Справа № 462/3002/25
провадження 1-кп/462/411/25
У Х В А Л А

01 серпня 2025 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши в залі суду у м.Львові у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000414 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, та ОСОБА_7 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

встановив:

В провадженні Залізничного районного суду м.Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000414 по обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.3 ст.307 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

31.07.2025 року прокурор подала письмове клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. В обґрунтування клопотання посилається на те, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не встановлено. Так, обвинувачений може переховуватися від суду, так як у разі визнання ОСОБА_7 винуватим, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна, відтак страх та невідворотність в майбутньому покарання за вчинені ним діяння, можуть спонукати останнього, перебуваючи на волі, ухилитися (змінити місце проживання, у т.ч. шляхом виїзду за кордон, тощо) від суду з метою уникнення покарання. Також необхідно врахувати, що в обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки, які б перешкоджали йому переховуватися від суду. Крім того, ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків, обвинуваченого у даному кримінальному провадженні та інших підозрюваних, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, шляхом їх переконання до зміни показів чи до дачі неправдивих показань; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки обвинувачений офіційно непрацевлаштований, не має постійного джерела доходу, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків. Вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть запобігти таким ризикам, тому просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В підготовчому судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, покликаючись на мотиви такого, яке просить задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_5 заперечили проти клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на його безпідставність. Вказали, що ризики зазначені у клопотанні є необґрунтованими, оскільки обвинувачений не має наміру переховуватися від органів слідства, так як ОСОБА_7 має матір, яка є особою з інвалідністю, і така потребує постійного догляду. ЇЇ потреба у догляді викликана тим, що вона після операції не може вільно пересуватися, одягатися, ходити за продуктами, митися, тощо, а інших близьких осіб, крім ОСОБА_7 у неї немає. Також ОСОБА_7 позбавлений можливості виїхати за кордон, адже на нього як військовозобов`язану особу поширюються обмеження, встановлені Правилами перетину кордону. Щодо ризику впливати на свідків, то зазначили, що такий ризик відсутній, оскільки згідно повідомлення про підозру ОСОБА_7 мав контакти суто з ОСОБА_8 , який нещодавно загинув. Також відсутній ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінальної діяльності, оскільки обвинувачений раніше не судимий, а тому в нього відсутня така схильність до протиправної поведінки. Вважають, що до обвинуваченого цілком можливим є застосування домашнього арешту, що дозволить з одного боку запобігти вказаним ризикам, а з іншого боку дозволить ОСОБА_7 доглядати за матір`ю.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду клопотання відомості, які мають пряме та опосередковане значення при вирішенні питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.315 КПК України під час підготовчого судового розгляду суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, яка в свою чергу регламентує таке:

- заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості провадження (ч. 1 ст. 131 КПК);

- метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (ч. 1 ст. 177 КПК);

- підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК (ч. 2 ст. 177 КПК);

- при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини (ч. 1 ст. 178 КПК);

- під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК);

- при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою у т.ч. ураховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ст. 199 КПК).

Як встановлено, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 13.06.2025 року ОСОБА_7 продовжено до 11.08.2025 року обраний 19.12.2024 року слідчим суддею запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн. При цьому визнано такими, що не зменшились і не відпали ризики того, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вирішуючи питання наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, як підстави застосування запобіжного заходу, суд виходить з того, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК), а відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, пункт 32 рішення у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» від 30 серпня 1990 року (заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (пункт 175 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04).

Обвинувальний акт відносно обвинуваченого перебуває на розгляді в суді.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Фактів і інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_7 до вчинення вказаного кримінального правопорушення в матеріалах кримінального провадження, не вирішуючи питання про доведеність вини під час розгляду клопотань, на думку суду, міститься достатньо для висновку про обґрунтованість пред`явленої підозри та що така відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам, у той час як підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України (ч.2 ст.177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні.

Оцінюючи такий ризик як переховування від суду, суд бере до уваги «тяжкість покарання», що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується (п.2 ч.1 ст.178 КПК України).

Це положення узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v Bulgaria» від 26.06.2001 (§80, заява №33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25.04.2000 (§ 76, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої вона може спробувати уникнути. Саме тому, на думку суду, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розгляду.

