У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000463 від 03.04.2025р. за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2025 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Червоноволодимирівка, Новодеського району Миколаївської області, українця, громадянина України, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не маючого, офіційно не працевлаштованого, без освіти, раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначення покарання. Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.02.2025р. виконувати самостійно.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.185 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.02.2025 та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення Миколаївським НДЕКЦ МВС України: № СЕ-19/115-25/5571-ТВ від 08.04.2025 в сумі 3183,60 грн. та № СЕ-19/115-25/5572-ТВ від 09.04.2025 в сумі 3183,60 грн., а разом 6367,20 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що вирок суду в частині покарання підлягає зміні, у зв`язку з тим, що призначене покарання є явно несправедливим через суворість. Зауважує, що вину свою визнав повністю, щиро розкаявся. Зазначає, що вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.02.2025р., підлягає самостійному виконанню.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 01.04.2025 у вечірній час ОСОБА_5 перебував у будинку АДРЕСА_1 . Перебуваючи у вказаному домоволодінні, 02.04.2025 біля 02 00 год. у ОСОБА_5 виник злочинний корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій кримінально-протиправний, корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , з метою незаконного збагачення, діючи таємно, умисно, протиправно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, скориставшись відсутністю уваги з боку потерпілої ОСОБА_7 , шляхом вільного доступу викрав належне їй майно, а саме: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A05» моделі «SM-A055F/DS», вартістю 2799,67 грн., мобільний телефон марки «Nokia» моделі «3.4» (TA-1283) вартістю 1280,00 грн.

Після цього ОСОБА_5 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, тим самим, в результаті своїх умисних, протиправних дій, заподіяв потерпілій ОСОБА_7 матеріальний збиток на загальну суму 4079,67 гривень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 , судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.4 ст. 185 КК України, є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання через суворість, то суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 , покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65, 66, 67 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який характеризується негативно, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий. До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття та відшкодування шкоди шляхом повернення, викраденого майна, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Враховуючи фактичні обставини вчиненого злочину, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному санкцією ч.4 ст.185 КК України. При цьому з урахування положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків вважав за необхідне призначити покарання, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Миколаївським районним судом Миколаївської області від 07.02.2025 у виді позбавлення волі, та дійшов до правильного висновку про неможливість його виправлення без реального відбування покарання, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку суду апеляційної інстанції, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Є неспроможними доводи обвинуваченого про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Так, згідно з положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про неможливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який будучи раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий злочин в період іспитового строку, характеризується негативно, офіційно не працює.

Будь яких інших обставин, які пом`якшують покарання або позитивно характеризують особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої та апеляційної інстанцій, апеляційна скарга не містить.

За такого, врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_5 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Обставини наведені в апеляційній скарзі, судом першої інстанції, були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Крім того, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про необхідність призначення остаточного покарання із урахування положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків, а тому твердження апелянта про те, що вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.02.2025р., підлягає самостійному виконанню, є хибним.

Так, в частині 1 ст. 71 КК України зазначено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми, як уже було зазначено, є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.

Частиною четвертою ст. 71 КК України визначено, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

Згідно з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 раніше судимий вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.02.2025р., за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

Із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у цьому кримінальному провадженні, вбачається, що 01 квітня 2025 року ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 185 КК України.

А тому, судом першої інстанції вірно визначено ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ч.1 ст.71 КК України.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження апелянта, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, в зв`язку з чим приходить до остаточного висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2025 року, стосовно ОСОБА_5 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді