Справа № 227/445/24
ВИРОК

іменем України

04.09.2025 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000224 від 19.01.2024 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, розлученого, не маючого на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, який проходить військову службу на посаді майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , має військове звання «солдат», раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 402 КК України,-

за участю: прокурора ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції), захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), обвинуваченого - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався та діє на час вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2023 № 142 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків за вказаною посадою.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звання майор належать до старшого офіцерського складу, звання старший солдат належить до рядового складу.

Статтею 32 Статуту також передбачено, що майори за своїми військовим званням є начальниками для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу.

Відповідно до ст. 103 Статуту, начальник штабу батальйону в мирний і воєнний час відповідає за організацію і підтримання управління підрозділами батальйону, за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання батальйоном бойових завдань, за планування та облік бойової підготовки, за підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу безпосередньо підпорядкованих йому підрозділів, за стан обліку особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів батальйону.

Начальник штабу батальйону підпорядковується командирові батальйону, є його першим заступником і прямим начальником усього особового складу батальйону.

Під час виконання рішень командира батальйону начальник штабу має право віддавати накази підпорядкованим командирові батальйону особам від його імені. Про всі віддані ним накази начальник штабу доповідає командирові батальйону.

Відповідно до витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 5258 від 25.12.2023 з метою посилення підрозділів 3 механізованого батальйону, командирам запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону організувати взаємодію з командиром НОМЕР_2 механізованого батальйону та до 11:00 години 26.12.2023 передати в оперативне підпорядкування в складі від ремонтно-відновлювального батальйону - солдата ОСОБА_3 .

Таким чином, заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 по відношенню до майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , був прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, а останній підлеглим майора ОСОБА_7 .

Поряд із цим статтею 35 Статуту серед іншого передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно ст. 36 Статуту командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно ст.ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Більше того ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Під наказом у ст. 401 КК України розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або не вчинення підлеглим (групою підлеглих) вчинення певних дій по службі. В контексті положень ст. 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо.

Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.

Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В свою чергу, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши в умовах воєнного стану військовий злочин за наступних обставин.

26.12.2023 приблизно о 09:30 годині, тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 у пункті тимчасового перебування особового складу 3 механізованого батальйону АДРЕСА_2 заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023 майора ОСОБА_8 віддано усний наказ з метою посилення взводних опорних пунктів та відбиття наступу противника в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області, майстру 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а саме: до 12:00 години 26.12.2023 вибути в підпорядкування командира 7 механізованої роти та разом з особовим складом зведеного підрозділу до 13:00 години 26.12.2023 посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області по рубежу: лісосмуга (...), сх. 100 м. дамби (...), садова ділянка (...) із завданням - відбити наступ противника з напрямку: водовідчисна станція (...) - н.п. АВДІЇВКА, садова ділянка (...) - н.п. АВДІЇВКА та не допустити його прориву в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини АВДІЇВКИ, чим створити сприятливі умови для оборони міста.

При цьому вказаний бойовий наказ виданий в установленому Законом порядку відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу не суперечить чинному законодавству та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод солдата ОСОБА_3 , не носив в собі явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку солдата ОСОБА_3 .

Однак солдат ОСОБА_3 в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 26.12.2023 приблизно о 09:30 годині, тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 у пункті тимчасового перебування особового складу НОМЕР_2 механізованого батальйону, розташованого у АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, відданий йому заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 402 КК України, при обставинах, викладених вище, не визнав повністю, та пояснив, що він з 22.04.2022 року є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. З 22.05.2023 проходив військову службу на посаді майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 . До мобілізації він також проходив військову службу в період часу з 25.07.2015 по 21.07.2016, під час проведення антитерористичної операції, та брав участь безпосередньо у бойових діях. В період часу з 24.12.2023 по 26.12.2023 він перебував на бойовій позиції в н.п. Авдіївка Донецької області. В ніч з 25 на 26.12.2023 він отримав поранення у вигляді акубаротравми контузії, внаслідок якої він втратив свідомість. У зв`язку із отриманням вказаного поранення ротний ОСОБА_9 вивізйого на місця розташування військової частини, яке знаходилось в АДРЕСА_3 , куди вони приїхали вночі 26.12.2023. Коли його вивезли до місця розташування військової частини, він казав ротному про свій поганий стан здоров`я. Медика в розташуванні частини не було, тому медичної допомоги йому надано не було. Вранці цього ж дня, тобто 26.12.2023, його посадили в машину та повезли, як він думав в м. Мирноград Донецької області в медичний заклад, однак його привезли в н.п. Світле Донецької області на оголошення нового бойового наказу. Перед оголошенням наказу його оглядав бойовий медик ОСОБА_10 , якому він скаржився на постійне запаморочення, блювоту, втрату свідомості та слабкість організму, на що ОСОБА_10 дав йому таблетку, назва якої йому не відома, та зазначив, що вона допоможе він блювоти, однак на його стан здоров`я дана таблетка жодним чином не вплинула. Жодних медичних документів із відображенням отриманих ним поранень він з собою не мав. При собі у нього був лише військовий квиток, посвідчення учасника бойових дій та паспорт громадянина України. Після чого його та інших військовослужбовців зведеного підрозділу вишукували в один рядок та заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 оголосив їм бойове розпорядження, відповідно до якого їм необхідно було до 13:00 години 26.12.2023 висунутись до н.п. Авдіївка з метою посилення позицій опорного пункту. Бойове розпорядження було оголошено чітко, суть даного бойового розпорядження йому була зрозуміла. Далі кожному військовослужбовцю, в тому числі і йому, був відданий наказ виконати оголошене бойове розпорядження, на що він під відеозапис вказав, що не відмовляється від виконання наказу, однак у зв`язку із поганим станом здоров`я та низьким моральним духом він не має змоги виконати бойове розпорядження, враховуючи також і той факт, що йому не надали час на відпочинок після участі в бойових діях та отримання необхідної медичної допомоги після отримання чергової контузії, на що майор ОСОБА_7 в грубій формі зазначив: «Що ти косиш?». Десь через 30 хвилин після оголошення майором ОСОБА_7 бойового наказу та висловлення всіма військовозобов`язаними свого відношення до нього, на місце приїхали працівники ВСП, які посадили всіх в мікроавтобус та повезли в приміщення дитячого садку, після чого в приміщення ДБР, а звідки на гауптвахту. Після звільнення з гауптвахти через несправедливе відношення до військових він почав заїкатись, сам з собою розмовляв, не міг контролювати свої емоції, у зв`язку з чим був вимушений звертатись до Черкаської психіатричної лікарні за консультацією спеціаліста. За результатом консультації лікарем-психіатром був наданий висновок про необхідність лікування.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що 18.12.2023 він проходив військово-лікарську комісію, за результатами якої він був визнаний придатним до подальшого проходження військової служби. Із вказаними висновками військово-лікарської комісії він не погоджується, оскільки у вказаному висновку не відображені всі його діагнози та отримані поранення під час виконання бойових завдань. В ході проведення військово-лікарської комісії він надав всі медичні документи із зазначенням встановлених діагнозів та отриманих ним поранень, які були у нього на руках. Висновок військово-лікарської комісії від 18.12.2023 він не оскаржував. Протягом 2022 року під час виконання бойових завдань із захисту територіальної цілісності України він двічі отримував поранення у вигляді акубаротравм-контузій, однак медична допомога йому не надавалась. Протягом 2023 року він тричі отримував поранення, а саме: 06.03.2023 та 16.03.2023 у вигляді акубаротравм-контузій, у зв`язку з чим йому він проходив стаціонарне лікування протягом 10 днів, а також 25.11.2023 у вигляді акубаротрами-контузії та отруєння газами невідомої речовини, у зв`язку з чим він в період з 26.11.2023 по 02.12.2023 проходив стаціонарне лікування. Враховуючи, що командування військової частини, де він проходив військову службу, не надало йому можливості отримати належну медичну допомогу та пройти лікування після отримання ним акубаротравм-контузії, він вважає себе таким, яким не міг виконана ти бойове розпорядження з поважних причин, а тому не вважає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, в межах пред`явленого обвинувачення, за обставин, викладених у вироку, підтверджується повністю дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- показами свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні, який пояснив, що він займає посаду заступника командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .26.12.2023, перебуваючи у населеному пункті АДРЕСА_2 , ним було доведено військовослужбовцям зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 , серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , бойове розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту АДРЕСА_4 . Згідно з бойовим розпорядження командуванню НОМЕР_2 механізованого батальйону був наданий час з 09:30 години до 13:00 години 26.12.2023 забезпечити військовослужбовців необхідною екіпіровкою та зброєю. Більшість військовослужбовців, в тому числі солдат ОСОБА_3 , виказали свою відкриту відмову у виконанні бойового розпорядження, посилаючись на низький моральних дух та поганий стан здоров`я. ОСОБА_3 обґрунтовував свою відмову у виконанні бойового розпорядження, посилаючись на поганий стан здоров`я, однак згідно з довідкою військово-лікарської комісії він був визнаний придатним до військової служби. Крім того, перед доведенням до відома військовослужбовців зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 бойового розпорядження, кожного з них, в тому числі солдата ОСОБА_3 оглядав бойовий медик військової частини, за результатами огляду об`єктивних причини невиконання ОСОБА_3 бойового розпорядження за станом здоров`я встановлено не було. Процес доведення ним бойового розпорядження до військовослужбовців зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 , а також факт відмови таких військовослужбовців, зокрема ОСОБА_3 , фіксувався на камеру мобільного телефону. Солдат ОСОБА_3 був включений до складу зведеного підрозділу з ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , він впевнений, що ОСОБА_3 роз`яснювались наслідки відмови від виконання бойового розпорядження командира. Після фіксації факту відмови військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , зокрема солдата ОСОБА_3 , від виконання бойового розпорядження командира, відповідно матеріали були направлені до ДБР для проведення досудового розслідування, в ході якого цим військовослужбовцям, в тому числі ОСОБА_3 , було повідомлено про підозру та затримано;

- показами свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні, який пояснив, що він займав посаду заступника НПЗ автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 . 26.12.2023, перебуваючи у населеному пункті АДРЕСА_2 , він був присутнім під час доведення заступником командиром 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 військовослужбовцям зведеного підрозділу, серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , бойового розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту Авдіївка Донецької області.Бойове розпорядження було цілком зрозумілим та його можливо було виконати. Процес доведення бойового розпорядження командира фіксувався на камеру мобільного телефону. Після доведення вказаного бойового розпорядження, солдат ОСОБА_3 відкрито відмовився його виконувати, посилаючись на поганий стан здоров`я;

- показами свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні, який пояснив, що він займав посаду заступника командира першої роти військової частини НОМЕР_1 , мав військове звання «старший лейтенант». З обвинуваченим ОСОБА_3 особисто він не знайомий. 26.12.2023, перебуваючи у населеному пункті Світле Покровського району Донецької області, недалеко м.Мирноград, він був присутнім під час доведення заступником командиром 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 військовослужбовцям зведеного підрозділу, серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , бойового розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту АДРЕСА_4 . Вказане бойове розпорядження було видано командиром військової частини НОМЕР_1 або командиром 3 механізованого батальйону, точно не пам`ятає. Бойове розпорядження було цілком зрозумілим. Процес доведення бойового розпорядження командира фіксувався на камеру телефону. Після доведення наказу до військовослужбовців камеру проводили поміж кожного військовослужбовця, в тому числі ОСОБА_3 , вони повинні були зазначити своє відношення до оголошеного наказу, а саме: чи будуть його виконувати чи ні. Військовослужбовці, яким було доведено вищевказане бойове розпорядження командира, кожен окремо висловив свою відкриту відмову його виконувати, в тому числі і солдат ОСОБА_3 . Причинами відкритої відмови від виконання бойового розпорядження були: низький моральний дух та поганий стан здоров`я. Під час доведення до відома військовослужбовців бойового розпорядження командира також був присутній бойовий медик військової частини НОМЕР_1 , який після висловлення військовослужбовцями своєї відмови виконувати бойове розпорядження командира, зокрема у зв`язку із поганим станом здоров`я, проводив огляд кожного військовослужбовця. За результатами медичного огляду деяких військовослужбовців все-таки звільнили від виконання бойового розпорядження командира, а інших, в тому числі солдата ОСОБА_3 , повезли до ДБР, де відносно них були зареєстровані кримінальні провадження;

- показами свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні, який пояснив, що він проходив службу у 3 механізованому батальйоні військової частини НОМЕР_1 , потім його перевели у резервну роти цієї ж військової частини, мав військове звання «старший солдат». З обвинуваченим ОСОБА_3 він знайомий, відносини товариські. 26.12.2023, перебуваючи у населеному пункті АДРЕСА_2 , він був присутнім під час доведення заступником командиром 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 військовослужбовцям зведеного підрозділу, серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , бойового розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту Авдіївка Донецької області. Процес доведення вказаного наказу військовослужбовцям, в тому числі ОСОБА_3 , ним фіксувався на камеру мобільного телефону. Бойове розпорядження та подальший наказ були цілком зрозумілими та не містили в своєму змісті жодного злочинного характеру. Серед військовослужбовців, яким було доведено вищевказане бойове розпорядження командира, кожен висловив свою відкриту відмову його виконувати, в тому числі і солдат ОСОБА_3 . Причиною відкритої відмови від виконання бойового розпорядження був поганий стан здоров`я, оскільки коли ОСОБА_3 та інших військовослужбовців привезли з бойових позицій, їм дали на відпочинок 1-2 години, після чого їм знову було необхідно займати бойові позиції. Під час доведення до відома військовослужбовців бойового розпорядження командира також був присутній бойовий медик військової частини НОМЕР_1 , який після висловлення військовослужбовцями своєї відмови виконувати бойове розпорядження командира, зокрема у зв`язку із поганим станом здоров`я, проводив огляд кожного військовослужбовця. Перед оголошенням бойового наказу всіх військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_3 , також оглядав бойовий медик. Підстав не виконати наказ за станом здоров`я у більшості військовослужбовців встановлено не було. Йому відомо, що ОСОБА_3 приблизно за 2-3 тижні до доведення до відома бойового розпорядження проходив військово-лікарську комісію та він був визнаний придатним до військової служби;

- показами свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні, який пояснив, що він разом з ОСОБА_3 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , але в різних підрозділах, потім їх перевели у резервну роту цієї ж військової частини. З обвинуваченим ОСОБА_3 він знайомий, відносини нормальні. 26.12.2023 в ранковий час, перебуваючи у населеному пункті Світле Покровського району Донецької області, він разом з іншими військовослужбовцям зведеного підрозділу, серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , перебував в строю під час доведення заступником командиром 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , бойового розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту Авдіївка Донецької області. Після доведення бойового розпорядження кожен із військовослужбовців зазначив про неможливість його виконати, в тому числі і він, і ОСОБА_3 . Причиною неможливості виконати бойове розпорядження ОСОБА_3 був поганий стан здоров`я, так як коли ОСОБА_3 та інших військовослужбовців привезли з бойових позицій, їм дали на відпочинок 1-2 години, після чого їм знову було необхідно займати бойові позиції. Він також зазначив про неможливість виконання бойового розпорядження через поганий стан здоров`я та низький морально-психологічних стан, оскільки під час оголошення бойового розпорядження між ними не було бойового злагодження, так як вони бачили один одного вперше. З яких причин відмовлялись інші військовослужбовці від виконання бойового розпорядження він не пам`ятає, оскільки їх було багато. Через півтори-дві години після зазначення про неможливість виконати бойове розпорядження на місце приїхали працівники ВСП, які їх відвезли до ДБР. Коли вони перебували в приміщенні ДБР зі слів ОСОБА_3 йому стало відомо, що у ОСОБА_3 поганий зір та багато контузій. Коли саме ОСОБА_3 отримав вказані поранення йому не відомо. Про проходження ОСОБА_3 лікування у медичній роті, а також щодо проходження останнім військово-лікарської комісії перед оголошення бойового розпорядження йому не відомо. Відносно нього також зареєстровано кримінальне провадження за ч. 4 ст. 402 КК України, яке станом на теперішній час перебуває в провадженні суду. На його думку посилання про неможливість виконати бойове розпорядження за станом здоров`я не є відкритою відмовою від виконання бойового розпорядження;

- показами свідка ОСОБА_15 в судовому засіданні, який пояснив, що він разом з ОСОБА_3 проходив службу в одному підрозділі військової частини НОМЕР_1 , потім їх перевели у резервну роту цієї ж військової частини. З обвинуваченим ОСОБА_3 він знайомий, відносини товариські. 26.12.2023 в ранковий час, його, ОСОБА_3 та молодшого сержанта Грама вивезли з підрозділу, де вони проходили військову службу, та привезли до населеного пункту Світле Покровського району Донецької області. Цього ж дня, тобто 26.12.2023, приблизно о 09:00 годині, перебуваючи у населеному пункті Світле Покровського району Донецької області, він разом з іншими військовослужбовцям зведеного підрозділу, серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , перебував в строю під час доведення заступником командиром 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , бойового розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій на водоочисних спорудах з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту Авдіївка Донецької області. Після доведення бойового розпорядження кожен із військовослужбовців зазначив про неможливість його виконати, в тому числі і він, і ОСОБА_3 . Причиною неможливості виконати ним та ОСОБА_3 бойового розпорядження був поганий стан здоров`я. Також причиною для відмови від виконання бойового розпорядження було те, що на тій позиції, куди їх відправляли, вже перебували ворожі війська. Вказана інформація про захоплення позиції російськими військами йому стала відома зі слів інших військовослужбовців, які зв`язались з побратимами, яких було звідти евакуювало. Перед оголошенням бойового розпорядження його та ОСОБА_3 оглядав військовий медик, який поміряв їм тиск та дав ОСОБА_3 таблетку, зазначивши, що все буде добре. Після зазначення про неможливість виконати бойове розпорядження на місце приїхали працівники ВСП, які ближче до вечора їх відвезли до ДБР. Йому відомо, що у ОСОБА_3 часто боліла голова, була блювота через отримання ним декількох тяжких контузій. Після отримання останньої контузії у ОСОБА_3 з вух йшла кров, військовий медик в його присутності надав ОСОБА_3 медичну допомогу на місці. ОСОБА_3 , перебуваючи на бойовій позиції «Робін», врятував життя побратимам, вивівши останніх з-під ворожого вогню. Він не пам`ятає чи проходив ОСОБА_3 лікування у медичній роті в період з 26.11.2023 по 02.12.2023. Він разом з ОСОБА_3 18.12.2023 проходили військово-лікарську комісію, за висновками якої їх було визнано придатними до військової служби. Відносно нього також зареєстровано кримінальне провадження за ч. 4 ст. 402 КК України, яке станом на теперішній час перебуває в провадженні суду. На його думку посилання про неможливість виконати бойове розпорядження за станом здоров`я не є відкритою відмовою від виконання бойового розпорядження.

Крім вказаного, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні:

- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення № 14242 від 26.12.2023, відповідно до якого командиром військової частини НОМЕР_1 зазначено, що 26.12.2023 приблизно о 09:30 годині заступником командира НОМЕР_2 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 було доведено бойове розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 щодо вибуття на визначені позиції з метою виконання бойового завдання у складі 7 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який знаходиться в пункті тимчасового перебування особового складу НОМЕР_2 механізованого батальйону ( АДРЕСА_2 ). Після доведення бойового розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону, зокрема від майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 була отримана відмова виконувати вищевказане бойове розпорядження (т. 3 а.к.п.9-10);

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2022 № 50, відповідно до якого солдата ОСОБА_3 вважати таким, що з 25.04.2022 призначений на посаду навідника 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 2 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , шпк «солдат», ВОС-101281А і приступив до виконання своїх службових обов`язків за посадою (т. 2 а.к.п. 31);

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2023 № 142, відповідно до якого солдата ОСОБА_3 вважати таким, що з 22.05.2023 призначений на посаду майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , шпк «солдат», ВОС-754244 і приступив до виконання своїх службових обов`язків за посадою (т. 2 а.к.п. 32);

-довідкою військово-лікарської комісії від 18.12.2023 № 9280, проведеної військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_4 , відповідно до якої солдат ОСОБА_3 визнаний таким, що придатний до військової служби (т. 2 а.к.п. 47);

-копією витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 5258 від 25.12.2023, відповідно до якого з метою посилення підрозділів 3 механізованого батальйону, командирам запасної роти ремонтно-відновлювального батальйону необхідно було організувати взаємодію з командиром 3 механізованого батальйону, узгодити питання щодо місця та часу прийому-передачі військовослужбовців з урахуванням заходів безпеки застосування військ та скритого управління та до 11:00 години 26.12.2023 передати в оперативне підпорядкування в складі запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдата ОСОБА_3 , майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 . Особовому складу 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також особовому складу запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдату ОСОБА_3 до 11:00 години 26.12.2023 посилити підрозділи на першій позиції з метою відбиття наступу, не допустити просування противника в глибину оборони наших військ в батальйонному районі оборони НОМЕР_2 механізованого батальйону, район АДРЕСА_5 . Під час виконання завдання суворо дотримуватись заходів безпеки. Особовому складу під час виконання завдання при собі мати особисту зброю, боєприпаси, засоби захисту (бронежилети, захисні шоломи). Дотримуватися заходів світломаскування та мінної безпеки. Ступінь загрози «А», ступінь захисту «Ф1», статус зарядженості зброї «ЧЕРВОНИЙ». Зброю (спеціальні засоби) застосовувати відповідно до вимог чинного законодавства України (т. 2 а.к.п. 16);

-довідкою начальника медичного пункту механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2023 відповідно до якої солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 10:05 годину 26.12.2023 оглянутий начальником медичного пункту 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . За результатами огляду ОСОБА_3 об`єктивно встановлено: загальний стан задовільний, свідомість ясна. Шкіра та видимі слизові оболонки чисті, нормального кольору. Дихання везикулярне, хрипи не вислуховуються. Тони серця ясні, ритмічні. Артеріальний тиск 134/76; PS 74; SfO2 97 %. Живіт м`який, безболісний. Фізичні відправлення без порушень. Стан після вибухової травми (25.11.2023), Акубаротравми без порушення функції слуху. Суб`єктивні вушні шуми. Викривлення носової перетинки з порушенням функції носового дихання. За останній місяць ОСОБА_3 один звертався до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , а саме: 08.12.2023. За результатами обстеження ОСОБА_3 встановлено наступний діагноз: «Міонія слабкого ступеню, складний ліопічний астигматизм обох очей». Відповідно до довідки Військово-лікарської комісії № 9280 від 18.12.2023 ОСОБА_3 придатний до військової служби (т. 2 а.к.п. 50);

-копією витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023 відповідно до якого з метою посилення взводних опорних пунктів та відбиття наступу противника в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області, військовослужбовцям 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також військовослужбовцям запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдату ОСОБА_3 , майстру 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 до 11:00 години 26.12.2023 необхідно було вибути в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону. Особовому складу НОМЕР_2 механізованого батальйону, а також особовому складу запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , які вибули в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону, в тому числі солдату ОСОБА_3 , до 13:00 години 26.12.2023 посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області по рубежу: лісосмуга (…), сх. 100 м дамби (…), садова ділянка (…) із завданням відбити наступ противника з напрямку: водовідчисна станція (…) н.п. АВДІЇВКА, садова ділянка (…) н.п. АВДІЇВКА та не допустити прориву противника в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини н.п. АВДІЇВКА, чим створити сприятливі умови для оборони міста. Під час виконання завдання суворо дотримуватись заходів безпеки. Особовому складу під час виконання завдання при собі мати особисту зброю, боєприпаси, засоби захисту (бронежилети, захисні шоломи). Дотримуватися заходів світломаскування та мінної безпеки. Ступінь загрози «А», ступінь захисту «Ф1», статус зарядженості зброї «ЧЕРВОНИЙ». Зброю (спеціальні засоби) застосовувати відповідно до вимог чинного законодавства України. Доведення бойового розпорядження покласти на заступника командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення майора ОСОБА_7 (т. 2 а.к.п. 17-18);

-протоколом огляду предмету від 26.12.2023 з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні, згідно з яким свідок ОСОБА_13 добровільно надав для огляду належний йому мобільний телефон марки «Xiaomi» модель «Redmi 10C», imei-1: НОМЕР_6 , imei-2: НОМЕР_7 , в пам`яті якого мається відеозапис, який він зробив 26.12.2023, на якому зафіксовано факт доведення заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 бойового розпорядження № 4286 від 25.12.2023 до військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , зокрема солдата ОСОБА_3 , а також факт відмови військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдата ОСОБА_3 , від виконання вищевказаного бойового розпорядження. В ході огляду встановлено, що в пам`яті вказаного мобільного телефону міститься відеозапис із назвою «VID_20231226_092829» тривалістю 07:11 хвилин, який створено 26.12.2023 о 09:35 годині. Так, в присутності свідка ОСОБА_13 було відтворено зміст вищевказаного відеозапису, в ході якого встановлено як начальник штабу заступник командира ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_16 з метою підсилення 3 механізованого батальйону віддає військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_3 , наказ висунутись в підпорядкування 3 механізованого батальйону (00:00-00:47 хвилина відеозапису). Також в ході перегляду вказаного відеозапису встановлено як заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 довів розпорядження командира 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «З метою посилення взводних опорних пунктів та відбуття наступу противника в районі н.п. Авдіївка Покровського району Донецької області військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_3 , до 12:00 години 26.12.2023 вибути в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону. Особовому складу зведеного підрозділу до 13:00 години 26.12.2023 посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області із завданням відбити наступ противника та не допустити його прориву в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини н.п. АВДІЇВКА, чим створити сприятливі умови для оборони міста» (02:25-04:39 хвилина відеозапису). У період часу з 06:36 хвилини по 06:47 хвилину відеозапису майор ОСОБА_7 віддає наказ солдату ОСОБА_3 «Виконати наказ», на що солдат ОСОБА_3 відкрито відмовляється виконувати бойове розпорядження. Після огляду вказаний мобільний телефон повернуто його власнику свідку ОСОБА_13 (т. 2 а.к.п. 26-30);

-протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 26.12.2023, який загинув під час бойових дій на території Донецької області, з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні, згідно з яким свідок ОСОБА_10 зазначив, що з 24.03.2022 він проходив військову службу в Збройних Силах України, з 30.09.2023 обіймав посаду начальника медичного пункту НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . 26.12.2023 приблизно о 09:30 годині на шикуванні особового складу у населеному пункті АДРЕСА_2 заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 доведено бойове розпорядження командира 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023 майора ОСОБА_8 та віддано наказ на виконання бойового розпорядження, відповідно до якого необхідно було військовослужбовцям, зокрема ОСОБА_3 , до 13:00 години 26.12.2023 для виконання бойового завдання (посилення взводного опорного пункту в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області) із завданням відбиття наступу противника, недопущення його прориву в глибину оборони, утримання підступів висунутись до населеного пункту Авдіївка Донецької області. Після віддання майором ОСОБА_7 бойового наказу на виконання бойового розпорядження більшість військовослужбовців, зокрема ОСОБА_3 , відкрито відмовились виконати бойовий наказ, посилаючись на стан здоров`я. Віддання бойового наказу на виконання бойового розпорядження здійснювався за допомогою відео фіксації на мобільний телефон, а також у присутності двох свідків з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 . Після віддання наказу ним було здійснено огляд всіх військовослужбовців, у тому числі і ОСОБА_3 , який відповідно до висновку військово-лікарської комісії придатний до військової служби. З наявними у висновку військово-лікарської комісії діагнозами ОСОБА_3 може виконувати бойові завдання. Серйозних погіршень стану здоров`я у ОСОБА_3 їм не виявлено. За своїм станом здоров`я ОСОБА_3 може виконувати завдання за наказом. За результатами огляду частину військовослужбовців, які були придатні до військової служби, ним було не допущено до виконання бойового завдання, у зв`язку із необхідністю додаткового медичного обстеження та лікування, іншій частині військовослужбовців стан здоров`я дозволяв виконувати бойове розпорядження, ОСОБА_3 входив до цієї частини (т. 4 а.к.п. 5-9).

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє підтвердження в процесі судового розгляду.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразились в непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані за ознаками складу кримінального правопорушення, відповідальність за який передбачена ч. 4 ст.402 КК України.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що всі докази, досліджені в судовому засіданні і покладені в основу вироку, є достовірними, допустимими і достатніми, які повною мірою підтверджують встановлені в суді фактичні обставини по справі. Досліджені судом і покладені в основу вироку докази не суперечать одне одному і узгоджуються між собою.

Досліджені судом і покладені в основу вироку докази не суперечать одне одному і узгоджуються між собою.

Під час розгляду кримінального провадження судом не встановлено підстав для визнання доказів недопустимими.

Вирішуючи питання, чи є позасудові показання свідка ОСОБА_10 , який загинув під час бойових дій на території Донецької області, зафіксовані протоколом його допиту у якості свідка від 26.12.2023, з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні, належним та допустимим доказом вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, суд виходить з наступного.

Так, положеннями статті 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК України містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону. Недодержання вказаних вимог має наслідком визнання доказів недопустимими, вони не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, на них не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

У своїй постанові у справі № 318/2921/18 від 01.12.2020 Верховний Суд зазначив, що норми ст.87 КПК України не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість, закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Окрім цього, у постанові від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к Верховний Суд зазначив, що перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК України, як підстави для визнання фактичних даних недопустимими, як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік. У кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань (п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України). Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК України. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (ст. 23 КПК України).

Відповідно до ч. 11 ст. 615 КПК України показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 104 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Запис, здійснений за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів під час проведення слідчим, прокурором обшуку, є невід`ємним додатком до протоколу.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першої цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали: фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке саме значення, як документу.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 22.05.2003 № 851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг" у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення, тільки коли електронний документ є речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той самий електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Як вбачається з протоколу допиту свідка ОСОБА_10 від 26.12.2023 під час проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, хід його допиту фіксувався на відеокамеру мобільного телефону «IPhone 13 Pro», цифровий носій із відеозаписом якого долучено до протоколу допиту, який досліджений та переглянутий в судовому засіданні за участі всіх учасників кримінального провадження, а саме: прокурора, захисників та обвинуваченого, що узгоджується з положеннями ч. 11 ст. 615 КПК України. Надалі, після вказаної процесуальної дії слідчим даний відеозапис було перенесено на оптичний носій інформації, що не суперечить вимогам ч. 1 ст. 99 КПК України.

З вказаного суд встановив, що долучений до матеріалів кримінального провадження оптичний носій інформації з відеозаписом допиту свідка ОСОБА_10 було виготовлено у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на карті пам`яті технічного засобу фіксації - мобільного телефону «IPhone 13 Pro» в електронному вигляді.

Таким чином, записані на оптичний носії інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.08.2021 (справа № 756/8124/19).

Крім того, суд убачає, що ані обвинувачений ОСОБА_3 , ані його захисники під час розгляду судом кримінального провадження не ставили під сумнів належність зображення саме ОСОБА_10 на даному відеозапису та не заявляли суду, що даний відеозапис є монтажем.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на переглянутому відеозапису в суді, зображений саме свідок ОСОБА_10 . Даний відеозапис є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Принцип безпосередності дослідження показань є розвитком принципу змагальності та такий підхід спрямований на підвищення захисту прав особи на стадії досудового розслідування та на нівелювання тиску на особу під час отримання показань слідчим чи прокурором. Разом з тим суд не встановив будь-яких обставин, що можуть свідчити про незаконний вплив правоохоронних органів на свідка ОСОБА_10 під час досудового розслідування.

Отже принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яке забезпечується також і підпунктом «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Гарантії цього підпункту є конкретними аспектами права на справедливий судовий розгляд, встановленого ч. 1 ст. 6 Конвенції, які повинні враховуватись при будь-якій оцінці справедливості провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини використання в якості доказів показань, відібраних на стадіях розслідування правоохоронними органами та судового слідства, саме по собі не є несумісним зі згаданими положеннями за умови, що дотримано право на захист.

Європейський суд з прав людини сформулював загальні принципи, які мають застосовуватись у справах, коли свідок обвинувачення не був присутнім у судовому засіданні, а попередньо надані ним показання були визнані допустимим доказом, в рішеннях у справах Al- Khawaja and Tahery v .The United Kingdom [GC], заяви №26766/05 та №22228/06, ЄСПЛ 2011, Schat schaschwiliv. Germany [GC], заява №9154/10, ЄСПЛ 2015, Setonv.TheUnitedKingdom, заява №55287/10, §57-59, від 31.03.2016, «Боєць проти України», заява №20963/08, §74-76, від 30.01.2018, «Гарбуз проти України», §34, заява №72681/10, від 19.02.2019.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, для оцінки допустимості показань відсутнього свідка потрібно виконати трискладовий тест («тест Аль-ХаваджаіТахері»), з`ясувавши такі обставини:

1)чи існували поважні причини для неявки свідка до суду та відповідно для прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів. Однією з поважних причин неявки особи ЄСПЛ визнає її смерть (наприклад, рішення у справі «Тіхак проти України», заява №59937/08, від 18.12.2018, §45);

2)чи були показання відсутнього свідка єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого. Правило «єдиного або вирішального доказу» означає, що визнання вини обвинуваченого виключно або переважно ґрунтується на показаннях свідків, яких обвинувачений не може допитати на будь-якій стадії провадження. У цьому контексті слово «вирішальний» слід розуміти вузько як таке, що вказує на доказ такої значущості або важливості, який, вірогідно, може стати вирішальним для результату розгляду справи. Якщо неперевірені показання свідка підтверджуються іншими доказами, вирішення питання, чи є вони вирішальними буде залежати від сили підтверджуючих доказів: чим більш вагомими будуть інші обвинувальні докази, тим менша вірогідність визнання показань відсутнього свідка вирішальними;

3)чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу, та забезпечити щоб судовий розгляд у цілому був справедливим. Зокрема, суд має вжити заходи, які здатні забезпечити справедливу та належну оцінку надійності такого доказу (Schatschaschwiliv.Germany [GC], заява №9154/10, §125). Обсяг врівноважуючих факторів, необхідних для того, щоб судовий розгляд вважався справедливим, буде залежати від вагомості показань відсутнього свідка. Чим важливішими є ці показання, тим вагомішими мають бути врівноважуючі фактори для того, щоб провадження в цілому могло вважатися справедливим (зокрема, згадане рішення у справі Setonv.TheUnitedKingdom, §59). Такими врівноважуючими факторами ЄСПЛ серед іншого визнає: (1)наявність у суду доказів, що підтверджують позасудові показання відсутнього свідка (показання осіб, яким відсутній свідок розповідав про те що сталось, одразу після події; речові докази); (2)надання захисту можливості допитати свідка на стадії досудового розслідування (очна ставка між відсутнім свідком та обвинуваченим); (3)надання можливості обвинуваченому викласти власну версію подій та оспорити надійність відсутнього свідка (згадані вище рішення у справах «Гарбуз проти України», §43; «Тіхак проти України», §46-50).

На необхідності застосування цього тесту при дослідженні позасудових показань померлого свідка наголосив ККС ВС у постанові від 02.12.2020 у справі №279/746/17. В інших справах Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції, який використав позасудові показання померлих свідків, посилаючись на зазначений тест (постанова від 04.10.2018 у справі №398/1257/16-к), чи безпосередньо застосовував цей тест при оцінці законності використання показань відсутнього свідка (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №1-331/09, ухвали ККС ВС від 17.12.2019 у справі №212/11316/2012 та від 10.11.2020 у справі №537/2068/16-к, постанова ККС ВС від 19.11.2019 у справі №750/5745/15-к). Хоч ряд судових рішень Верховного Суду стосувались дослідження позасудових показань за положеннями КПК України (в редакції 1960 року), проте викладені у них висновки є релевантними обставинам цього провадження в контексті оцінки відповідності Конвенції використання позасудових свідчень.

З наведених мотивів, суд застосовує зазначені критерії для визнання допустимим доказом показань відсутнього свідка ОСОБА_10 , наданих ним слідчому під час досудового розслідування, які зафіксовані на відеокамеру мобільного телефону «IPhone 13 Pro», цифровий носій із відеозаписом якого долучено до протоколу допиту, який досліджений та переглянутий в судовому засіданні за участі всіх учасників кримінального провадження.

1)Чи існували поважні причини неявки свідка ОСОБА_10 в судове засідання та для прийняття у зв`язку з цим показань недопитаного судом відсутнього свідка як доказу?

Обставиною, що об`єктивно унеможливила допит ОСОБА_10 безпосередньо в судовому засіданні під час судового розгляду справи, була смерть останнього під час бойових дій на території Донецької області. Отже, існували поважні причини для прийняття судом як доказу позасудових показань померлого свідка ОСОБА_10

(2)Чи були показання померлого свідка ОСОБА_10 єдиним та вирішальним доказом для визнання вини обвинуваченого ОСОБА_3 .?

Висновки суду щодо вини ОСОБА_3 не ґрунтуються виключно або переважно на показаннях свідка ОСОБА_10 , що свідчить про те, що ці показання не є єдиним та вирішальним доказом. Суд обґрунтовує винуватість ОСОБА_3 такими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку: повідомлення про вчинення кримінального правопорушення № 14242 від 26.12.2023 (т. 3 а.к.п.9-10); витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2022 № 50 (т. 2 а.к.п. 31); витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2023 № 142 (т. 2 а.к.п. 32); довідка військово-лікарської комісії від 18.12.2023 № 9280 (т. 2 а.к.п. 47); копія витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 5258 від 25.12.2023 (т. 2 а.к.п. 16); довідкою начальника медичного пункту механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2023 (т. 2 а.к.п. 50); копія витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023 (т. 2 а.к.п. 17-18); протоколом огляду предмету від 26.12.2023 з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні(т. 2 а.к.п. 26-30), а також показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , наданими безпосередньо в судовому засіданні під час судового розгляду даного кримінального провадження.

Фактичні дані, що містяться у зазначених доказах, узгоджуються між собою та позасудові показання свідка ОСОБА_10 не суперечать жодному з них.

Вирішальними доказами вини ОСОБА_3 є протоколом огляду предмету від 26.12.2023 з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні, на якому відображеніподії, які мали місце 26.12.2023 у населеному пункті Світле Покровського району Донецької області за участю військовослужбовців зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 , зокрема обвинуваченого ОСОБА_3 , який дозволяє суду об`єктивно та безпосередньо сприймати вказані події та надати діям ОСОБА_3 належну оцінку. На вищевказаному відеозаписі та в протоколі огляду предмету від 26.12.2023 зафіксовано як начальник штабу заступник командира ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_16 з метою підсилення 3 механізованого батальйону віддає військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_3 , наказ висунутись в підпорядкування 3 механізованого батальйону (00:00-00:47 хвилина відеозапису). Також в ході перегляду вказаного відеозапису встановлено як заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 довів розпорядження 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «З метою посилення взводних опорних пунктів та відбуття наступу противника в районі н.п. Авдіївка Покровського району Донецької області військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_3 , до 12:00 години 26.12.2023 вибути в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону. Особового складу зведеного підрозділу до 13:00 години 26.12.2023 посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області із завданням відбити наступ противника та не допустити його прориву в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини н.п. АВДІЇВКА, чим створити сприятливі умови для оборони міста» (02:25-04:39 хвилина відеозапису). У період часу з 06:36 хвилини по 06:47 хвилину відеозапису майор ОСОБА_7 віддає наказ солдату ОСОБА_3 «Виконати наказ», на що солдат ОСОБА_3 відкрито відмовляється виконувати бойове розпорядження.

З цих підстав показання свідка ОСОБА_10 не мають будь-якого вирішального впливу на результати розгляду кримінального провадження по суті, адже вони не містили та не могли містити нової доказової інформації, а лише б дублювали фактичні дані, зафіксовані за допомогою згаданих вище доказів.

(3)Чи існували достатні врівноважуючі фактори, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску показань відсутнього свідка ОСОБА_10 , та в цілому забезпечити справедливість судового розгляду?

Під час судового провадження сторона захисту мала достатньо часу та можливостей, щоб підготувати захист обвинуваченого ОСОБА_3 та викласти власну версію подій, надати докази неправдивості версії обвинувачення, спростувати чи поставити під сумнів достовірність показань свідка ОСОБА_10 , вказати на будь-які неузгодженості в його показаннях, а також суперечності з іншими доказами. При цьому обвинувачений ОСОБА_3 відповідно до встановленого судом порядку дослідження доказів допитувався після дослідження судом абсолютно всіх доказів та допиту свідків, сторона захисту мала можливість брати участь у їх дослідженні шляхом ставлення запитань свідкам, висловлювання зауважень та надання пояснень щодо кожного дослідженого судом доказу.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

З огляду на зазначене та в силу ст. 85 КПК України суд вважає долучений стороною обвинувачення протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 26.12.2023, який загинув під час бойових дій на території Донецької області, з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданніза участі всіх учасників справи, допустимим та належним доказом вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, оскільки відсутня така ознака, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, то ці доводи є суперечливими, спростовуються сукупністю досліджених судом доказів і спрямовані на спробу обвинуваченого ОСОБА_3 уникнути покарання, з огляду на наступне.

Так, стаття 402 КК України передбачає відповідальність за непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу.

У даному випадку безпосереднім об`єктом злочину є порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 402 КК України, може виражатися у двох формах: 1) відкрита відмова виконати наказ начальника; 2) інше умисне невиконання наказу.

Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Згідно з ч. 2 ст. 41 КК України наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Непокора є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі і породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

Відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

За приписами п. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним. Крім того, наказ має бути законним і виданим тільки в межах компетенції відповідної службової особи.

Наказ (розпорядження) - це обов`язкова для виконання вимога командира (начальника) про вчинення або невчинення підлеглим певних дій по службі, який віддається письмово, усно або іншим способом. Він може бути звернений до одного або до групи військовослужбовців і має за мету досягнення конкретного результату (зробити щось, не робити чогось). Підлеглий не повинен обговорювати наказ начальника. Згідно з Дисциплінарним статутом Збройних Сил України відповідальність за наказ несе начальник, який його віддав.

Підлеглий не несе відповідальності за ст. 402 КК України за невиконання наказу начальника, якщо цей наказ був незаконним (відданий невідповідною особою, в неналежному порядку, виходив за межі повноважень командира (начальника), за своїм змістом суперечив чинному законодавству, був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина).

Крім того, у кожному конкретному випадку має бути з`ясовано, чи не обумовлене невиконання наказу тим, що він був сформульований невиразно, нечітко й незрозуміло, допускав подвійне тлумачення або чи не був він перешкодою для виконання наказу іншого начальника.

Відкрита відмова від виконання наказу визначає найбільш зухвалу форму невиконання. При такій непокорі підлеглий у категоричній формі усно або письмово заявляє, що він виконувати наказ не буде. Підлеглий також може мовчки демонстративно вчиняти дії, які свідчать про те, що наказ виконуватися не буде. Відмова може бути заявлена віч-на-віч або прилюдно.

Непокору слід вважати закінченим злочином з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків.

З суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений лише з прямим умислом. Мотиви непокори у цілому не мають значення для кваліфікації.

Воєнний стан - це особливий правовий режим (політико - економічна ситуація), що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню і органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав та свобод людини й громадянина і прав та законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2023 № 142 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 5258 від 25.12.2023 з метою посилення підрозділів 3 механізованого батальйону, командирам запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону наказано організувати взаємодію з командиром НОМЕР_2 механізованого батальйону та до 11:00 години 26.12.2023 передати в оперативне підпорядкування військовослужбовців зі складу ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і солдата ОСОБА_3 .

Таким чином, заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 по відношенню до майстра 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 був прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, а останній підлеглим майора ОСОБА_7

25.12.2023 командиром 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 видано бойове розпорядження, відповідно до якого з метою посилення взводних опорних пунктів та відбиття наступу противника в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області, військовослужбовцям 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також військовослужбовцям запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдату ОСОБА_3 , майстру 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 до 11:00 години 26.12.2023 необхідно було вибути в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону. Особовому складу НОМЕР_2 механізованого батальйону, а також особовому складу запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , які вибули в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону, в тому числі солдату ОСОБА_3 , до 13:00 години 26.12.2023 необхідно було посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області та не допустити прориву противника в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини н.п. АВДІЇВКА, чим створити сприятливі умови для оборони міста. Доведення бойового розпорядження покласти на заступника командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення майора ОСОБА_7

26.12.2023 приблизно о 09:30 годині, тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 у пункті тимчасового перебування особового складу 3 механізованого батальйону АДРЕСА_2 заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023 віддано усний наказ з метою посилення взводних опорних пунктів та відбиття наступу противника в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області, майстру 1 ремонтної майстерні ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а саме: до 12:00 години 26.12.2023 вибути в підпорядкування командира 7 механізованої роти та разом з особовим складом зведеного підрозділу до 13:00 години 26.12.2023 посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області та не допустити його прориву в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини АВДІЇВКИ, чим створити сприятливі умови для оборони міста.

Отже, на переконання суду, така вимога є конкретною, чітко сформульованою та не допускає подвійного тлумачення, тому вона повністю відповідає ознакам наказу в розумінні Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Однак солдат ОСОБА_3 в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу зведеного підрозділу військової частини НОМЕР_1 у пункті тимчасового перебування особового складу НОМЕР_2 механізованого батальйону, розташованого у АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, відданий йому заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 .

Факт відкритої відмови обвинуваченого ОСОБА_3 виконати наказ начальника, відданий йому заступником командира НОМЕР_2 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 ,підтверджуються послідовними показами допитаних безпосередньо в суді свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які вказали, що 26.12.2023, перебуваючи у населеному пункті АДРЕСА_2 , заступником командиром 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 доведеновійськовослужбовцям зведеного підрозділу, серед яких перебував солдат ОСОБА_3 , бойове розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади щодо необхідності зайняття позицій з метою недопущення прориву противника поблизу населеного пункту Авдіївка Донецької області. Процес доведення бойового розпорядження командира фіксувався на камеру телефону. Після доведення наказу до військовослужбовців камеру телефону проводили поміж кожного військовослужбовця, в тому числі ОСОБА_3 , вони повинні були зазначити своє відношення до оголошеного наказу, а саме: чи будуть його виконувати чи ні. Серед військовослужбовців, яким було доведено вищевказане бойове розпорядження командира, кожен висловив свою відкриту відмову його виконувати, в тому числі і солдат ОСОБА_3 . Як зазначив солдат ОСОБА_3 , причиною його відкритої відмови від виконання бойового розпорядження був поганий стан здоров`я.

Крім того, факт відкритої відмови обвинуваченого ОСОБА_3 виконати наказ начальника, відданий йому заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 ,підтверджуються також позасудовими показами свідка ОСОБА_10 , зафіксованими в протоколі його допиту під час проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню із застосуванням відео фіксації на відеокамеру мобільного телефону «IPhone 13 Pro», цифровий носій якого долучено до протоколу допиту, який досліджений та переглянутий в судовому засіданні за участі всіх учасників кримінального провадження, а саме: прокурора, захисників та обвинуваченого, що згідно з положеннями ч. 11 ст. 615 КПК України дало суду підстави для визнання вказаного протоколу з оптичним носієм інформації, достатнім, належним та допустимим доказом по справі.

Так, згідно пояснень свідка ОСОБА_10 встановлено, що 26.12.2023 приблизно о 09:30 годині на шикуванні особового складу у населеному пункті Світле Покровського району Донецької області заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 доведено бойове розпорядження командира 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023 майора ОСОБА_8 та віддано наказ на виконання бойового розпорядження, відповідно до якого необхідно було військовослужбовцям, зокрема ОСОБА_3 , до 13:00 години 26.12.2023 для виконання бойового завдання (посилення взводного опорного пункту в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області) із завданням відбиття наступу противника, недопущення його прориву в глибину оборони, утримання підступів висунутись до населеного пункту Авдіївка Донецької області. Після віддання майором ОСОБА_7 бойового наказу на виконання бойового розпорядження більшість військовослужбовців, зокрема ОСОБА_3 , відкрито відмовились виконати бойовий наказ, посилаючись на стан здоров`я. Віддання бойового наказу на виконання бойового розпорядження здійснювався за допомогою відео фіксації на мобільний телефон, а також у присутності двох свідків з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 . Після віддання наказу ним було здійснено огляд всіх військовослужбовців, у тому числі і ОСОБА_3 , який відповідно до висновку військово-лікарської комісії придатний до військової служби. З наявними у висновку військово-лікарської комісії діагнозами ОСОБА_3 може виконувати бойові завдання. Серйозних погіршень стану здоров`я у ОСОБА_3 їм не виявлено. За своїм станом здоров`я ОСОБА_3 може виконувати завдання за наказом. За результатами огляду частину військовослужбовців, які були придатні до військової служби, ним було не допущено до виконання бойового завдання, у зв`язку із необхідністю додаткового медичного обстеження та лікування, іншій частині військовослужбовців стан здоров`я дозволяв виконувати бойове розпорядження, ОСОБА_3 входив до цієї частини.

Суд вважає покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 об`єктивними, правдивими та незалежними, оскільки вони не пов`язані ніякими відносинами з обвинуваченим, під час розгляду кримінального провадження не було встановлено фактів того, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 мають неприязне ставлення до ОСОБА_3 та можуть оговорювати його. Допитані вищевказані свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів, давали покази під присягою, їх покази отримані в порядку визначеному Законом, співпадають між собою, не суперечать іншим зібраним доказам, тому підстав недовіряти показам свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , сумніватися в їх об`єктивності, недостовірності немає.

Суд також вважає і позасудові покази свідка ОСОБА_10 , зафіксовані в протоколі його допиту під час проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню із застосуванням відео фіксації на відеокамеру мобільного телефону «IPhone 13 Pro», цифровий носій якого долучено до протоколу допиту, який досліджений та переглянутий в судовому засіданні за участі всіх учасників кримінального провадження такими, що співпадають з показами інших свідків, які були допитані безпосередньо в судовому засіданні під час судового розгляду справи та не суперечать іншим зібраним доказам, тому підстав недовіряти позасудовим показам свідка ОСОБА_10 , сумніватися в їх об`єктивності, недостовірності у суду немає.

В силу вимог ст. 84 КПК України покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , а також позасудові покази свідка ОСОБА_10 є процесуальним джерелом доказів і тому, як один із процесуальних доказів покладені в основу обвинувального вироку.

Також факт відкритої відмови обвинуваченого ОСОБА_3 виконати наказ начальника, відданий йому заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 ,підтверджуються дослідженими в судовому засіданні за участі захисників та обвинуваченого письмовими матеріалами кримінального провадження, а саме:

- копією витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4286 від 25.12.2023, відповідно до якого військовослужбовцям 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також військовослужбовцям запасної роти та ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдату ОСОБА_3 , до до 13:00 години 26.12.2023 необхідно було посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області;

- протоколом огляду предмету від 26.12.2023 з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні,відповідно до якого в присутності свідка ОСОБА_13 було відтворено зміст вищевказаного відеозапису, в ході якого встановлено як начальник штабу заступник командира ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_16 з метою підсилення 3 механізованого батальйону віддає військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_3 , наказ висунутись в підпорядкування 3 механізованого батальйону (00:00-00:47 хвилина відеозапису). Також в ході перегляду вказаного відеозапису встановлено як заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 довів розпорядження 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «З метою посилення взводних опорних пунктів та відбуття наступу противника в районі н.п. Авдіївка Покровського району Донецької області військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_3 , до 12:00 години 26.12.2023 вибути в підпорядкування командира НОМЕР_5 механізованого батальйону. Особового складу зведеного підрозділу до 13:00 години 26.12.2023 посилити взводний опорний пункт в районі н.п. АВДІЇВКА Покровського району Донецької області із завданням відбити наступ противника та не допустити його прориву в глибину оборони та сторони флангів, нанести противнику максимальних втрат, утримати підступи до північно-східної частини н.п. АВДІЇВКА, чим створити сприятливі умови для оборони міста» (02:25-04:39 хвилина відеозапису). У період часу з 06:36 хвилини по 06:47 хвилину відеозапису майор ОСОБА_7 віддає наказ солдату ОСОБА_3 «Виконати наказ», на що солдат ОСОБА_3 відкрито відмовляється виконувати бойове розпорядження.

Щодо показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , наданих ними в судовому засіданні, про те, що обвинувачений ОСОБА_3 не виказував відкриту відмову від виконання бойового наказу безпосереднього начальника, а зазначав, що він не відмовляється від виконання наказу, однак у зв`язку із поганим станом здоров`я не мав змоги його виконати, то суд відноситься до них критично і розцінює їх такими, що надані останніми з метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вони спростовуються показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , наданими безпосередньо в судовому засіданні, позасудовими показами свідка ОСОБА_10 , а також письмовими матеріалами кримінального провадження, зокрема протоколом огляду предмету від 26.12.2023 з оптичним носієм інформації, дослідженим та переглянутим в судовому засіданні, відповідно до якого встановлено, як майор ОСОБА_7 віддає наказ солдату ОСОБА_3 «Виконати наказ», на що солдат ОСОБА_3 відкрито відмовляється виконувати бойове розпорядження.

Як зазначили в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , вони також разом з ОСОБА_3 перебували на шикуванні, яке відбулось вранці 26.12.2023 у населеному пункті Світле Покровського району Донецької області, де заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_7 оголосив їм бойове розпорядження, відповідно до якого їм необхідно було до 13:00 години 26.12.2023 висунутись до н.п. Авдіївка з метою посилення позицій опорного пункту. Після доведення вказаного бойового розпорядження, вони разом із обвинуваченим ОСОБА_3 зазначили про відсутність змоги виконати вказане бойове розпорядження, посилаючись на поганий стан здоров`я. З обвинуваченим ОСОБА_3 у них дружні стосунки.

Судом встановлено, що відносно свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (№ 0000220 від 19.01.2024 та № 0000222 від 19.01.2024) за фактом вчинення непокори, тобто відкритої відмови свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 виконати наказ начальника в умовах воєнного стану, за що передбачена кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 402 КК України, і про це останніми було підтверджено в ході їх допиту в судовому засіданні.

Таким чином вищевказані свідчення свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , надані в судовому засіданні, суд оцінює критично та не бере до уваги, оскільки дані особи безпосередньо зацікавлені в долі ОСОБА_3 , оскільки вони є побратимами, проходили службу в одній військовій частині та мають дружні стосунки, а також такі покази свідків повністю суперечать дослідженим матеріалам кримінального провадження.

Суд констатує, що відданий 26.12.2023 наказ прямим начальником ОСОБА_3 - заступником командира НОМЕР_2 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 був законним, відданий на підставі бойового розпорядження командиром 3 механізованого батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 , в належному порядку, не виходив за межі повноважень командира, не суперечив чинному законодавству, відданий чітко і зрозуміло. ОСОБА_3 , як і інші військовослужбовці, почув та зрозумів суть наказу про бойове завдання.

Разом з тим, під час судового розгляду кримінального провадження судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 не звертався до вищого керівництва з рапортом про недовіру до командира, конкретні причини відмови від виконання наказу заступника командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 не повідомляв, обмежився загальними висловлюваннями: «за станом здоров`я». Сам наказ є законним, сформульованим виразно, чітко й зрозуміло, не допускає подвійного тлумачення та є реальним для виконання.

Також суд констатує, що матеріали провадження не містять будь-яких відомостей про те, що відданий заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 наказ сторона захисту оскаржувала до керівництва вищого рівня або до суду, як не містять будь-яких посилань на обставини та відповідні докази, які могли об`єктивно перешкодити ОСОБА_3 його виконати.

Крім того під час допиту в судовому засіданні сам обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував факту відмови виконувати наказ заступника командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , мотивуючи це незадовільним станом здоров`я.

Допитана в судовому засіданні у якості спеціаліста лікар КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ОСОБА_17 , зазначила, що на виконання адвокатського запиту, до якого були долучені копії медичних документів щодо отримання ОСОБА_3 акубаротравми 25.11.2023, на підставі яких нею проводилась незалежна оцінка стану здоров`я (анамнестично) та надання дистанційних консультацій, відповідно до яких, на її думку лікаря-невропатолога, у ОСОБА_3 вбачаються симптоми струсу головного мозку. В такому випадку ОСОБА_3 необхідно було надати медичну допомогу, прибрати симптоми (головний біль, нудоту, блювоту) та слідкувати за його станом. Як мінімум протягом доби надати йому спокій та забезпечити попередження повторних струсів, а також при необхідності приймати ліки.

Однак, будь-яких даних про те, що саме на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення (26.12.2023) обвинувачений мав проблеми зі здоров`ям, які б перешкодили чи могли перешкодити ОСОБА_3 виконувати вказаний наказ, ані обвинувачений, ані його захисники не надали.

Згідно з довідкою начальника медичного пункту механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2023 солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед доведенням бойового розпорядження, а саме: о 10:05 годині 26.12.2023, був оглянутий начальником медичного пункту 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . За результатами огляду ОСОБА_3 визнано таким, що за станом здоров`я може виконувати оголошене бойове розпорядження.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 9280 від 18.12.2023, ОСОБА_3 на підставі ст.ст. 30г, 45ґ, 79г графи ІІ Розкладу хвороб, придатний до військової служби.

Крім того у матеріалах справи відсутні докази оскарження обвинуваченим ОСОБА_3 висновку військово-лікарської комісії № 9280 від 18.12.2023 про його придатність до військової служби. Сам обвинувачений, будучи допитаним в судовому засіданні, зазначив, що висновків військово-лікарської комісії № 9280 від 18.12.2023 щодо придатності до проходження військової служби не оскаржував. На теперішній час внаслідок отриманих поранень інвалідності йому встановлено не було. Рішення військово-лікарської комісії про визнання його непридатним до військової служби відсутнє, тому на теперішній час ще діє рішення військово-лікарської комісії від 18.12.2023, яким його визнано придатним до військової служби. На обліку у лікаря психіатра він не знаходиться та ніколи не знаходився. Медичних документів про наявність у нього психічних захворювань внаслідок отриманих акубаротравм протягом 2023 року не має.

В ході вирішення судом питання щодо можливості закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами та переходу до судових дебатів стороною захисту подано клопотання про призначення по даному кримінальному провадженню комплексної психолого-медико-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_3 , обґрунтовуючи необхідністю визначення психічного стану обвинуваченого і його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент оголошення бойового наказу (розпорядження) 26.12.2023.

Комплексна психолого-психіатрична експертиза - це дослідження, що зачіпає прикордонні між психологією і психіатрією проблеми. Для виробітку висновків така експертиза використовує спеціальні пізнання, що відносяться до загальних наукових дисциплін, застосовує специфічні методи, що склався в психології і психіатрії, зіставляє і інтегрує дані психологічних і психіатричних досліджень. Основними передумовами існування такого роду експертизи є наявність загальних для психології і психіатрії проблем, постійне посилення в правоохоронній діяльності тенденцій до індивідуалізованої оцінки психічних особливостей і можливостей учасників карного процесу (обвинувачених, свідків, потерпілих), розкриття внутрішніх механізмів їх поведінки в конфліктних ситуаціях.

Згідно з положеннями п. 10) Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 08.05.2018 № 865, предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу.

Основною передумовою, яка визначає необхідність проведення психолого-психіатричної експертизи, є існування загальних для психології й психіатрії проблем.

Як вбачається з анкети додаткових відомостей персонального обліку військовослужбовця від 23.12.2023 (пункт № 18) обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку у лікаря психіатра або нарколога не перебуває.

Під час тривалого судового розгляду даного кримінального провадження відомостей, які викликають сумнів щодо осудності, обмеженої осудності обвинуваченого ОСОБА_3 судом отримано не було.

В судовому засіданні ОСОБА_3 зазначив, що на обліку у лікаря психіатра він не знаходиться та ніколи не знаходився, на психіатричні захворювання не страждає. Медичних документів про наявність у нього психічних захворювань внаслідок отриманих акубаротравм протягом 2023 року не має. Поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового засідання не має ознак, які викликають сумніви в його осудності.

Суд констатує, що ані під час досудового розслідування, а ні під час тривалого судового розгляду даного кримінального провадження сторона захисту не надавала суду відомостей про наявність у ОСОБА_3 психічних захворювань, не ставили під сумнів поведінку останнього щодо його осудності чи обмеженої осудності та не ставили перед органом досудового розслідування та судом питання щодо призначення по даному кримінальному провадженню комплексної психолого-медико-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_3 .

Крім того, суд зауважує, що відповідно до положень ст.ст. 22, 93 КПК України стороні захисту у кримінальному провадженні надана процесуальна самостійність у питаннях залучення експертів на договірній основі та ініціюванні проведення експертного дослідження.

Однак, сторона захисту за досить тривалий час розгляду даного кримінального провадження, як Добропільським міськрайонним судом Донецької області, так і Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпра не скористалась своїм процесуальним правом і з метою затягування розгляду кримінального провадження наприкінці завершення цього розгляду заявила зазначене клопотання, в задоволенні якого ухвалою суду від 04.09.2025 було відмовлено

Враховуючи вищевикладене, суд критично відноситься до твердження ОСОБА_3 та його захисників, а також до показів свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , наданих в судовому засіданні, щодо невиконання ОСОБА_3 наказу через поганий стан здоров`я, оскільки мотиви вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, можуть бути різними і для кваліфікації злочину значення не мають.

Судом не встановлено будь-яких обставин для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 , а так само обставин, які б виключали злочинність його діяння, або були б підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального від 27.03.2025 (справа № 953/3196/23).

За встановлених обставин, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, доведена «поза розумним сумнівом» і зібраних доказів достатньо для визнання його винним, оскільки його винуватість підтверджується вище проаналізованими як прямими, так і не прямими доказами, які є належними та допустимими, узгоджуються між собою, послідовні та безспірно доводять винуватість обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, що виразилося у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Зокрема, під врахуванням особи винного слід розуміти врахування позитивних і негативних, соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила кримінальне правопорушення, які мають кримінально-правове значення.

Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке скоєно умисно і відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який свою вину не визнав, раніше не судимий, розлучений, не має на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується задовільно.

Відповідно до анкети додаткових відомостей персонального обліку військовослужбовця від 23.12.2023 обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом в період з 13.05.2015 по 21.07.2016, має військове звання «солдат».

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено та на такі обставини сторона обвинувачення не посилається.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 50 від 25.04.2022 ОСОБА_3 з 25.04.2022 приступив до проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

За час проходження військової служби у військовій частини НОМЕР_1 під час захисту Батьківщини, поблизу населеного пункту Авдіївка Донецької області, обвинувачений ОСОБА_3 отримав поранення у вигляді вибухової травми: акубаротравми, а саме 06.03.2023, 16.03.2023 та 25.11.2023 у зв`язку з чим останній проходив лікування у медичному підрозділі військової частини.

18.12.2023 військово-лікарською комісією проведено медичний огляд обвинуваченого ОСОБА_3 , якою останньому поставлено діагноз: «Вибухова травма, акубаротравма (25.11.2023) без порушення функції слуху. Суб`єктивні вушні шуми (травма пов`язана з проходженням військової служби, кваліфікується як легка). Обмежений остеохондроз грудного, поперекового відділів хребта, спондильоз, деформуючий спондилоартроз порушення функції. Астено-невротичний синдром з емоційною лабільністю та інсомнією (захворювання пов`язані з проходженням військової служби). Складний короткозорий астигматизм ступенем в 2,5 Д при короткозорості в меридіані найбільшої аметропії 3,5 Д обох очей. Амбліопія слабкого ступеня обох очей. Викривлення носової переділки з порушенням функції носового дихання (захворювання не пов`язані з проходженням військової служби)» Висновок військово-лікарської комісії: придатний до військової служби.

Отже, наявні в матеріалах кримінального провадження відомості про наявність у обвинуваченого захворювань як пов`язаних так і не пов`язаних з проходженням військової служби, при підтвердженні військово-лікарською комісією придатності обвинуваченого ОСОБА_3 за станом здоров`я до військової служби не можуть спростовувати факту вчинення даного кримінального правопорушення або пом`якшувати його винуватість.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зокрема, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Термін «явно несправедливе покарання» - означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні покарання, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

У справах «Ювченко та інші проти України» від 09.04.2020 та «Скачкова та Рижа проти України» від 16.07.2020 Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справах «Белане Надь проти Угорщини» від 13.12.2016 та «Садоха проти України» від 11.07.2019 Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з положеннями ч. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

Призначаючи покарання, суд відповідно вимог ст. 65 КК України, враховує вищенаведені обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження, позицію прокурора, обвинуваченого та його захисників, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, характер кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, дані про особу обвинуваченого, який маючи військову підготовку та досвід проходження військової служби в Збройних Силах України, міг бути корисним під час виконання наказу командира в ході підсилення взводних опорних пунктів та відбиття наступу противника в районі населеного пункту Авдіївка Покровського району Донецької області в умовах воєнного стану, однак ОСОБА_3 вчинив непокору, тобто відкрито відмовився виконати наказ начальника із захисту Вітчизни в умовах воєнного стану, та вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 402 КК України, наближене до мінімального.

Правових підстав для застосування ст. 75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить, з огляду на наступне.

Системне тлумачення норм статті 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

При цьому, оскільки покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, застосування ст. 75 КК України при визначенні покарання за вчинення кримінальних правопорушень указаної категорії в теперішніх умовах є неприпустимим.

Тобто, звільнення осіб від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових злочинів іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду, під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України) нівелює визначену ст.ст. 50, 65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

Враховуючи вищевикладене, суд не убачає підстав для застосування обвинуваченому ОСОБА_3 положень ст. 75 КК України, оскільки в розумінні Кримінального кодексу України інкримінований обвинуваченому ОСОБА_18 злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України є умисним тяжким злочином, який скоєно в той час, коли на території України введено воєнний стан, а звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного під час мобілізації, на особливий період не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку, пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Суд зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В інакшому ж випадку звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання із випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

На думку суду, застосування до військовослужбовців інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з ухиленням від військової служби в умовах воєнного стану, не буде відповідати принципам та меті призначення покарання, а також суспільній необхідності на сьогоднішній день, з підстав того, що активні бойові дії на території України продовжуються, ворог не відступає та, навпаки, акумулює свої сили, воєнний стан, введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у країні триває. Зазначене у своїй сукупності свідчить про суттєво підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, оскільки вчинений військовослужбовцем умисний тяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах інших військовослужбовців та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану.

При цьому, суд вважає за неможливе застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 вимог ст. 69 КК України, виходячи з наступного.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Підстав для застосування і норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого ОСОБА_3 , суд також не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дана правова норма має змогу бути застосована, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежить від обґрунтованості його призначення і реалізації.

На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним і достатнім для обвинуваченого ОСОБА_3 , буде покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімального строку, передбаченого статтею обвинувачення, оскільки воно відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Також, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верхового Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, судом при постановленні вироку слід обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового. При цьому треба мати на увазі, що додаткові покарання можуть приєднуватися до будь-яких видів основного покарання, передбачених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. Ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК України,якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання. Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу як вид покарання не зазначається у санкціях норм Особливої частини КК України і застосовується за рішенням суду.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 52 і ст. 54 КК України це покарання є додатковим і може бути застосоване судом лише щодо особи, засудженої за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, із наведенням у вироку відповідних мотивів.

Враховуючи те, що проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_3 мав військове звання рядового складу «солдат» та вчинив тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби в період, коли на території України введено воєнний стан, суд вважає за необхідне застосувати до останнього вимоги ст.ст. 52, 54 КК України, а саме: призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення військового звання солдат, оскільки не призначення додаткового покарання ОСОБА_3 буде суперечити інтересам суспільства і держави, а також порушить охоронювані права і свободи людини.

Саме таке покарання буде необхідним та достатнім для її виправлення, досягнення інших цілей покарання, буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Станом на 04.09.2025 обвинуваченому ОСОБА_3 по даному кримінальному провадженню обрано запобіжний захід у вигляді застави.

В той же час в цьому кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_3 затримувався в порядку ст. 208 КПК України в період з 27.12.2023 по 28.12.2023, після чого 28.12.2023 йому було обрано ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2023 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_3 та визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214720 гривень.

В подальшому ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.02.2024 продовжено строк дії обраного ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2023 відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_3 та зменшено розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави з 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб до 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 гривень, яка була внесена 04.04.2024, після чого 08.04.2024 ОСОБА_3 був звільнений з-під варти.

Таким чином, строк попереднього ув`язнення з 27.12.2023 по 08.04.2024 повинен бути зарахований обвинуваченому ОСОБА_3 у строк покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.

Застава за обвинуваченого ОСОБА_3 в розмірі 60560 гривень була внесена заставодавцем (на час винесення вироку відомості про особу заставодавця суду не надані).

З урахуванням вимог ч. 11 ст. 182 КПК України за відсутності згоди заставодавця на звернення судом застави на виконання вироку в частині майнових стягнень, після припинення строку дії запобіжного заходу застава підлягає поверненню заставодавцю.

Процесуальні витрати і речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до вимог статті 54 КК України позбавити ОСОБА_3 військового звання - «солдат».

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його фактичного затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 27.12.2023 по 08.04.2024 включно зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_3 раніше обраний запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок, які після набрання вироком законної сили - повернути заставодавцю.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасникам судового провадження, які не були присутні при проголошенні резолютивної частини вироку, направити копію повного тексту вироку не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК України).

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1