Номер провадження: 11-кп/813/1027/25
Справа № 504/3446/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.10.2024 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нападенці Фалештинського р-ну республіка Молдова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , приватного підприємця, раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, у кримінальному провадженні за № 0000010 від 01.05.2024 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, та йому призначено покарання, у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000,00 гривень (п`ятдесят одну тисячу гривень).

Згідно оскаржуваного вироку

У 2013 - 2014 роках, точний час судом не встановлено, у ОСОБА_7 виник протиправний умисел спрямований на забудову самовільно зайнятої земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, що розташована біля земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0003 за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, ОСОБА_7 у період з 2013 року по 2014 рік, більш точний час судом не встановлено, з метою реалізації свого злочинного умислу, щодо забудови самовільно зайнятої земельної ділянки, перебуваючи на земельній ділянці орієнтовною площею 0,1 га, що розташована біля земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0003 за адресою: АДРЕСА_2 , всупереч вимог ст. 14 Конституції України, ст. ст. 116, 124,125 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», усвідомлюючи відсутність будь-яких законних підстав для зайняття земельної ділянки та будівництва на ній будівель чи споруд, за відсутності відповідних дозвільних та правовстановлюючих документів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, бажаючи їх настання, самовільно зайняв цю земельну ділянку та самовільно із залученням інших осіб, які не були обізнані із його злочинними намірами, побудував на цій земельній ділянці будівлю - ангар площею 950,4 кв.м. для особистих потреб, який в подальшому почав використовувати.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає зміні з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через надмірну суворість, мотивуючи апеляційну скаргу наступним:

- суд, при призначенні покарання, не прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який вину визнав у повному обсязі, щиро кається, раніше не судимий. Водночас зазначає, що обвинувачений розуміє, що його дії є порушенням законодавства, оскільки займав земельну ділянку без дозвільних документів, що свідчить про його критичну оцінку своїх дій;

- суд першої інстанції не приділив уваги поясненням обвинуваченого, який наголошував, що вживав заходи для запобігання кримінальному правопорушенню, здійснював дії передбачені законодавством, а саме: замовив технічний звіт, звертався до органу місцевої влади з проханням виділити йому вказану ділянку під забудову, що підтверджується витягом з рішення Красносільської сільської ради від 12.09.2013 року.

Посилаючись на вказані доводи, захисник просить вирок в частині призначення покарання змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного судуобвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок залишити без змін.

Представник потерпілого Красносільська ОТГв судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду не подавав, на підставі чого колегія суддів вирішила проводити апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повніймірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням зі сторонами судового розгляду, суд першої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 197-1 КК України, як самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Щодо встановлених фактичних обставин та кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційні скарги не подавались, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває, має похилий вік.

Також суд врахував досудову доповідь органу пробації, згідно якої ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення є середнім, та середній рівень небезпеки для суспільства останнього, що свідчить про можливість виправлення останнього без позбавлення чи обмеження волі.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого та не передбачена ст. 66 КК України є визнання обвинуваченим вини у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Водночас, суд не визнав обставину, що пом`якшує покарання щирого каяття, оскільки обвинувачений не вжив будь-яких дій щодо усунення негативних наслідків вчиненого, так як обвинувачений продовжує використовувати на самовільно зайнятій земельній ділянці самовільно збудовану будівлю - ангар площею 950, 4 кв.м. для особистих потреб, на цей час утримує там свійських тварин, про що повідомив суду. Жодних намагань особи виправити наслідки вчиненого судом не встановлено, а самовільне захоплення ділянки триває, щонайменше з 2014 року.

Вказані обставини, на переконання суду 1-ої інстанції, не свідчили про щире каяття обвинуваченого та розцінювались судом виключно, як намагання обвинуваченого пом`якшити покарання за вчинене діяння, що в очах пересічного спостерігача навпаки посилює суспільну небезпеку особи.

За таких обставин, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому за вчинене ним кримінальне правопорушення найм`якіший вид покарання у виді штрафу, проте ближче до його максимальних меж, що визначені у санкції ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Так, згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту про призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання, з огляду на те, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, врахувавши всі дані про особу обвинуваченого, мав підстави для призначення покарання у вигляді штрафу розміром 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Так, суд 1-ої інстанції не надав оцінки тому, що згідно матеріалів кримінального провадження, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є: повне визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненому злочині, щире каяття у цьому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Окрім того, є слушними доводи обвинуваченого про вжиття ним заходів для запобігання кримінальному правопорушенню, оскільки він здійснював передбачені законодавством дії, необхідні для отримання у користування земельної ділянки, а саме: замовив технічний звіт, звертався до органу місцевої влади з проханням виділити йому вказану ділянку під забудову, що підтверджується витягом з рішення Красносільської сільської ради від 12.09.2013 рокута отримати у користування до теперішнього часу земельну ділянку не зміг через відсутність генерального плану розвитку села, який був затверджений лише в 2024 році.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова ВС від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к).

Згідно відомостей про особу ОСОБА_7 , віндо скоєння кримінального правопорушення не порушував закон, є особою похилого віку та на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має чотирьох повнолітніх дітей, є головою фермерського господарства «Меринос», згідно доповіді органу пробації ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення є середнім, та середній рівень небезпеки для суспільства останнього, що свідчить про можливість виправлення останнього без позбавлення чи обмеження волі (а.с. 68-70).

Зазначені обставини висвітлюють спосіб життя ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення та свідчать, що ризики повторного вчинення злочину та небезпека для суспільства не є високими.

У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Таким чином, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який усвідомив протиправність своєї злочинної поведінки, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, повне визнання вини, відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставини скоєного кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_7 являється раніше не судимою особою, жодним чином не перешкоджав слідству, а навпаки активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, є особою похилого віку, апеляційний суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Апеляційний суд вважає, що призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміну судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 417 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про те, що з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, суд 1-ої інстанції мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_7 менш суворе покарання у виді штрафу не в максимальних межах санкції статті та вважає, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого будуть досягнуті призначенням йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції, в частині призначення покарання - зміні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.10.2024 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, у кримінальному провадженні за № 0000010 від 01.05.2024 року в частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень (сімнадцять тисяч гривень).

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4