Дата документу 05.08.2025 Справа№ 317/6518/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/715/25 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/6518/24Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286-1 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 і його захисника ОСОБА_8 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 22 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 19.04.2024 року приблизно о 18 год. 20 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Ford Fusion» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух на 281 км автодороги Н-23 Кропивницький - Кривий Ріг - Запоріжжя на території Запорізького району Запорізької області, з боку м.Нікополь в напрямку м.Запоріжжя зі швидкістю 140 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху на даній автодорозі.

В салоні вищевказаного автомобіля на передньому пасажирському місці перебував неповнолітній ОСОБА_10 , на задньому пасажирському місці знаходився ОСОБА_7 .

Під час руху у вказаному напрямку водій ОСОБА_9 , у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а також порушення координації дії, викликаних вживанням алкогольних напоїв, діючи зі злочинною недбалістю, маючи технічну можливість уникнути ДТП, проїхавши заокруглення проїзної частини автодороги Н-23 Кропивницький - Кривий Ріг - Запоріжжя вліво, змінив напрямок свого руху вліво, в результаті чого допустив занос керованого автомобіля вправо, виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя, де допустив перекидання керованого транспортного засобу в кювет.

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.п.2.9 «а», 10.1 Правил дорожнього руху, невиконання яких, згідно висновку експерта знаходяться в причинному зв`язку з подією даної ДТП.

В результаті ДТП пасажир автомобіля «Ford Fusion» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині призначеного покарання скасувати через істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення. Виключити із числа обставин, що пом`якшують покарання сприяння органу досудового розслідування в розкритті злочину. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання із застосуванням до основного покарання положень ст.69 КК у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 4 роки.

Аргументуючи свої вимоги прокурор зазначив, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час призначення покарання обвинуваченому, застосувавши закон, який не підлягає застосуванню. Мотиви призначення ОСОБА_9 обов`язкового додаткового покарання за ч.1 ст.286-1 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 роки, тобто нижче від визначеної санкцією статті найнижчої межі, в оскаржуваному вироку не наведено. Натомість відповідно до положень ст.69 КК суд може або призначити покарання нижче санкції статті КК лише щодо основного покарання, або виключно не призначати додаткове покарання, мотивувавши своє рішення. Про відсутність сприяння органу досудового розслідування в розкритті злочину з боку обвинуваченого можна зробити висновок з огляду на те, що у вироку вказану обставину, яка пом`якшує покарання, зазначено формально та без жодних обґрунтувань. Крім того, участь ОСОБА_9 у вказаній ДТП поза розумним сумнівом є очевидною. А тому, на переконання прокурора, сприяння саме у розкритті злочину відсутнє.

В апеляційних скаргах потерпілий, обвинувачений і його захисник просили вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Свої вимоги мотивували тим, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та є занадто суворим. Судом першої інстанції не було взято до уваги усі обставини, які пом`якшують покарання; відсутність обставин протилежного змісту, позицію потерпілого щодо виду та розміру покарання з огляду на повне відшкодування спричиненої йому шкоди. Обвинувачений та його захисник також посилались на те, що судом першої інстанції не враховано відомості, які позитивно характеризують особу ОСОБА_9 , його сімейний стан, наявність осіб на утриманні, а також стан здоров`я обвинуваченого. Відтак, з урахуванням вказаних обставин потерпілий, обвинувачений і його захисник вважають необхідним застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого, його захисника та потерпілого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і потерпілого та заперечили проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка повністю підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечила проти апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та потерпілого; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та потерпілого не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується вимог прокурора про виключення з числа обставин, які пом`якшують покарання, сприяння органу досудового розслідування в розкритті злочину, то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Заявлена вимога апеляційної скарги прокурора в цій частині жодним чином не карелюється з іншою вимогою апеляційної скарги сторони обвинувачення про скасування оскаржуваного вироку суду у зв`язку з допущенням судом першої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність під час призначення покарання обвинуваченому.

Разом із тим, активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам досудового розслідування допомоги в установленні невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Це може бути повідомлення про всі відомі обставини злочинного діяння, свідків, потерпілих. Мінімальні вимоги, яким має відповідати позитивна посткримінальна поведінка у виді активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, полягають у добровільній дачі правдивих і повних свідчень про всі відомі особі обставини злочинного діяння. Активність сприяння розкриттю кримінального правопорушення означає, що дії особи повинні мати високу інтенсивність, ефективність та значну процесуальну цінність. Визначення ступеня активності залежить від обставин конкретного кримінального провадження.

В цілому активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення полягає та охоплюється сприянням встановленню істини, явкою до слідчого для проведення слідчих дій, присутністю під час судового розгляду на кожному судовому засіданні. Наведене твердження узгоджується із постановою Верховного Суду від 13.03.2025 року (справа №688/2796/22, провадження №51-5235 км 24).

