УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 601/2016/24

провадження № 51 - 3402 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 травня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером №0000252 від 01 травня 2024 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), був військовозобов`язаним та придатним до військової служби, не мав відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» права на відстрочку від привозу на військову службу за мобілізацією.ОСОБА_4 07 березня 2024 року о 15 год. 45 хв., перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , що у АДРЕСА_3 , отримав повістку з вимогою прибути 08 березня 2024 року о 06 годині до ІНФОРМАЦІЯ_4 для відправки у складі команди для проходження військової служби у Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, однак без поважних на те причин 08 березня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 у визначену у повістці дату та час не з`явився, чим вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити ухвалу апеляційного суду і призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та встановити іспитовий строк тривалістю 2 роки. Зазначає, що місцевий суд належним чином не врахував ряд пом`якшуючих обставин, а саме: визнання вини, щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також відомості про особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, за даними облікової документації на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має стабільні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, які свідчать про можливість його перевиховання без ізоляції від суспільства.

Вважає, що ці обставини є підставами для звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, чого не зробив місцевий суд, а апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення, залишивши без зміни вирок місцевого суду.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 336 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами,

та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи,

дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання

з випробуванням.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.

Санкція ст. 336 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на

строк від трьох до п`яти років і це кримінальне правопорушення є злочином невеликої тяжкості.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, конкретні обставини його вчинення та відомості про його особу.

Місцевий суд урахував вік ОСОБА_4 та інші відомості про його особу, який раніше не судимий, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, за станом здоров`я придатний до військової служби, на обліку в лікарів психіатра і нарколога не перебуває, не зробив жодних спроб і намагань щодо проходження військової служби. При цьому суд указав на відсутність щирого каяття, оскільки ОСОБА_4 , хоч і визнав вину, однак з його поведінки не вбачається, що останній щиро розкаюється у вчиненому, оскільки він не вживав активних конкретних дій щодо виправлення наслідків вчиненого, не вжив жодних реальних заходів для з`явлення у ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження служби, а, крім того, в судовому засіданні показав, що не бажає проходити військову службу.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, та обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, місцевим судом не було встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в мінімальних розмірах, передбачених санкцією ст. 336 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки і таке своє рішення належним чином мотивував.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень статті 75 КК України

та звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням судом першої інстанції не встановлено.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника, належним чином перевірив викладені в ній доводи щодо звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання та встановлення йому іспитового строку для виправлення, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні обставини, які пом`якшують покарання і призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Підстав для застосування при призначенні ОСОБА_4 покарання статті 75 КК України апеляційний суд також не встановив.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для пом`якшення засудженому покарання і застосування ст. 75 КК України за доводами касаційної скарги захисника та матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення і зміни судових рішень немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 травня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3