У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000245, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Баштанка Миколаївської області, зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та їй призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Ухвалено, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, застосувати до ОСОБА_5 обмежувальний захід та покласти на неї обов`язок пройти програму для кривдників протягом 2 місяців.

Ухвалено, запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2025 року, пом`якшити покарання та призначити покарання у виді мінімального розміру штрафу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вважає вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2025 року незаконним та необґрунтованим з підстав неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі сторона захисту зазначає, що ОСОБА_5 визнала свою вину у вчиненому, сприяла розкриттю злочину, що, відповідно до вимог закону, є обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованого діяння. З урахуванням цих даних, а також особи обвинуваченої, апелянт вважає за можливе пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України та вважає, що покарання у вигляді штрафу буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховані дані, які характеризують обвинувачену. Зокрема, вона має на утриманні малолітню дитину, яку виховує самостійно, оскільки батько дитини перебуває на військовій службі. Повністю визнавши свою вину, ОСОБА_5 щиро розкаялась, просила вибачення у потерпілої ОСОБА_8 и, з якою сторони примирилися, та наразі підтримують між собою стосунки як мати та донька.

Захист також наголошує, що діяння, у вчиненні якого обвинувачена визнана винною, належить до кримінальних проступків. Як повідомила сама ОСОБА_5 , вона гарантує сплату грошових коштів у разі призначення їй покарання у виді штрафу.

На переконання апелянта, наведені обставини не були належним чином враховані судом першої інстанції при постановленні вироку, що надає підстави для його зміни в частині призначеного покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

07.08.2023 р. о 21.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи по АДРЕСА_1 , умисно нанесла ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є її донькою та мешкає з нею спільно, декілька ударів (точна кількість не встановлена, але не менше дев`яти) тупим твердим предметом (палицею) в область лівої верхньої кінцівки, лівої лопатки та обох нижніх кінцівок потерпілої, чим заподіяла ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синців лівої верхньої кінцівки, синців та саден в ділянці лівої лопатки, синців та саден обох нижніх кінцівок, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме нанесення умисних легких тілесних ушкоджень.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення, яке є кримінальним проступком, пов`язане із заподіянням тілесних ушкоджень малолітній дитині, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, заміжня, характеризується посередньо, має на утриманні малолітню дитину, на лікуванні у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувала, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставин, обтяжують покарання, а саме вчинення злочину щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах, та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, а також відсутність її щирого каяття у вчиненому, тривале жорстоке поводження з потерпілою.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії обвинуваченої кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. у справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних проступків, раніше не судима, одружена, має на утриманні малолітню дитину, не працює, за місцем мешкання характеризується посередньо, встановлено відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставин, які обтяжують покарання - вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, воно відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Крім цього, при призначенні покарання, суд першої інстанції врахував й сукупність обставин, що характеризують вказане кримінальне правопорушення, зокрема форму вини, мотив, характер вчиненого діяння, яке полягало у тривалому жорсткому поводженню з малолітньою дитиною та дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді громадських робіт в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України.

Крім того, слід зазначити, що судовий розгляд вказаного провадження відбувся у спрощеному провадженні, судом при призначенні покарання враховано показання потерпілої ОСОБА_9 , яка повідомляла, що мати постійно з нею свариться, кричить наносить удари та казала, що віддасть до Інтернату. Зазначала, що конфлікти були з навчання та через те, що не хотіла сидіти з малою дитиною. Як покарання мати забирала телефон, що перешкоджали дистанційному навчанню в умовах воєнного стану. Аналогічне підтверджується інформацією зі школи. Судом надано вірну оцінку даним про те, що дитина вилучена з родини рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.02.2025 р., мати з дитиною не спілкується, не приїжджає до неї та не допомагає їй.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, з урахуванням характеру вчинених обвинуваченою дій відносно малолітньої дитини, їх суспільної небезпечності та наслідків, відношення до скоєного, даних про особу обвинуваченої, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, цілком обґрунтовано та вмотивовано призначив обвинуваченій, за вчинене кримінальне правопорушення, покарання у виді громадських робіт, яке відповідає характеру і ступеню його тяжкості, всім обставинам кримінального провадження, і є необхідним для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, як це передбачено у ст. ст. 65, 66, 67 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо необхідності та доцільності обраного покарання, не підтверджують наявності істотних помилок при його призначенні, а тому не дають підстав вважати вирок таким, що потребує зміни.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2025 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3