ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1499/25 Справа № 185/7229/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000618, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Стельмахівка Сватівського району Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 5 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, та призначено йому покарання:

- у виді 10 (десять) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 110 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Строк покарання вирішено обчислювати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання даного вироку.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_8 , обраний 06 квітня 2023 року у вигляді тримання під вартою, залишено без змін.

Арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року на майно обвинуваченого, залишено без змін.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він, будучи громадянином України, добровільно вчинив умисні дії, а саме взяв участь в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, з метою зміни меж території та державного кордону України, вчиненого за наступних обставин.

24 лютого 2022 року російською федерацію здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, у зв?язку із чим розпочато ведення агресивної війни проти України та відкрите захоплення її території. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-1X, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжений й на даний час.

У результаті вищезазначених подій значна частина території Луганської області, починаючи з 24.02.2022 по теперішній час, опинилась під контролем регулярних з?єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань російської федерації, окупаційних адміністрацій російської федерації на території Луганської області. Як наслідок, агресія збройних сил російської федерації та інших військових формувань, що діють на їх боці, призвела до тимчасової окупації більшої частини території Луганської області.

У зв?язку із веденням агресивної війни з боку російської федерації проти України, приблизно 07 березня 2022 року захоплено та окуповано с. Стельмахівку Сватівського району Луганської області.

3 метою надання вигляду законності власним діям, представниками окупаційної адміністрації РФ прийнято рішення про проведення т.зв. «референдуму» серед місцевого населення з приводу приєднання тимчасово окупованої території до складу країни агресора - рф та реалізовано вказаний злочинний план за наступних обставин.

Головою так званої «общественной палаты ЛНР» з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, 19 вересня 2022 року направлено звернення до так званого «голови ЛНР» ОСОБА_9 з ініціативою проведення на тимчасово окупованій території Луганської області так званого «референдуму» з питання приєднання до Російської Федерації на правах адміністративно-територіальної одиниці РФ (далі за текстом - «референдум»).

На підставі вказаного звернення 20 вересня 2022 року так званою «народною радою ЛНР» прийнято так званий «Закон «О референдуме Луганской Народной Республики по вопросу о вхождении в составе Российской Федерации на правах субъекта РФ», який підписаний т.зв. «головою ЛНР» ОСОБА_9 .

У вересні 2022 року, більш точна дата не встановлена, громадянин України ОСОБА_8 , усвідомлюючи вищенаведені обставини, добровільно, умисно, протиправно, погодився взяти участь в організації та проведенні незаконного референдуму з питання приєднання до Російської Федерації на правах адміністративно-територіальної одиниці тимчасово окуповану територію Луганської області, а саме у с.Стельмахівка Сватівського району Луганської області з метою зміни меж території та державного кордону України в порушення порядку.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_8 отримав від особи, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, бюлетені для голосування, в яких було запитання російською мовою: «Вы за вхождение Луганской Народной Республики в состав Российской Федерации?» та списки осіб з числа мешканців с. Стельмахівка, які повинні були прийняти участь у голосуванні з вказаного питання.

В подальшому, ОСОБА_8 за попередньою змовою разом з особою, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, організував проведення т.зв. «референдуму» шляхом проведення голосування поза межами виборчої діяльності за місцем проживання мешканців с. Стельмахівка Сватівського району Луганської області. До кола обов?язків ОСОБА_8 входило прибуття до місця проживання виборця, перевірка анкетних даних осіб, заповнення списків осіб, які прийняли участь у голосуванні або відмовились від участі, видача бюлетенів, отримання бюлетенів з результатом голосування та поміщення його до відповідної скриньки.

