УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 607/19825/24

провадження № 51-3505ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 02 червня 2025 року,

встановив:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,) зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 та ПрАТ «Страхова компанія «ЄВРОІНС Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 304729, 25 гривень та 50000 гривень моральної шкоди; з ПрАТ «Страхова компанія «ЄВРОІНС Україна» на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 160000 гривень.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 300000 гривень. Цивільний позов ОСОБА_7 в частині стягнення з ОСОБА_5 25290 гривень витрат на придбання товарів та послуг, пов`язаних з похованням ОСОБА_8 , та 219978,41 гривень витрат на придбання медичних препаратів та засобів для лікування ОСОБА_9 залишено без розгляду, роз`яснено позивачу його право звернутись до суду з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 300000 гривень.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 500000 гривень.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 200000 гривень.

Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, накладених на майно арештів та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 02 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

За вироком суду, ОСОБА_5 21 липня 2024 року близько 15:30 керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2115», р.н. НОМЕР_1 , та їхав в напрямку вул. М. Шептицького, лівою смугою вул. Степана Будного у м. Тернополі зі швидкістю в діапазоні 125-145 км/год, тобто порушив пункти 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 зі змінами та доповненнями (далі ПДР), які забороняли йому перевищувати максимальну швидкість у населених пунктах 50 км/год. Під час руху в дорожніх умовах і обстановці, які характеризувались дощем та мокрим дорожнім покриттям, ОСОБА_5 не врахував стан поверхні проїзної частини та дорожню обстановку і в порушення вимог п.п. 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»), 2.3 «б», «д» 12.1 ПДР не був уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, неправильно вибрав безпечну швидкість, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду іншим учасникам руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Внаслідок цього і в порушення п. 10.1 ПДР ОСОБА_5 не переконався, що це буде безпечним, застосувавши неправильні прийоми керування втратив контроль над управлінням автомобіля, допустивши його занос.

У вказаний період часу в зустрічному напрямку у своїй смузі до м. Тернополя стояв нерухомо автомобіль «ALFA ROMEO Giulia», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , а у правій смузі руху того ж транспортного потоку - автомобіль «VOLKSWAGEN Passat», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 . Своїми діями, які не відповідали вище вказаним вимогам пунктів ПДР, навпроти будинку № 4А вказаної вулиці, рухаючись в стані заносу, ОСОБА_5 поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та в порушення п. 11.3 та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 ПДР, яку перетинати заборонено, виїхав автомобілем «ВАЗ 2115» на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ALFA ROMEO Giulia», р.н. НОМЕР_2 , а той в свою чергу із автомобілем «VOLKSWAGEN Passat», р.н. НОМЕР_3 . В результаті динамічного руху та попереднього зіткнення, автомобіль «ВАЗ 2115», р.н. НОМЕР_4 , в стані заносу продовжив рух зустрічним транспортним потоком, де в межах його лівої смуги для руху допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «TOYOTA Camry», р.н. НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_13 , який рухався у напрямку вул. Микулинецької в межах своєї смуги руху.

В результаті даного зіткнення транспортних засобів пасажири автомобіля «ВАЗ 2115», р.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми тіла з чисельними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, яка супроводжувалась ознаками зовнішньої і внутрішньої кровотечі та призвела до масивної крововтрати, котра стала безпосередньою причиною настання смерті; ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, яка супроводжувалась ознаками зовнішньої і внутрішньої кровотечі та призвела до масивної крововтрати, котра стала безпосередньою причиною настання смерті; ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння.

Порушення ОСОБА_5 вимог пунктів 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»), 2.3 (б, д), 10.1, 11.3, 12.1, 12.4, 12.9 б) ПДР, а також вимог, які наведені у абзацах 1, 2 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ, із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , а також заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник просить передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) для уточнення правового висновку щодо застосування норм права, який викладений у постанові ВП ВС від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц в частині застосування ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України (далі ЦК) про коло осіб, які можуть претендувати на отримання моральної шкоди внаслідок смерті фізичної особи.

Крім того, просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині призначення покарання ОСОБА_5 , а саме пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; та в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 , а саме відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з оскарженими судовими рішеннями в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 , захисник зазначає, що потерпілий ОСОБА_11 у суді надав показання, що він разом із братом ОСОБА_14 спільно не проживав, оскільки протягом останніх трьох років ОСОБА_14 проживав у м. Тернополі, а тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 1168 ЦК, не може претендувати на отримання моральної шкоди.

Вказує, що спростовуючи аналогічні доводи, апеляційний суд зазначив, що ВП ВС в постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16) відійшла від раніше висловлених правових позицій та дійшла висновку про те, що виходячи із положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Оскільки ч. 1 ст. 23 ЦК передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь- яких її прав. Отже, ст. 23 ЦК може прямо застосовуватися до будь-яких відносин. ЦК, як основний акт цивільного законодавства, не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами.

Також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (далі КЦС ВС) неодноразово застосовував таку правозастосовну позицію, зокрема, в постанові від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19 виходив із того, що в контексті приписів ст. 1168 ЦК, ст. 23 ЦК є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди.

В свою чергу об`єднана палата КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа № 279/1834/22) сформувала висновок, за яким норми права, передбачені ст. 23 ЦК, мають поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Захисник заперечує обґрунтованість вказаних вище мотивів апеляційного суду, хоча вони і спираються на правозастосовну позицію в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 15 серпня 2024 року у справі № 748/802/23, висновки якої, на думку захисника, є помилковими і від них потрібно відступити шляхом передачі провадження на ВП ВС, підґрунтям для чого вважає правовий принцип, відомий з часів римського права: «Lex specialis derogat generali» («спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон»), адже ст. 23 ЦК є загальною нормою щодо відшкодування моральної шкоди, а ст. 1168 ЦК є спеціальною. Підхід судів попередніх інстанції у справі, що переглядається, призводить до того, що спеціальна норма втрачає будь-який сенс, бо будь-хто зможе заявити позов, посилаючись на ст. 23 ЦК.

До того ж, вказує захисник, у постанові Другої судової палати ККС ВС від 13 грудня 2018 року у справі № 182/2352/14-к міститься правовий висновок у подібних правовідносинах, за яким застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 1168 ЦК. Отже, враховуючи положення ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), колегія суддів Третьої судової палати ККС ВС у справі № 748/802/23 не мала права відступити від висновку про застосування норми права, висловленою колегією суддів Другої судової палати ККС ВС у справі № 182/2352/14-к, без передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати ККС ВС чи ВП ВС.

Стверджує, що підхід до застосування ч. 2 ст. 1168 ЦК, який висловлений у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 15 серпня 2024 року у справі № 748/802/23, суперечить приписам ст. 434-1 КПК та є свавільним тлумаченням норми матеріального цивільного права, яке спирається на не релевантні висновки Верховного Суду в цивільних справах, що суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

В контексті наведеного вище, захисник вважає, що посилання суду апеляційної інстанції на судову практику Верховного Суду є не релевантними, зокрема не стосуються подібних правовідносин в аспекті застосування ч. 2 ст. 1168 ЦК смерті особи, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, про що йдеться лише в постановах ККС ВС від 13 грудня 2018 року у справі № 182/2352/14-к та від 15 серпня 2024 року у справі № 748/802/23, проте із різними висновками щодо ч. 2 ст. 1168 ЦК.

Вказує, що з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК, ч. 6 ст. 55, ст. 128 КПК, ст. 1177 ЦК, ОСОБА_11 , який не проживав разом з потерпілим однією сім`єю, не має права на відшкодування моральної шкоди на підставі ч. 2 ст. 1168 ЦК.

З огляду на викладене, захисник вважає, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 слід передати до ВП ВС для уточнення правового висновку щодо застосування норм права, який викладений у постанові ВП ВС у справі № 216/3521/16-ц в частині застосування ч. 2 ст. 1168 ЦК про коло осіб, які можуть претендувати на отримання моральної шкоди внаслідок смерті фізичної особи.

У касаційній скарзі також наведено доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Захисник зазначає, що апеляційний суд формально визнав наявність обставин, які пом`якшують покарання, проте не перевірив доводів апеляційної скарги про їх належну оцінку та необхідність призначення більш м`якого покарання за вчинене, натомість обмежився повторенням мотивів вироку, що є порушенням ст. 370 КПК.

Вважає, що встановлених судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини, сприяння встановленню істини, щире каяття, достатньо навіть для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК. Враховуючи особу винного, який характеризується позитивно, раніше не судимий, щиро покаявся, вину визнав, активно сприяв у розслідуванні кримінального правопорушення, є особою молодого віку, визнав цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , проте поки позбавлений повноцінної можливості для відшкодування заподіяної моральної шкоди через перебування в місцях позбавлення волі, вважає, що було достатньо підстав для призначення покарання у мінімальних межах санкції у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині захисник не оспорює.

