КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3498/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року, -

за участю:

представникавласника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15.04.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за у кримінальному провадженні № 0000297 від 01.02.2024 року та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на речі, вилучені у ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) Мобільний телефон марки SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI НОМЕР_2 білого кольору із сім-карткою lifecell з маркуванням НОМЕР_3 ;

2) Коробку від мобільного телефону SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_4 ;

3) Ноутбук марки «НР» сірого кольору серійний номер CN40343CPK;

4) ОСОБА_9 до абонентського номеру НОМЕР_5 ;

5) ОСОБА_9 з маркуванням НОМЕР_6 ;

6) Сім-картку lifecell без маркувань;

7) Упаковку від стартового пакету з номером НОМЕР_5 .

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15.04.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Мотивуючи апеляційні вимоги представник зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15.04.2025 року є незаконною та необґрунтованою, а відтак підлягає скасуванню.

Вказує апелянт, що із змісту ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_10 від 20.03.2025 року у справі № 757/12299/25-к про надання дозволу на проведення обшуку вбачається, що слідчим суддею було надано дозвіл лише на зняття копії інформації з мобільного телефону Самсунг, ноутбук фірми «НР», однак не зважаючи на вказане, слідчим вказане майно було вилучено. При цьому слідчий суддя при розгляді клопотання про арешт майна не врахувала дану обставину і наклала арешт на майно.

Звертає увагу суду представник, що постанова про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні від 27.03.2025 року носить формальний характер. Майно, арешт на яке просить накласти прокурор не відповідає вимогам ст. 98 КПК України, та відсутні правові підстави для обмеження законного право власника майна на володіння, користування та розпорядження вказаним майном.

Посилається апелянт і на те, що оскільки прокурором у клопотанні не доведено можливості застосування до майна спеціальної конфіскації, відтак і підстави стверджувати про необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації - відсутні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника, яка підтримала доводи поданої апеляційної скарги та просила її задовольнити в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000297, у якому 27.03.2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру в шахрайстві, вчиненому шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, організованою групою, у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (у редакції від 06.11.2023, із змінами внесеними Законом України № 2690-1X).

Органом досудового розслідування зазначено, що організована група осіб, знаходячись на території України, в умовах воєнного стану, створила та координує діяльність шахрайських кол-центрів, які під приводом залучення інвестицій на псевдоброкерських платформах, зловживаючи довірою громадян в тому числі Латвійської Республіки та здійснюючи незаконні операції з використанням електронно-обчислювальної техніки та програмного забезпечення типу «AnyDesk», реєструють облікові записи потерпілих на криптобіржі «Binance» після чого виводять грошові кошти останніх у великих розмірах на власні та підконтрольні злочинцям рахунки.

Слідством зазначено, що ОСОБА_11 діючи разом із невстановленою особою співорганізатором, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх майбутніх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи, що вчинення запланованих злочинів можливе лише при об`єднанні групи осіб, детальному плануванні їх дій, розподілі обов`язків, забезпеченні взаємозв`язку та координації поведінки, маючи намір здійснювати такі діяння протягом тривалого часу, спланували досягнути поставленої мети шляхом створення і особистого керування організованою групою.

Так, до складу вказаної групи ОСОБА_11 разом із невстановленою особою співорганізатором за невстановлених досудовим розслідуванням обставин (таких як: час, місце, спосіб тощо), але не пізніше 21.11.2022, залучили ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та інших, на даний час невстановлених досудовим розслідуванням осіб, повідомивши при цьому їм про свій злочинний план.

Після цього, ОСОБА_11 разом із невстановленою особою діючи як співорганізатори організованої групи, розробили єдиний план її злочинної діяльності, визначивши її склад, загальні правила поведінки її учасників, розподіливши між ними функції (злочинні ролі), як під час вчинення окремих злочинів, так і функціонування цієї групи в цілому, заходи, спрямовані на прикриття та конспірацію її діяльності, забезпечення фінансування злочинної діяльності та порядок розподілу коштів, отриманих унаслідок вчинення злочинів.

При цьому, ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та інші невстановлені розслідуванням особи, діючи з прямим умислом, корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном - грошовими коштами громадян іноземних країн, в тому числі громадян Латвійської Республіки, у великих та особливо великих розмірах шляхом їх обману (шахрайств), а також шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, усвідомлюючи злочинні наміри організаторів групи - ОСОБА_11 та невстановленої особи співорганізатора, погодилися увійти до її складу, виконувати покладені на них функції, підпорядковуватися її керівникам та брати участь у злочинах, що вчиняються цією організованою групою.

Таким чином, ОСОБА_11 , невстановлена особа співорганізатор, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та інші невстановлені розслідуванням особи, дійшли попередньої змови та домовилися про скоєння злочинів у складі організованої групи до початку їх вчинення.

Так, відповідно до злочинного умислу ОСОБА_11 та невстановленої особи співорганізатора, домовилися щодо вчинення тяжких та особливо тяжких корисливих злочинів - заволодіння чужим майном, незаконні дії передбачали обман, що виявлявся:

- у спонуканні здійснювати торгові операції на фондовому ринку різними фінансовими інструментами, зокрема бінарними опціонами (контрактами на різницю цін), валютою, криптовалютою, тощо (далі - фінансовими інструментами), з використанням спеціально розроблених учасниками організованої групи псевдотрейдингових та інвестиційних платформ, або з використанням реальних назв інвестиційних платформ або без таких платформ, з метою отримання прибутку;

- у начебто поверненні викрадених коштів, які були раніше інвестовані потерпілими у криптовалюту або інші фінансові інструменти.