Впродовж 25 вересня 2022 року, ОСОБА_8 з метою реалізації покладених на нього обов?язків, безпосередньо прийняв участь в проведенні незаконного референдуму з питання приєднання до Російської Федерації адміністративно-територіальної одиниці РФ шляхом поіменного голосування поза межами виборчої дільниці за місцем проживання мешканців с. Стельмахівка Сватівського району Луганської області. Після закінчення відповідного голосування ОСОБА_8 передав скриньку з бюлетенями особі, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 в частині призначення основного покарання, призначивши ОСОБА_8 більш м`яке основне покарання, передбачене санкцією ч.5 ст. 111-1 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд не врахував доводи сторони захисту щодо підстав участі в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, чи мав обвинувачений можливість відмовитись від участі в їх організації та проведенні, чому не виїхав з окупованої території.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 в частині його виправдування за ч. 2 ст. 110 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 110 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вважати засудженим за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточне покарання призначити у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що висновок про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, в діях ОСОБА_8 не ґрунтується ані на вимогах Закону про кримінальну відповідальність, ані на фактичних обставинах кримінального провадження, які спростовують відсутність в діянні ОСОБА_8 мети - посягання на територіальну цілісність України. Вказав, що на час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та на теперішній час територіальна цілісність України порушена, а судом не спростовано жодної обставини, яка інкримінується ОСОБА_8 , тому прокурор вважає, що дії останнього кваліфіковані за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 5 ст. 111-1 КК України, правильно, а зібрані та досліджені судом матеріали кримінального провадження не містять підстав вважати, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, як на те вказує суд першої інстанції. Вказав, що у цьому кримінальному провадженні мала місце саме ідеальна сукупність злочинів. Аналізом диспозиції ст. 110 КК України встановлено, що вона не містить вичерпного переліку способів або форм посягання на територіальну цілісність. На думку прокурора, суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо відсутності у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 110 КК України, оскільки обвинувачений також вчинив умисні дії з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб. Прокурор зауважив, що диспозиція ч. 5 ст. 111-1 КК України не має самостійної кваліфікації щодо скоєння злочину, вчиненого з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинені за попередньою змовою групою осіб. При цьому прокурор наголосив, що обов`язковою ознакою злочину за ст. 110 КК України є наявність спеціальної мети змінити межі території або державного кордону України. Зазначив, що кваліфіковане посягання на територіальну цілісність є більш ширшим проявом злочинної поведінки та потребує додаткової кваліфікації та призначення покарання. Також зазначив, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував зазначену в обвинувальному акті обтяжуючу обставину, передбачену ч. 1 ст. 67 КК України - вчинення злочинів з використанням умов воєнного стану.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримав вимоги апеляційної скарги, поданої ним в інтересах ОСОБА_8 , та просив призначити ОСОБА_8 більш м`яке основне покарання, передбачене санкцією ч.5 ст. 111-1 КК України, з підстав, викладених в апеляційній скарзі, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia), який показань суду не надавав, та будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_8 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Судом апеляційної інстанції вживалися заходи для виклику обвинуваченого ОСОБА_8 для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим останній викликався в судові засідання в порядку ст. 323 КПК України. Повістки про виклик опубліковувалися у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Дніпровського апеляційного суду.

У судовому засіданні приймав участь захисник обвинуваченого, який також був захисником на стадії досудового розслідування і обізнаний з матеріалами кримінального провадження від початку здійснення досудового розслідування. При цьому захисник обвинуваченого здійснював активні дії, спрямовані на захист ОСОБА_8 , приймав участь у дослідженні доказів, допиті свідків, виступав у дебатах.

Що стосується рішення суду першої інстанції то воно відповідно до вимог ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України та згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинуватість виправданого, не допускається.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.110 КК України, цих вимог закону, як вважає апеляційний суд, суд першої інстанції не дотримався.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.110 КК України суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, дійшов до висновку, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України, є спеціальним по відношенню до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК У країни, та охоплює всі діяння, що інкримінуються в обвинувальному акті, а тому додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 110 КК України не потребує.

Проте, повторно досліджені в судовому засіданні апеляційного суду обставини, встановлені під час кримінального провадження, та докази, відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України, доводять про хибність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, апеляційним судом установлено, що у вересні 2022 року більш точну дату встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_8 , діючи умисно, переслідуючи мету змінити межі території та державного кордону України, в порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб, погодився взяти участь в організації та проведенні незаконного референдуму з питання приєднання до Російської Федерації на правах адміністративно-територіальної одиниці тимчасово окуповану територію Луганської області, а саме у с.Стельмахівка Сватівського району Луганської області.

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на організацію та проведення референдуму на тимчасово окупованій території Луганської області, ОСОБА_8 отримав від особи, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, бюлетені для голосування, в яких було запитання російською мовою: «Вы за вхождение Луганской Народной Республики в состав Российской Федерации?» та списки осіб з числа мешканців с. Стельмахівка, які повинні були прийняти участь у голосуванні з вказаного питання.

