Справа № 711/2811/25
Номер провадження 1-кп/711/373/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду

м. Черкаси кримінальне провадження № 0000278 від 13.03.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мала Смілянка Смілянського району Черкаської області, громадянина України, українця, офіційно не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше судимого: 01.11.2024 Соснівським районним судом м. Черкаси за ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи засудженим протягом року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 309 КК України, у невстановлений в ході досудового розслідування період часу, по вул. Героїв Дніпра у м. Черкаси, на узбіччі, шляхом знахідки, придбав без мети подальшого збуту один згорток, обгорнутий клейкою ізоляційною стрічкою рожевого кольору, всередині якого знаходився поліетиленовий пакетик із вмістом особливо небезпечної психотропної речовини, та з моменту придбання зберігав його при собі для власного вживання без мети збуту.

У подальшому ОСОБА_4 , маючи умисел на незаконне зберігання без мети збуту раніше придбаної ним кристалічної речовини, незаконно зберігав її при собі у передній лівій кишені куртки, в котру був одягнутий.

13.03.2025, близько 16:20 години, перебуваючи поблизу будинку № 19 по вул. Героїв Дніпра у м. Черкаси, ОСОБА_4 був помічений працівниками поліції,які виконували службові обов`язки по забезпеченню громадського порядку на території м. Черкаси, після чого, в ході застосування до останнього превентивних заходів, повідомив, що зберігає при собі заборонені до обігу речовини.

Так, 13.03.2025, у період часу із 18:37 години до 19:09 години, в ході затримання ОСОБА_4 в порядку ст. 298? КПК України, останній добровільно видав працівникам поліції, діставши із передньої лівої кишені куртки, в яку був одягнутий, один згорток, обгорнутий клейкою ізоляційною стрічкою рожевого кольору, всередині якого знаходився поліетиленовий пакетик із кристалічною речовиною, яка відповідно до висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів СЕ-19/124-25/4224-НЗПРАП від 26.03.2025 містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, масою 0,346 г, яку ОСОБА_4 незаконно зберігав для власного вживання без мети збуту.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією ж статтею.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доведена зібраними під час досудового розслідування доказами, обвинувачений повністю визнав свою вину та не оспорює фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, а тому вважає недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. З огляду на викладене, просив суд обмежитись дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого, документів, що стосуються процесуальних витрат та долі речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисникОСОБА_5 із запропонованим прокурором порядком та обсягом дослідження доказів погодилися.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, визнав у повному обсязі, однак від давання показань відмовився на підставі ст. 63 Конституції України.

З огляду на позицію сторін кримінального провадження щодо порядку та обсягу дослідження доказів, суд здійснив судовий розгляд у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, та вирішив обмежитись дослідженням відомостей, що характеризують обвинуваченого, а також документів, що стосуються процесуальних витрат та долі речових доказів.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини чи визнає їх під примусом.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Суд долучив до матеріалів судового провадження та дослідив надані стороною обвинувачення докази, які характеризують особу обвинуваченого, та стосуються процесуальних витрат і речових доказів, зокрема:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000278 від 31.03.2025 про внесення відомостей за фактом виявлення у ОСОБА_4 та вилучення одного поліетиленового пакетика із кристалічною речовиною;

- електронний рапорт ЧРУП ГУНП в Черкаській області від 13.03.2025 про виявлення в ОСОБА_4 згортку із Альфа-PVP;

- протокол затримання ОСОБА_4 на підставі ст. 298-2 КПК України за участю захисника ОСОБА_5 , відповідно до якого у ОСОБА_4 виявлено та вилучено один поліетиленовий пакетик із кристалічною речовиною, з додатками до протоколу у виді фотозображення та відеозапису;

- довідку про вартість проведення експертизи № СЕ-19/124-25/4224-НЗПРАП від 26.03.2025 на суму 1591,8 грн;

- висновок експерта № СЕ-19/124-25/4224-НЗПРАП від 26.03.2025, відповідно до якого вилучена у ОСОБА_4 речовина містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, масою 0,346 г;

- постанову від 26.03.2025 про визнання речовим доказом вилученого у ОСОБА_4 згортка та квитанцію № 8119 про здачу речового доказу на зберігання в кімнату зберігання речових доказів при Черкаському РУП ГУНП в Черкаській області;

- копію паспорта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- вимоги про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, відповідно до яких останній засуджений 01.11.2024 Соснівським районним судом м. Черкаси за ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 1 рік;

- довідку КНП «Смілянська міська лікарня» про те, що ОСОБА_4 не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога;

- інформацію Черкаського районного відділу № 3 філії Державної установи «Центр пробації» про перебування ОСОБА_4 на обліку з 16.12.2024 по теперішній час;

- копію вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.11.2024, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 3.03.2025 (справа № 712/3976/25) про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці, тобто до 31.05.2025;

- копію постанови від 13.03.2025 про звільнення затриманого ОСОБА_4 .

Також за клопотанням сторони захисту суд долучив до матеріалів судового провадження та дослідив характеристику ОСОБА_4 з місця проживання, відповідно до якої обвинувачений характеризується позитивно.

Перевіривши встановлені органом досудового розслідування обставини, які не викликають сумніву у їх об`єктивності та не оспорюються учасниками судового провадження, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, тобто у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, вчиненому протягом року після засудження за цією ж статтею, доведена повністю.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості у суспільстві.

За змістом статей 50, 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення однорідного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі та усвідомив неправомірність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому, висловивши щирий жаль з приводу вчиненого, та засудив свою поведінку.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України, не встановлено.

Разом з тим, відповідно до приписів ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Проте, як вбачається з обвинувального акту, така обтяжуюча покарання обставина як рецидив злочинів обвинуваченому не висувалася, незважаючи на наявність в останнього незнятої та непогашеної судимості за умисне кримінальне правопорушення.

Таким чином, суд не може самостійно виходити за межі пред`явленого обвинувачення в частині можливого погіршення становища обвинуваченого. Отже, дотримуючись позиції державного обвинувачення, суд не встановив передбачених ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання, оскільки така обтяжуюча обставина як рецидив злочинів перебуває поза межами висунутого обвинувачення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 (справа

№ 214/4920/16-к, провадження № 51-2920 км 18).

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що засноване на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що обвинувачений визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії, що свідчить про розуміння особою тяжкості наслідків своїх дій та демонструє щире розкаяння, оскільки обвинувачений дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Також суд зазначає, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20).

З огляду на вказані обставини, позиція обвинуваченого з приводу повного визнання вини і надання під час досудового розслідування показань не свідчить про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як активне сприяння у розкритті злочину.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, вчинення нового злочину під час іспитового строку за попереднім вироком, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 309 КК України.

Це узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 13.09.2022 у справі № 686/24681/18 (провадження № 51-331км19), по те, що призначення основного покарання у виді позбавлення волі засудженому за вчинення кримінального правопорушення у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією цієї норми, не є м`яким з урахуванням, зокрема, конкретних обставин події та посткримінальної поведінки обвинуваченого, а саме: беззастережне визнання ним своєї вини; надання зізнавальних показань; подання клопотання про дослідження доказів під час судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК; неодноразове вибачення перед потерпілими та їхніми родичами; добровільне часткове відшкодування шкоди, завданої потерпілим внаслідок вчиненого злочину, тощо.

Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України до обвинуваченого суд не вбачає у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці правові норми можуть бути застосовані.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією суду та здійснюється на підставі внутрішнього переконання судді і оцінки особистості обвинуваченого з метою досягнення саме мети, визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості і запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення є винятковим покаранням, яке застосовується щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

За ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст. 71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

При застосуванні правил ст. 71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Аналогічна позиція викладена у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 25.06.2018 (справа № 511/37/16-к), постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 24.05.2018 (справа № 310/3080/16-к), постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №128/5484/13-к.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення до повного відбуття покарання за вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.11.2024, яким він був засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, суд вважає за необхідне призначити йому остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

При цьому, за правилами складання покарань за сукупністю вироків, передбачених ч. 1 ст.72 КК України, менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи зі співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі. Отже, невідбуте менш суворе покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі відповідатиме більш суворому покаранню у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому слід слід обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання засудженого.

Як установлено, ОСОБА_4 був затриманий на підставі ст. 298-2 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення 13.03.2025 та ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 31.03.2025 йому обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до 31.05.2025. У подальшому ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.05.2025 ОСОБА_4 продовжено строк тримання під домашнім арештом на 2 місяці.

Підстав для зміни чи скасування застосованого запобіжного заходу суд не вбачає і вважає за необхідне залишити його до набрання вироком законної сили з метою уникнення ризиків щодо ухилення обвинуваченого від виконання вироку суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, у зв`язку із чим в строк призначеного ОСОБА_4 покарання слід зарахувати строк запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із розрахунку, що три дні домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування не застосовувалися.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 124 КПК України із обвинуваченого на користь держави необхідно стягнути документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 1591,8 грн.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 349, 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, із врахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.11.2024, та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання засудженого.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України, в строк призначеного ОСОБА_4 покарання зарахувати строк запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із розрахунку, що три дні домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта на загальну суму 1598,8 грн.

Речові докази у справі:

- один поліетиленовий пакетик із кристалічною речовиною, яка містить у своєму складі психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, який поміщено до сейф-пакету № CRI1192502, і передано до камери зберігання речових доказів при Черкаському районному управлінні поліції ГУНП в Черкаській області знищити.

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після спливу строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити, що вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1