншою адресою. В розпорядження суду не надано доказів, що обвинувачений офіційно працевлаштований або здійснює трудову діяльність у вигляді підприємництва, на що, поміж іншого, посилається сторона захисту. ОСОБА_7 не одружений, дітей не має, з наявних відомостей та документів не вбачається перебування на його утриманні батьків. Судом розглянуто додатково надані захисником ОСОБА_13 копії медичних документів щодо батьків обвинуваченого, ОСОБА_8 та ОСОБА_21 , з яких не вбачається немічність вказаних осіб або їх потреба в постійному догляді, оцінка тяжкості наявних в них захворювань перебуває поза межами компетенції суду. Окрім того, останні не позбавлені можливості отримати підтримку та догляд від іншого повнолітнього сина, ОСОБА_9 , який незважаючи на те, що є обвинуваченим у кримінальному провадженні, однак до нього не застосовані запобіжні заходи.

Суд вважає, що вказаних даних для висновку про наявність у обвинуваченого достатньо міцних соціальних зв`язків недостатньо. В таких умовах ризик того, що обвинувачений може вчинити спроби ухилитися від суду, не може бути виключений, на даний час підстави для висновку, що даний ризик зменшився, відсутні.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Наявність даного ризику існує не лише під час досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду, до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілого і такі дії в даному кримінальному провадженні судом не вчинені.

Суд також враховує, що з огляду на стадію кримінального провадження в силу вимог ст. 290 КПК України, стороні захисту, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 , відкриті матеріали досудового розслідування, вручений обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, відтак обвинувачений обізнаний з особою обвинуваченого та переліком свідків у кримінальному провадженні, які показань суду не давали. Існування відповідного ризику обумовлено тим, що показання свідків, потерпілого щодо обставин вчинення злочину, як вбачається із реєстру матеріалів досудового розслідування, є суттєвою частиною доказової бази в даному кримінальному провадженні, можуть істотно вплинути на становище обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній, у разі звільнення з-під варти, наділений потенційною можливістю впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні з метою уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

Вказані обставини зумовлені в першу чергу, однак не виключно, процесуальною поведінкою сторони захисту, оскільки судові засідання щонайменше тричі взагалі не відбувалися через клопотання або неявки захисників обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідні причини не були жодним чином пояснені або підтверджені документально, також мали місце відкладення судових засідань у зв`язку із відмовою обвинуваченого від захисника.

Щодо ризику продовжити протиправну поведінку.

Суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки не має належного та постійного джерела доходу, притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, а серед злочинів, у вчиненні яких обвинувачується в даному кримінальному провадженні, є особливо тяжкий, пов`язаний із застосуванням насильства, а також корисливі.

Також судом приймається до уваги, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , мали місце через незначний проміжок часу після засудження його 11.03.2024 за ч. 1 ст. 186 КК України та звільнення від покарання з випробуванням, їх кількість, що вказує на стійку протиправну спрямованість його поведінки.

Отже суд приходить до переконливого висновку про існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Обвинувачений, заперечуючи проти утримання його під вартою, посилався на погіршення стану здоров`я.

Разом з тим, з додатково наданих захистом медичних документів вбачаються неодноразові звернення до Черкаської міської медичної частини з приводу алергічних та хронічних ринітів, зубного болю. Також діагностовано артеріальну гіпертензію. Однак із наданої на запит адвоката відповіді слідує, що станом на 21.07.2025 загальний стан ОСОБА_7 задовільний, невідкладної допомоги, лікування або обстеження поза межами медичної частини, не потребує.

За ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, відповідно до пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту за № 212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10.02.2012, консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) здійснюється в медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини. Усі висновки медичних обстежень, консультацій та дані щодо проведеного лікування в обов`язковому порядку вносяться медичним персоналом СІЗО до відповідних форм первинної облікової документації. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. Усі висновки медичного обстеження, консультації та дані щодо проведеного лікування лікарем-фахівцем в обов`язковому порядку вносяться до відповідних форм первинної облікової документації. Відшкодування витрат, пов`язаних із залученням обраного лікаря-фахівця, здійснюється за рахунок особи, узятої під варту, якій надавалась медична допомога, або її родичів. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 , до якого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, має можливість отримати належне медичне обслуговування та пройти всі необхідні обстеження, у тому числі використовуючи з цією метою не підпорядковані органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державні та комунальні заклади охорони здоров`я. На даний час перебуває під наглядом лікаря-терапевта, отже не позбавлений можливості отримати лікування, хоча і в умовах позбавлення особистої свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 ст. 176 КПК України.

Виходячи з положень п. 2, 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано, зокрема, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину, а також до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 307 КК України, є особливо тяжкими злочинами, а передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України тяжкими злочинами.

Крім того, судом встановлено існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Розглянувши клопотання, заслухавши позицію обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, адвоката ОСОБА_13 , суд дійшов висновку, що застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою є обґрунтованим, повністю виключає можливості переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на свідків та потерпілого, іншим чином перешкоджання кримінальному провадженню або продовження протиправної діяльності, ризики чого на даний час є реальними та дійсними.

Враховуючи, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кількох злочинів, серед яких тяжкі та особливо тяжкі, пов`язані із застосуванням насильства, у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки, з метою уникнення незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, запобігання вчиненню інших кримінальних правопорушень, для виключення можливості ухилитися від суду, більш м`якого запобіжного заходу на даний час недостатньо.

У зв`язку із викладеним клопотання сторони обвинувачення слід задовольнити, що виключає задоволення клопотання зі сторони захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів (п. 1, 5).

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, в тому числі особливо тяжких, пов`язаних із застосуванням насильства та незаконним обігом наркотичних засобів, суд не вбачає підстав для застосування до нього застави, що відповідає вимогам п. 1, 5 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів - до 22.09.2025 включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_13 про застосування більш м`якого запобіжного заходу відмовити.

Роз`яснити, що учасники провадження не позбавлені права звернення до суду у встановленому законом порядку з клопотанням про зміну чи скасування запобіжного заходу впродовж дії запобіжного заходу, однак суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню, проте може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження - після розгляду скарги апеляційним судом, якщо така не буде скасована.

Копії ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику негайно після її оголошення та направити до ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» для виконання.

Повний текст ухвали складений 28.07.2025.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3