В подальшому ОСОБА_8 разом з особою, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, прийняв участь в проведенні т.зв. «референдуму» шляхом організації проведення голосування поза межами виборчої діяльності за місцем проживання мешканців с. Стельмахівка Сватівського району Луганської області.

До кола обов?язків ОСОБА_8 входило прибуття до місця проживання виборця, перевірка анкетних даних осіб, заповнення списків осіб, які прийняли участь у голосуванні або відмовились від участі, видача бюлетенів, отримання бюлетенів з результатом голосування та поміщення його до відповідної скриньки. Впродовж 25 вересня 2022 року ОСОБА_8 , з метою реалізації покладених на нього обов?язків, безпосередньо прийняв участь в проведенні незаконного референдуму з питання приєднання до Російської Федерації на правах адміністративно-територіальної одиниці РФ шляхом поіменного голосування поза межами виборчої дільниці за місцем проживання мешканців с. Стельмахівка Сватівського району Луганської області. Після закінчення відповідного голосування ОСОБА_8 передав скриньку з бюлетенями особі, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні.

Вказані дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 110 КК України, як вчинення умисних дії, вчинених з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, судом першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він, переслідуючи мету участі в організації та проведення референдуму на тимчасово окупованій території Луганської області, погодився взяти участь в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, а саме у с.Стельмахівка Сватівського району Луганської області. Вказані дії обвинуваченого судом кваліфіковані за ч. 5 ст. 111-1 КК України як участь в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території.

Суд першої інстанції вважав, що діяння, вчинене ОСОБА_8 щодо вчинення умисних дії з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб, охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, тому додаткової кваліфікації і за ч.2 ст. 110 КК України не потребує.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду та зауважує наступне.

Так, диспозиція ч. 5 ст. 111-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно- господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території.

Диспозиція ч. 2 ст. 110 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисні дії, вчинені особою, яка є представником влади, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або поєднані з розпалюванням національної чи релігійної ворожнечі з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також публічні заклики чи розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій.

Суттєвими елементами розмежування зазначених складів кримінальних правопорушень є кваліфікуючі ознаки цих кримінальних правопорушень. Найголовнішим елементом, який відрізняє ці кримінальні правопорушення є мета, яка прямо зазначена в диспозиції ст. 110 КК України, а у ч. 5 с. 111-1 КК України її немає. Так, по суті, ч. 5 ст. 111-1 КК України є бланкетною нормою та не залежить від мети або наслідків проведення такого референдуму або участі у них. У той же час, диспозиція ч. 2 ст. 110 КК України має на меті саме посягання на територіальну цілісність країни незалежно від того, які саме дії вчинені на її досягнення.

Об`єктом посягання у ч. 5 ст. 111-1 КК України є порядок проведення виборів або референдумів на території України, а у ст. 110 КК України - об`єктом є територіальна цілісність.

Між тим, висновок суду першої інстанції про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, в діях ОСОБА_8 не ґрунтується ані на вимогах Закону про кримінальну відповідальність, ані на фактичних обставинах кримінального провадження, які спростовують відсутність в діянні ОСОБА_8 мети - посягання на територіальну цілісність України.

З огляду на те, що на час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та на теперішній час територіальна цілісність України порушена, а судом першої інстанції не спростовано жодної обставини, яка інкримінується ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає, що дії останнього підлягають кваліфікації за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 5 ст. 111-1 КК України, а зібрані та досліджені судом першої інстанції матеріали кримінального провадження не містять підстав вважати, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, як на те вказує суд першої інстанції.

Між тим, суд першої інстанції також не врахував, що відповідно до положень ст. 33 КК України, якщо особа вчинила два або більше передбачених різними статтями цього Кодексу злочинів, за жоден з яких її не було засуджено, вчинене визнається сукупністю злочинів. Сукупність злочинів може бути ідеальною та реальною. Ідеальна сукупність виникає, коли особа однією дією вчиняє одночасно два або більше злочинів, відповідальність за які передбачено різними статтями КК України. Ознаками ідеальної сукупності є вчинення злочину: а) одним діянням; б) в одному місці; в) одночасно; г) наявність усіх необхідних ознак, передбачених двома чи більше різними статтями КК України. Реальна сукупність має місце, коли особа в різний час кількома різними та відокремленими одне від одного діяннями вчинила два або більше злочинів. Кожен зі злочинів, які становлять сукупність, кваліфікується окремо за відповідною статтею (частиною статті) КК України.

У цьому кримінальному провадженні мала місце саме ідеальна сукупність злочинів. Аналізом диспозиції ст. 110 КК України встановлено, що вона не містить вичерпного переліку способів або форм посягання на територіальну цілісність.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо відсутності у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 110 КК України, оскільки обвинувачений також вчинив умисні дії, з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб.

Диспозиція ч. 5 ст. 111-1 КК України не має самостійної кваліфікації щодо скоєння злочину, вчиненого з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Обов`язковою ознакою злочину ст. 110 КК України є наявність спеціальної мети змінити межі території або державного кордону України.

При цьому, суспільна небезпека дій, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , полягає в тому, що останній, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи за попередньою змовою з іншими особами, брав участь в діяльності, спрямованій на зміну меж території України на порушення Конституції України, яка виразилась у виді незаконного референдуму, проведеного на тимчасово окупованій території Луганської області, що завдало шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України. Разом з тим, вчиняючи вищезазначені дії, обвинувачений ОСОБА_8 розумів окупаційну мету держави-агресора по відношенню до держави України та її народу, направлену на знищення української державності, зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

За ч. 5 ст. 111-1 КК України передбачена відповідальність за дії у формі лише участі в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території (незалежно від наслідків та мети проведення таких незаконних виборів та/або референдумів).

У той же час, кваліфіковане посягання на територіальну цілісність (ч. 2 ст. 110 КК України) є більш ширшим проявом злочинної поведінки та потребує додаткової кваліфікації та призначення покарання.

Таким чином, проаналізувавши наведені обставини, апеляційний суд, об`єктивно дослідивши та оцінивши всі зібрані та перевірені у судовому засіданні докази в їх повній сукупності, прийшов до переконання про доведеність «поза розумним сумнівом» винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.2 ст.110 КК України, вчинення умисних дії, вчинених з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб.

Окрім цього, колегія суддів приймає до уваги те, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини ( ч. 5 ст. 9 КПК України).

Зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судом враховується позиція Європейського суду з прав людини, відображена у п. 175 рішення від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

На підставі досліджених судом доказів, суд приходить до висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , мали місце, ці діяння містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч.5 ст.111-1 КК України, обвинувачений винний у їх вчиненні та підлягає покаранню.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , апеляційний суд, у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, характер вчинених дій останнього, що направлені на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній, інформаційній безпеці України, особу винного, його вік, стан здоров`я. Обставини, які пом`якшують покарання згідно з ст.66 КК України, судом не встановлено.

При цьому апеляційним судом встановлено обтяжуючу обставину, передбачену ч. 1 ст. 67 КК України - вчинення злочинів з використанням умов воєнного стану, яку судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано.

Застосування цієї обтяжуючої обставини узгоджується з правовим висновком ОП ВС, викладеним у постанові від 15.01.2024 року у справі № 722/594/22, у якому Верховний Суд розмежував ознаку діяння «вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану» з обставиною, що обтяжує покарання - «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану» (п. 11 ч. 1 ст. 67 КК), яку суд може врахувати в аспекті індивідуалізації кримінальної відповідальності.

За таких обставин, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих та нявність обтяжуючих покарання обставин, апеляційний суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції його від суспільства є неможливим, а тому йому слід призначити покарання за ч.2 ст.110 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточне покарання призначити у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

Апеляційний суд не приймає доводи захисника про призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч.5 ст. 111-1 КК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні відомості, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_8 , який є громадянином України, вчиняючи дії, вказані у обвинувальному акті та у вироку суду, діяв не добровільно, а також у даному конкретному випадку належним чином неможливо досягти мети покарання, визначеної ст.50 цього Кодексу, зокрема загальної превенції, з огляду на підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України в період встановленого в України воєнного стану.

На переконання апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання за ч.5 ст.111-1 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , на чому наполягає захисник, суд апеляційної інстанції не вбачає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити, скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року, в частині виправдування ОСОБА_8 за ч.2 ст.110 КК України та призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000618, щодо ОСОБА_8 скасувати в частині його виправдування за ч. 2 ст. 110 КК України.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, та призначити його покарання за ч. 2 ст. 110 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточне покарання призначити у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виборами та референдумами, обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги, строком на 15 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4