Небезпеку переховування від правосуддя, на думку суду, не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, його моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти.

Суд не виключає можливості як легального, так і нелегального перетину кордону ОСОБА_7 з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується.

Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у обвинуваченого збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин через дії російської федерації відсутні можливості належним чином контролювати поведінку та місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_7 , а також державний кордон у місцях активних бойових дій.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, суд враховує, що обвинувачений підозрюється у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, що в поєднанні з даними про його особу, зокрема, вік, характер, моральні якості, контакти, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Суд зауважує, що в міру збільшення строку тримання під вартою небезпека ухилення ОСОБА_7 від правосуддя зменшується, однак вважає, що факти і доводи, наведені прокурором, не залишають на даній стадії кримінального провадження сумнівів щодо можливості обвинуваченого ухилятися від правосуддя й достатньо переконливо підтверджують, що така небезпека все ще існує.

Щодо питання наявності ризику п.3 ч.2 ст.177 КПК України, а саме можливості незаконно впливати на свідків, обвинуваченого у цьому ж кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від вказаних у кримінальному провадженні на різних його етапах.

Показання свідків, які можуть бути допитані у подальшому, є процесуальним джерелом доказів (ч.2 ст.84 КПК України) та можуть мати важливе значення в контексті предмету доказування у цьому кримінальному провадженні.

При цьому встановлено кримінальним процесуальним законом процедура отримання показань передбачає безпосереднє сприйняття їх судом у судовому засіданні (ст.23, 224 КПК України).

Наразі дане кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, свідки та обвинувачений ОСОБА_6 ще не допитані, тому існує ймовірність того, що ОСОБА_7 може здійснювати на вказаних осіб вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою спонукання до ненадання в суді показань.

Тим самим, наявність ризику впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового провадження до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Враховуючи, що на даному етапі судом ще не було проведено допиту свідків та обвинуваченого ОСОБА_6 , суд дійшов переконання, що на даний час все ще існує наявність ризику незаконного впливу на свідків та обвинуваченого у цьому ж кримінальному провадженні.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, то у цій частині суд погоджується з доводами сторони захисту у його недоведеності, оскільки обвинувачений раніше не судимий, а стороною обвинувачення суду не надано жодних доказів в обґрунтування припущення можливого вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення чи продовжити дане кримінальне правопорушення.

Щодо доводів сторони захисту про можливість застосування більш м`ятого запобіжного заходу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.194 КПК України наявність ризику є підставою для застосування запобіжного заходу, а тому визначаючись з тим, який саме запобіжний захід на даному етапі у кримінальному провадженні убезпечить від його настання, суд ураховує таке.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

Відповідно до вимог ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Одночасно, в рішенні Харченко проти України ЄСПЛ зазначив, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом свободи особистості.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж окреслені заявником по відношення до кожного з обвинувачених, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене, суд у ракурсі установлених фактичних обставин вважає, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що були враховані і слугували підставою для обрання ОСОБА_7 такого запобіжного заходу як тримання під вартою, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою стороною захисту не наведено, як і не надано об`єктивного підтвердження їх доводів про зміну запобіжного заходу, а на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки та зможе запобігти ризикам, які передбачені статтею 177 КПК, та які були встановлені судом.

Щодо покликань сторони захисту про неспівмірність застави, то суд зазначає, що в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником не надано об`єктивного підтвердження їх доводів про зменшення розміру застави, визначеного ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 19.12.2024 року.

Отже, суд вважає, що з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинуваченого, запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити строком на 60 днів, тобто до 29.09.2025 року включно, залишивши без змін визначений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 19.12.2024 року розмір застави, задовольнивши клопотання прокурора.

Керуючись ст. 176-178, 183 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 29.09.2025 року включно, залишивши без змін визначений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 19.12.2024 року розмір застави 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:

-прибувати до суду за першою вимогою;

-не відлучатися за межі м.Львова без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну місця свого проживання;

-утримуватися від спілкування зі свідками, іншим обвинуваченим у кримінальному провадженні та іншими підозрюваними, матеріали стосовно яких виділені в окремі провадження;

-здати, за наявності, на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Копію ухвали про продовження строку тримання під вартою вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору і направити уповноваженій службовій особі місця попереднього ув`язнення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1