Колегія суддів відхиляє наведені у касаційній скарзі захисника доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, з огляду на таке.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення, яке відповідає приписам закону про кримінальну відповідальність.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

З копії оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, керуючись вказаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, його стан здоров`я, молодий вік, ставлення до вчиненого та наслідків, а також досудову доповідь Тернопільського районного відділу Філії ДУ «Центр» пробації» в Тернопільській області від 07 грудня 2024 року та обставини, які пом`якшують покарання визнання вини, сприяння встановленню істини, щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, захисник засудженого подав апеляційну скаргу, де наводив доводи, зокрема, щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, які за своїм змістом є аналогічними доводам у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 .

Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд навів достатні мотиви та підстави свого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого. Додаткових та неврахованих обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень та які б слугували безумовними підставами для пом`якшення призначеного покарання, судом не встановлено.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що покарання ОСОБА_5 призначено з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, а також всіх обставин справи. Вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, призвело до незворотних наслідків у вигляді смерті двох осіб та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ще одній особі, тоді як життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в дорожній обстановці, яка вимагала підвищеної уваги, оскільки характеризувалася дощем та мокрим дорожнім покриттям, знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог ПДР, майже втричі перевищивши допустиму швидкість руху, чим поставив у небезпеку інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку з чим, застосувавши неправильні прийоми керування, втратив контроль над управлінням автомобіля, що в подальшому призвело до незворотних наслідків у вигляді смерті двох осіб та тяжких тілесних ушкоджень потерпілої. Також, обираючи обвинуваченому покарання, судом першої інстанції прийнято до уваги думку потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які повідомили суду, що ОСОБА_5 заподіяної їм шкоди не відшкодував, з вибаченнями не звертався, і тому просили призначити йому суворе покарання.

Наведеним спростовується твердження захисника у касаційній скарзі, що апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги про необхідність призначення більш м`якого покарання.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та посткримінальної поведінки обвинуваченого, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що форма та строк відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, обрана судом першої інстанції, є виваженою, справедливою та такою, що відповідає вимогам ст. 65 КК.

Апеляційний суд вмотивовано відхилив доводи сторони захисту щодо залишення місцевим судом поза увагою характеризуючих обвинуваченого даних, обставин, що пом`якшують його покарання, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки всі перераховані ним обставини були враховані судом першої інстанції, що відображено у вироку суду.

За оцінкою викладених у касаційній скарзі захисника доводів, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду стосовно призначеного засудженому покарання, вмотивованість їх висновків в цій частині, захисник у касаційній скарзі не навів. Покарання, призначене засудженому, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, а також попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку з іншими, встановленим під час судового розгляду. Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про пом`якшення призначеного покарання з урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, доводи касаційної скарги не містять.

Стверджуючи, що встановлених судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, достатньо навіть для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, захисник залишає поза увагою, що обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, як і ті, які зумовили виокремлення привілейованих складів злочинів. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого. Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Вирішуючи питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст. 69 КК, суд має враховувати, що підставою для застосування приписів ст. 69 КК є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання, такі обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, враховуючи особу обвинуваченого, істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто зменшувати його ступінь суспільної небезпеки до такого рівня, який виходить за межі, типові для кримінальних правопорушень цього виду (окремого його різновиду). Згадані вище обставини чи сукупність обставин мають бути у причинному зв`язку з цілями кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватця.

Установлені ж у цьому кримінальному провадженні обставини, на які посилається захисник, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому відсутні підстави до обрання засудженому заходу примусу із застосуванням ст. 69 КК.

Також Верховний Суд не знаходить підстав вважати покарання, призначене ОСОБА_5 , явно несправедливим через суворість за оцінкою доводів, викладених в касаційній скарзі захисника, та оцінкою оскаржених судових рішень. Усі наведені захисником обставини були належно враховані судами попередніх інстанцій.

Посилання захисника на те, що засуджений визнав цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , проте поки позбавлений повноцінної можливості для відшкодування моральної шкоди через перебування в місцях позбавлення волі, не є достатньою підставою для зміни оскаржених судових рішень та застосовування Судом повноважень, визначених приписами п. 4 ч. 1 ст. 436 КПК в контексті реалізації приписів пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438, статей 413, 414 цього Кодексу.

Щодо доводів захисника про безпідставне задоволення цивільного позову ОСОБА_11 , колегія суддів Верховного Суду виходить із такого.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову ОСОБА_11 (рідного брата загиблого ОСОБА_14 ) про стягнення з ОСОБА_5 на його користь моральної шкоди в сумі 500000 грн, суд першої інстанції врахував такі обставини.