Заволодіння коштами громадян повинно було вчинятися з використанням електронно-обчислювальної техніки, спеціально розроблених та створених учасниками організованої групи Інтернет-сайтів, псевдотрейдингових платформ, які постійно адмініструвалися (проводився комплекс заходів щодо підтримки чіткого функціонування платформ, їх працездатності, швидкої роботи, зручності для користування, зміна назв та посилань з метою приховування протиправної діяльності, використання незахищених протоколів з?єднань типу «http», тощо), створених імітаційних веб ресурсів, назви яких у домені містили реальні дані веб платформ, що здійснюють аналітичне дослідження фінансових ринків, криптовалют, дають змогу об?єднати декілька криптогаманців для більш зручного відстеження наявних на них коштів та проведених транзакцій, а також програмного забезпечення, які:

- створювали у потерпілих уяву про те, що насправді торгівля відбувається, про правильність їх дій щодо внесення коштів;

- забезпечували доступ до персональних даних потерпілих, в тому числі й відомостей про наявність коштів на рахунках, вчинені розрахункові операції;

- створювали хибну уяву у потерпілих про те, що внесені ними кошти дійсно залучені до торгівлі фінансовими інструментами та подальшого отримання прибутку;

- створювали хибну уяву про можливість контролю віртуальних активів та подальшого їх виведення на власні гаманці, у тому числі із нарахованими прибутками.

Досудовим розслідуванням зазначено, що злочинне угруповання користується послугами німецького провайдера «Hetzner» з виділеною окремою IP-адресою: 23.88.122.149 для маскування своєї реальної Р-адреси, але проведеними оперативно-розшуковими заходами встановлено інформацію, що під маскою зарубіжного провайдера знаходяться українські IP-адреси, переважно на території м. Вінниці та м. Києва.

27.03.2025 року в період часу з 06 год. 45 хв. по 12 год. 57 хв. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2025 року у справі № 757/12299/25-к було проведено обшук в квартирі за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності: ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_7 ).

В результаті проведення вищезазначеного обшуку було виявлено та вилучено окрім іншого:

1) Мобільний телефон марки SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI НОМЕР_2 білого кольору із сім-карткою lifecell з маркуванням НОМЕР_3 ;

2) Коробку від мобільного телефону SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_4 ;

3) Ноутбук марки «НР» сірого кольору серійний номер CN40343CPK;

4) ОСОБА_9 до абонентського номеру НОМЕР_5 ;

5) ОСОБА_9 з маркуванням НОМЕР_6;

6) Сім-картку lifecell без маркувань;

7) Упаковку від стартового пакету з номером НОМЕР_5 .

Постановою слідчого в ОВС Головного управління Національної поліції України ОСОБА_16 від 27.03.2025 року, вказані речі, вилучені у ході обшуку у ОСОБА_6 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000297 від 01.02.2024 року.

28.03.2025 року (клопотання датоване 27.03.2025 року) прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за у кримінальному провадженні № 0000297 від 01.02.2024 року, із забороною відчуження, розпорядження та користування на речі, вилучені у ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) Мобільний телефон марки SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI НОМЕР_2 білого кольору із сім-карткою lifecell з маркуванням НОМЕР_3 ;

2) Коробку від мобільного телефону SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_4 ;

3) Ноутбук марки «НР» сірого кольору серійний номер CN40343CPK;

4) ОСОБА_9 до абонентського номеру НОМЕР_5 ;

5) Карткотримач lifecell з маркуванням НОМЕР_6;

6) Сім-картку lifecell без маркувань;

7) Упаковку від стартового пакету з номером НОМЕР_5 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15.04.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено їх відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Слід зазначити, що у даному провадженні арешт майна накладено з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, що по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів представника стосовно того, що дозволу на вилучення речей, на арешті яких наполягає прокурор, ухвалою суду не було надано, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України передбачено, що при обшуку слідчий, прокурор має право тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Обмежень щодо права слідчого вилучати лише ті речі, які зазначені в ухвалі суду про надання дозволу на проведення обшуку, дана норма права не містить, а тому підстави вважати, що прокурором було порушено порядок проведення тимчасового вилучення майна, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, обшук було проведено 27.03.2025 року. З клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене під час обшуку майно прокурор звернувся до Печерського районного суду міста 28.03.2025 року, дата зазначається на клопотанні, тобто на наступний день після проведення обшуку та вилучення майна.

Вказані відомості, що містяться у матеріалах провадження, засвідчують факт дотримання стороною обвинувачення визначених законом строків для звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за у кримінальному провадженні № 0000297 від 01.02.2024 року та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на речі, вилучені у ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) Мобільний телефон марки SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI НОМЕР_2 білого кольору із сім-карткою lifecell з маркуванням НОМЕР_3 ;

2) Коробку від мобільного телефону SAMSUNG моделі S23 ULTRA IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_4 ;

3) Ноутбук марки «НР» сірого кольору серійний номер CN40343CPK;

4) ОСОБА_9 до абонентського номеру НОМЕР_5 ;

5) Карткотримач lifecell з маркуванням НОМЕР_6 ;

6) Сім-картку lifecell без маркувань;

7) Упаковку від стартового пакету з номером НОМЕР_5 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , -залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

=