З матеріалів провадження встановлено, що вказана обставина, яка пом`якшує покарання, знайшла свій прояв під час судового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Прокурор в апеляційній скарзі не навів переконливих аргументів про те, внаслідок яких дій чи бездіяльності обвинуваченого існування даної обставини відсутнє. А сама лише очевидність участі ОСОБА_9 у ДТП, що сталася, не може бути самостійною підставою для виключення активного сприяння в розкритті злочину з переліку установлених судом першої інстанції передбачених ст.66 КК обставин.

Перевіряючи доводи прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність під час призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає їх слушними з огляду на наступне.

Загальні засади призначення покарання це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

Так згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень покарання. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що під час призначення обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, характер суспільної небезпеки скоєного.

Крім того, судом враховано особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце реєстрації, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, має грамоти та відзнаки за місцем роботи, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину та мати похилого віку, хворіє на цукровий діабет. На обліку у лікарів психіатра та не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, сприяння органу досудового розслідування в розкритті злочину, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди. Обставин протилежного змісту не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції під час призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286-1 КК посилався на необхідність застосування положень ст.69 КК, відобразивши її зміст у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.

Так, відповідно до ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Санкцією ч.1 ст.286-1 КК передбачено як основне покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років так і обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк від 3 до 5 років.

Суд, прерогативою якого є призначення покарання, «зв`язаний» системою покарань і не може відступити від неї. Якщо додаткове покарання безпосередньо передбачено в санкції статті Особливої частини КК, то порядок його призначення залежить від особливостей конструкції цієї санкції. У випадку, коли додаткове покарання передбачається як обов`язкове до призначення, то це вже вирішено самим законодавцем, який, створюючи таку санкцію, тим самим покладає на суд обов`язок призначити додаткове покарання. При застосуванні таких санкцій за наявності передбачених ч.2 ст.69 КК підстав можлива лише відмова від призначення обов`язкового додаткового покарання.

Разом з тим, суд першої інстанції під час призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, посилаючись в оскаржуваному вироку не необхідність застосування положень ст.69 КК з одночасним наведенням змісту вказаної норми матеріального права, зазначені вище особливості правозастосування її положень не врахував та призначив обвинуваченому додаткове покарання нижче від найнижчої встановленої санкцією ч.1 ст.286-1 КК межі, що є недопустимим.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що положеннями ст.69 КК чітко визначено, що таке право може бути реалізовано лише під час призначення судом основного покарання.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який в цій частині не підлягає застосуванню.

У зв`язку з викладеним, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

В контексті наведених обставин судова колегія дійшла переконання, що вирок суду в частині призначення додаткового покарання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині вирок суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку.

Апеляційний суд, враховуючи обставини, які впливають на призначення покарання в їх сукупності, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, у тому числі в стані алкогольного сп`яніння, характер допущеного обвинуваченим грубого порушення вимог ПДР, його наслідки, позицію потерпілої сторони, вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у передбаченому санкцією ч.1 ст.286-1 КК розмірі.

На переконання судової колегії, саме такий строк додаткового покарання відповідатиме критерію справедливості, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Таким чином, наведені вмотивовані твердження апеляційного суду в обґрунтування доцільності збільшення призначеного обвинуваченому додаткового покарання унеможливлюють його не призначення шляхом застосування ч.2 ст.69 КК, як того вимагали обвинувачений ОСОБА_9 , його захисник та потерпілий в апеляційних скаргах.

Не є слушними й вимоги сторони захисту та потерпілого щодо пом`якшення призначеного ОСОБА_9 основного покарання.

Апеляційний суд зауважує, що обставини, на які останні посилались в апеляційних скаргах в обґрунтування заявлених вимог, вже були враховані судом першої інстанції у повному обсязі та деталізовані в оскаржуваному вироку, тому дали право суду призначити обвинуваченому основне покарання за ч.1 ст.286-1 КК із застосуванням положень ст.69 КК у виді 2 років обмеження волі.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції не залишились обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Так, колегія суддів зважає на те, що стан алкогольного сп`яніння - це психічний стан особи в момент вчинення злочину, викликаний вживанням алкогольних напоїв, який характеризується послабленням інтелектуальної і вольової сфери психічної діяльності людини, та призводить до фізіологічних, вегетативних та неврологічних розладів, а тому може бути такою ознакою діяння та особи винного, яка значно підвищує ступінь суспільної небезпеки вчиненого і посилює відповідальність цієї особи.

Керування в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є більш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість такого порушення обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Водій у стані сп`яніння є загрозою як для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, так і для самого себе та власності третіх осіб.

Отже, з огляду на рівень суспільної небезпечності як особи обвинуваченого, так і вчиненого ним діяння, а також встановлених судом фактичних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, наявності передбачених ст.66 КК та відсутності передбачених ст.67 КК обставин, апеляційний суд вважає, що вирішення судом питання про призначення обвинуваченому основного покарання з огляду на вимоги ст.ст.50, 65 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу.

Призначення обвинуваченому основного покарання за ч.1 ст.286-1 КК у виді штрафу, на чому наполягали сторона захисту та потерпілий, на переконання судової колегії, буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника та потерпілого щодо пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 і його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 22 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 4 роки.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня прибуття і постановки ОСОБА_9 на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4