Оскільки ч. 1 ст. 23 ЦК передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь-яких її прав. Отже, ст. 23 ЦК може прямо застосовуватися до будь-яких відносин. ЦК як основний акт цивільного законодавства не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами.

В контексті приписів ст. 1168 ЦК, приписи ст. 23 ЦК є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Норми права, передбачені ст. 23 ЦК, мають поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому, в нормі наведений не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди.

З тих підстав, що за ст. 23 ЦК моральна шкода повинна відшкодовуватися кожному, чиє право порушене та кому вона дійсно завдана, необґрунтованим є правозастосування, яке обмежує коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, лише тими, про яких йдеться в ч. 2 ст. 1168 ЦК.

За ч. 6 ст. 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, то положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, коло яких визначено приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК близькі родичі та члени сім`ї чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

ОСОБА_11 рідний брат загиблого ОСОБА_14 і набув процесуального статусу потерпілого на підставі постанови слідчого про визнання потерпілим від 29 липня 2024 року, отже він має належні підстави до використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема на отримання відшкодування за шкоду, заподіяну фізичній особі внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що потерпілий ОСОБА_11 належить до суб`єктів, яким може бути компенсована моральна шкода, завдана смертю ОСОБА_14 , попри те, що він не проживав однією сім`єю із рідним братом, якому внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, заподіяно смерть.

Суд взяв до уваги доводи позивача, що завдана йому моральна шкода полягає у горі, яке він пережив, та психологічних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини. Врахувавши характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_11 , немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд дійшов висновку про часткове задоволення цивільного позову та стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілого моральної шкоди у сумі 200000 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, захисник засудженого подав апеляційну скаргу, де, зокрема, просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 , обґрунтовуючи свою вимогу тим, що ОСОБА_11 надав суду показання, що разом із братом ОСОБА_14 спільно не проживав, оскільки протягом останніх трьох років останній проживав у м. Тернополі. Не погоджувався із позицією суду першої інстанції про можливість відступу від правової позиції, викладеної ККС ВС у справі № 182/2352/14-к, згідно якої брат, який не проживав однією сім`єю з потерпілим, не має права на відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 1168 ЦК.

Апеляційний суд визнав вказані доводи захисника непереконливими та вмотивовано погодився із висновками місцевого суду в цій частині, небезпідставно врахувавши висновок щодо застосування приписів статей 23, 1168 ЦК у подібних правовідносинах, викладений у постанові ККС ВС від 15 серпня 2024 року в справі № 748/802/23.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд.

Право ОСОБА_11 отримати відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю рідного брата, з яким він не проживав однією сім`єю, спричиненої протиправними діями засудженого, ґрунтується на приписах ст. 23 ЦК.

У судовій практиці Верховного Суду України та ВП ВС у свій час існував правозастосовний підхід, за яким моральна шкода не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або договором.

Враховуючи приписи ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 7 § 3 Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII такий підхід був застосований ККС ВС у справі № 182/2352/14-к, де Суд виходив із того, що приписи ст. 1168 ЦК не дають підстав до стягнення компенсації моральної шкоди на користь брата загиблого, який був визнаний по справі потерпілим, проте проживав окремо.

В подальшому ВП ВС у постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3 521/16) відійшла від таких правозастосовних позицій та дійшла висновку про те, що виходячи із положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Частиною 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. ВП ВС в постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17) акцентувала, що суди під час вирішення тотожних правовідносин мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС.

Такою правовою позицію є висновок ВП ВС у постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3 521/16) щодо застосування норм права, передбачених статтями 16 і 23 ЦК у їх взаємопоєднанні із спеціальними нормами цивільного законодавства, до яких належать і приписи ст. 1168 цього Кодексу, і саме на цей висновок спиралася колегія суддів Третьої судової палати ККС ВС у справі № 748/802/23.

Враховуючи вказане, колегія суддів Третьої судової палати ККС ВС у справі № 748/802/23 не мала процесуальних підстав до застосування порядку, визначеного статтями 434-1, 434-2 КПК щодовідступу від правозастосовної позиції, якою керувалася колегія суддів Другої судової палати ККС ВС у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 182/2352/14-к щодо застосування у їх взаємозв`язку положень ст. 23 та ч. 2 ст. 1168 ЦК.

Отже, Верховний Суд відхиляє доводи сторони захисту про недотримання приписів ст. 434-1 КПК щодо відступу від попереднього висновку про застосування норми права, висловленою колегією суддів Другої судової палати ККС ВС у справі № 182/2352/14-к, без передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати ККС ВС, оскільки такі доводи не відповідають правозастосовним позиціям ВП ВС в постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17).

Відповідно до вимог частин 3, 4 ст. 434-1 КПК якщо колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду або в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, вона передає таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

З наведених нормпроцесуального закону випливає, що законодавцем сформульовано конкретні умови, наявність сукупності яких є підставою для передання кримінального провадження на розгляд ВП ВС. Зокрема, такими обов`язковими умовами є: 1) необхідність відступити від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду або в раніше ухваленому рішенні Великої Палати; 2) подібність правовідносин, за яких було неоднаково застосовано норми права.

Крім того, за приписами ч. 5 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд ВП ВС, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Отже, однією з функцій, а також завданням ВП ВС є необхідність сформувати обґрунтовану правову позицію щодо застосування конкретної норми права, яку було неправильно використано, і сприяти єдиному та правильному правозастосуванню в судовій практиці. Тобто завданням Суду є досягнення у встановленому законом порядку юридичної визначеності і запобігти невизначеності в аналогічних ситуаціях.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон і в тих випадках, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49 цього Висновку).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку правового регулювання. Між тим сама собою незгода зі сформованою позицією щодо тлумачення певних норм права не свідчить про її неефективність чи застарілість сформованого підходу внаслідок розвитку правового регулювання. У цьому контексті для гарантування юридичної визначеності Верховний Суд може відступати від попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо подібних правовідносин.

Як неодноразово зазначала ВП ВС, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанова від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, § 41-42).

Проте таких підстав до відступу від висновків ВП ВС в постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16), за якими, виходячи із положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства, захисник в касаційній скарзі не навів, і не вбачається невизначеності в подібних правозастосовних ситуаціях, а сама собою незгода захисника зі сформованою ВП ВС правовою позицією не свідчить про її помилковість чи неефективність.

До того ж ВП ВС навела аргументи і підґрунтя до застосування такого правозастосовного підходу, за яким ст. 23 ЦК може прямо застосовуватися до будь-яких відносин, адже ЦК як основний акт цивільного законодавства не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами. Посилання захисника на правовий принцип, відомий з часів римського права: «Lex specialis derogat generali» («спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон») в аспекті застосування приписів ст. 23 ЦК у їх взаємозв`язку із визначеним в ст. 1168 ЦК, жодним чином не спростовують висновків ВП ВС і не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з цього питання.

КЦС ВС неодноразово застосовував таку правозастосовну позицію, зокрема, в постанові від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19 виходив із того, що в контексті приписів ст. 1168 ЦК, ст. 23 ЦК є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди.

Також об`єднана палата КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа № 279/1834/22) сформувала висновок щодо застосування ст. 23 ЦК, за яким стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому, в нормі наведений не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди. З тих підстав, що за ст. 23 ЦК моральна шкода повинна відшкодовуватися кожному, чиє право порушене та кому вона дійсно завдана, необґрунтованим є правозастосування, яке обмежує коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, лише тими, про яких йдеться в ч. 2 ст. 1168 ЦК.

Правозастосовна позиція колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС в постанові від 15 серпня 2024 року у справі № 748/802/23 повністю узгоджується із висновками щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеними у вказаних вище раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів та об`єднаної палати іншого касаційного суду та ВП ВС.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів не вбачає належних підстав до передачі кримінального провадження на розгляд ВП ВС та відповідного підґрунтя до того, щоби сприймати як обґрунтовані твердження захисника про те, що стале судове тлумачення приписів ст. 23 ЦК у їх взаємопоєднанні із спеціальними нормами цивільного законодавства зробило результат провадження непередбачуванимдля сторони захисту і суперечило принципу юридичної визначеності. Отже, Верховний Суд не вбачає, що було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції чи ст. 1 Протоколу 1 Конвенції.

З урахуванням цього касаційний суд констатує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи захисника про те, що посилання на висновки ВП ВС в постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16),об`єднаної палати КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа № 279/1834/22), колегії суддів КЦС ВС в постанові від 01 березня 2023 року (справа № 496/1691/19) не є релевантними, оскільки в кожній із вказаних справ йшлося про застосування норм, передбачених ст. 23 ЦК, як таких, що поширюються на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди незалежно від того, чи передбачено таке спеціальним законом, оскільки ЦК як основний акт цивільного законодавства не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами, що є подібними правовідносинами із тими, що є предметом розгляду у цьому провадженні.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги захисника, судами першої та апеляційної інстанцій допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 02 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3