У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Київ

справа № 727/10669/21

провадження № 51-760ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 15 листопада 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 15 листопада 2024 року ОСОБА_4 засуджено: за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 дні. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 дні.

Постановлено стягнути з засудженого ОСОБА_4 на користь держави - 6521, 56 грн процесуальних витрат.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок місцевого суду в частині визнання його винуватим у вчиненні крадіжки грошових коштів - 1500 грн у потерпілого ОСОБА_5 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 4-1, ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). В решті вирок залишено без змін.

З урахуванням змін, внесених апеляційною інстанцією, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він, за обставин детально наведених у вироку, в період з 30 серпня по 04 грудня 2021 року вчинив крадіжки чужого майна, повторно, в тому числі поєднані з проникненням у інше приміщення та сховище.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висуває вимогу про скасування постановлених щодо нього судових рішень та закриття кримінального провадження на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Суть доводів касаційної скарги засудженого здебільшого зводиться до недоведеності його вини у вчиненні крадіжок чужого майна, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду. Вказує, що під час нового розгляду місцевий суд не дотримався вказівок суду апеляційної інстанції, чим порушив приписи ч. 3 ст. 415 КПК України, не допитав потерпілих та свідків, безпосередньо не дослідив записи із камер відеоспостереження та не надав цим записам оцінки з огляду на положення статей 86, 94 КПК України. Окрім того, звертає увагу на те, що інкриміновані йому крадіжки за епізодами від 31 серпня, 06 та 24 вересня, 04 жовтня та 05 грудня 2021 року, з огляду на Закон України № 3886-IX, є адміністративним правопорушенням, а за епізодами крадіжок від 27 вересня 2021 року, 04 жовтня 2021 року (в потерпілої ОСОБА_6 ), 07 жовтня 2021 року та 18 листопада 2021 року судові інстанції обґрунтували його вину показаннями потерпілих та свідків, наданих під час досудового розслідування. Також, ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд не надав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги і, залишаючи її без задоволення, своїх висновків не мотивував. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Окрім того, на переконання засудженого, апеляційний суд порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки за його клопотанням не дослідив докази в справі.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не погоджуючись із засудженням за вчинення крадіжок чужого майна, здебільшого заперечує правильність установлення фактичних обставин справи, повноту судового розгляду та надає власну оцінку доказам.

У зв`язку із цим колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом перегляду в порядку касаційної процедури. Перевіряючи доводи касаційної скарги засудженого, Суд виходить з фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій.

Так, як убачається з копії вироку, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів на підставі даних протоколів огляду місця події, огляду та перегляду відеозаписів, а також відеоінформації з камер спостереженняз місць, де ОСОБА_4 вчинялись крадіжки, даних висновків експертів щодо вартості викраденого майна, даних протоколів огляду речей та предметів, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, добровільної видачі, а також інших письмових доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, як кожному окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд (з яким погодився і суд апеляційної інстанції) дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 крадіжок чужого майна, повторно, а також поєднаних з проникненням у інше приміщення та сховище.

З огляду на викладене, доводи засудженого в касаційній скарзі про те, що місцевий суд безпосередньо не досліджував та не надав оцінки записам із камер відеоспостереження, безпідставні.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що інкриміновані йому крадіжки за епізодами від 31 серпня, 06 та 24 вересня, 04 жовтня та 05 грудня 2021 року, з огляду на Закон України № 3886-IX, є адміністративним правопорушенням, передбаченим ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП). Проте таке твердження не ґрунтується на положеннях закону.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП - Дрібне викрадення чужого майна.

Порівняно з попередньою редакцією цієї статті зазначені зміни передбачають, зокрема, збільшення мінімального порогу відмежування адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки, шахрайства, привласнення або розтрати з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, діяння, вчинені як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібною крадіжкою і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.

З огляду на зазначене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Як убачається з копій судових рішень, ОСОБА_4 вчинив крадіжки: 30 серпня 2021 року майна ОСОБА_7 на загальну суму 23043, 08 грн; 05 вересня 2021 року - грошових коштів ОСОБА_8 на суму 6000 грн; 22 вересня 2021 року - грошових коштів ОСОБА_9 на суму 900 доларів, що становить 24030 грн; 04 жовтня 2021 року - майна ОСОБА_10 на суму 5120 грн; 04 грудня 2021 року - майна ОСОБА_11 на суму 5000 грн.

Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2270 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 1135 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, у цій справі на момент вчинення ОСОБА_4 крадіжок чужого майна, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2270 грн (1135?2=2270). Відтак його дії є кримінально караними.

Що стосується інших епізодів крадіжок, про які йдеться в касаційній скарзі, то місцевий суд на підтвердження їх вчинення ОСОБА_4 послався у вироку лише на письмові докази, а не на показання потерпілих та свідків. Надавши письмовим доказам оцінку відповідно до положень ст. 94 КПК України, місцевий суд виснував, що їх сукупність є достатньою для постановлення обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 . З такою оцінкою погодився і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій.

З урахуванням установлених у справі фактичних обставин справи, дії ОСОБА_4 за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України кваліфіковані правильно, а обраний захід примусу відповідає приписам статей 65, 50 КК України.

Апеляційний суд, як убачається з ухвали від 12 лютого 2025 року, ретельно перевірив доводи засудженого, наведені в апеляційній скарзі, в тому числі з приводу невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду, недопустимості окремих доказів. Визнавши безпідставними доводи апеляційної скарги, цей суд надав на них вичерпні відповіді, належним чином мотивувавши свій висновок щодо залишення скарги без задоволення, а вироку місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.

При цьому, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого, правильно урахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2020 року, в якому звернуто увагу на те, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Під час апеляційної процедури не встановлено порушень приписів ч. 3 ст. 415 КПК України з боку місцевого суду під час нового розгляду справи.

Що стосується посилання в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не допитав потерпілих, то, як видно з копії вироку, ці особи були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, проте в судове засідання вони не з`явилися. За таких обставин, апеляційний суд не встановив порушень приписів п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Також, як видно з копії ухвали, вирішуючи питання про дослідження всіх доказів у справі за клопотанням ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції зазначив, що не вбачає підстав для задоволення таких вимог, оскільки в місцевому суді були досліджені всі докази сторони обвинувачення, при цьому сторона захисту не заявляла клопотань про допит свідків захисту, а в апеляційній скарзі ОСОБА_4 не вказував про те, що окремі докази досліджені судом неповно або з порушеннями КПК України.

З приводу потерпілих цей суд в ухвалі вказав про те, що частина з них просила здійснювати судовий розгляд за їх відсутності, а решта - виїхала за кордон після початку повномасштабного вторгнення в Україну військ рф. При цьому, судом були враховані й положення ч. 4 ст. 405 КПК України.

Водночас апеляційний суд дослідив ті докази, на які посилався ОСОБА_4 в апеляційній скарзі і які, на його переконання, були сфабриковані або спростовували його винуватість та обґрунтовано відхилив ці доводи, визнавши такі безпідставними.

Отже колегія суддів не вбачає порушень приписів ч. 3 ст. 404 КПК України з боку апеляційного суду.

За таких обставин, Суд не ставить під сумнів відповідність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості (ст. 370 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 15 листопада 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3