Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/2863/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому розгляді кримінальне провадження № 0000699 за підозрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацюючого, одруженого, має на утриманні шість неповнолітніх дітей;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 , 06.09.2024 приблизно о 20 год. в господарстві АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що його син ОСОБА_8 , не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, в порушення вимог підпункту ґ) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі Правила дорожнього руху), допустив останнього до керування мотоциклом LIFAN LF200-10M SR220-4V, номер рами НОМЕР_1 , який на момент події незареєстрований у встановленому законом порядку в уповноваженому органі МВС, шляхом надання ним, як особою у володінні якої перебуває транспортний засіб, дозволу своєму сину ОСОБА_8 на керування та здійснення руху на зазначеному мотоциклі для поїздки в с. Цепцевичі Сарненського району Рівненської області.

В подальшому за вищевказаних обставин ОСОБА_8 06.09.2024 приблизно о 22 год. 00 хв. у темну пору доби, керуючи технічно справним мотоциклом LIFAN LF200-10M SR220-4V, номер рами НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Андрія Приступи, поблизу буд. №14 в с. Тріскині Сарненського району Рівненської області, зі сторони с. Яринівка Сарненського району Рівненської області в напрямку до с. Цепцевичі Сарненського району Рівненської області, зі швидкістю приблизно 110 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху по умовах видимості дороги, яка повинна була становити 41,8 км/год, та перевищує допустиму швидкість руху в населеному пункті, яка становить 50 км/год, в порушення вимог підпунктів а), б), ґ) пункту 2.1, підпунктів б), г), пункту 2.3, підпункту в) пункту 2.9, пункту 12.2, пункту 12.3, пункту 12.4 Правил дорожнього руху, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи без мотошолома, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, не впорався з керуванням транспортним засобом, з моменту виявлення небезпеки для руху у вигляді неповнолітнього пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину зліва на право по ходу руху мотоцикла, яку він міг об`єктивно виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд мотоцикла на пішохода, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду при русі з максимально допустимою швидкістю руху за умовами видимості дороги 41,8 км/год, шляхом зупинки керованого транспортного засобу до лінії руху пішохода при своєчасному прийнятті мір до реагування.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , отримала тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в КНП «Сарненська центральна районна лікарня» Сарненської міської ради.

Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ст. 287 КК України, як допуск до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, що спричинило потерпілому смерть.

Суд визнає обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення. Встановлені судом обставини повністю підтверджується наступними дослідженими доказами.

Обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованих йому діяннях визнав повністю та щиро розкаявся, дав повні та детальні пояснення про обставини вчинення кримінальних правопорушень. Суд переконався в тому, що допитаний обвинувачений докладно, послідовно, переконливо, несуперечливо давав показання про обставини вчинення кримінальних правопорушень, його показання підтверджують викладені в обвинувальних актах фактичні обставини кримінальних правопорушень, що виключає можливість самообмови.

Потерпіла ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_6 підтвердили вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, вказали, що останній вчинив дії на відшкодування шкоди.

Інші докази стосовно фактичних обставин справи у судовому слідстві відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувались, так як учасниками судового розгляду не оспорювались, судом з`ясоване правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд враховує практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголошував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Суд враховує, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, що, зокрема, виражається і в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Суд враховує, що за місцем проживання обвинувачений характеризуються позитивно, як особа, на яку скарги до місцевої ради не надходили.

Як обставини, які пом`якшують покарання, суд приймає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлено.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; та вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, у виді штрафу.

Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що призначити міру покарання обвинуваченому слід в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений ним злочин у виді штрафу, на рівні середини, враховуючи сукупність обставини, що пом`якшують покарання та характеристику за місцем проживання.

Саме таке покарання, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34000 (тридцяти чотирьох тисяч) гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, на строк 1 (один) рік.

Документи кримінального провадження зберігати в суді.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: