ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/761/25 Справа № 629/4227/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2023 року за ч.2 ст.121 КК України відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова Харківської області, громадянина України, який має на утриманні малолітніх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого, працюючого продавцем непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_13 , зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання.

Зараховано на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання час його попереднього ув`язнення з 24.06.2019 року по 19.03.2020 року день за день.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 24 533 (двадцять чотири тисячі п`ятсот тридцять три) гривні 44 (сорок чотири) копійки, в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, а всього 524 533 (п`ятсот двадцять чотири тисячі п`ятсот тридцять три) гривні 44 (сорок чотири) копійки.

Судом встановлено, що 19.06.2019 приблизно о 01:30 годині ОСОБА_8 знаходився у квартирі АДРЕСА_2 своєї знайомої ОСОБА_14 , розташованої у будинку АДРЕСА_3 .

Помітивши на телефоні ОСОБА_14 повідомлення від раніше не знайомого йому ОСОБА_15 , ОСОБА_8 вирішив з`ясувати у останнього характер стосунків між ним та ОСОБА_14 та з цією метою по телефону викликав його у двір до вищевказаного будинку.

Приблизно о 02:00 годині ОСОБА_8 вийшов з квартири на вулицю до вказаного будинку, де за його ініціативи між ним та ОСОБА_15 на ґрунті особистих неприязних стосунків, обумовлених телефонним повідомленням ОСОБА_15 на телефон ОСОБА_14 , виникла сварка, під час якої у ОСОБА_8 виник умисел на заподіяння ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, при цьому ОСОБА_8 , будучи майстром спорту з вільної боротьби, володіючи технічними прийомами та спеціальними навичками, у тому числі, що виводять особу з рівноваги, мав явну перевагу у вазі тіла та фізичній силі перед ОСОБА_15 .

В ході сварки ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння у вигляді умисного застосування фізичного насильства, діючи з непрямим умислом, з великою силою, умисно наніс удар кулаком в нижню щелепу ОСОБА_15 , від якого останній впав на асфальт.

Умисно завдаючи без будь-якого попередження удар з великою силою кулаком в життєво важливий орган, тобто в голову потерпілому ОСОБА_15 , який цього не очікував і не спроможний був захищатися, ОСОБА_8 з урахуванням своїх фізичних даних розраховував на особливу силу удару і такі можливі наслідки, як різке падіння потерпілого й удар головою об асфальт, від чого його здоров`ю буде спричинена тяжка шкода, тобто усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.

В результаті вказаних дій ОСОБА_15 вдарився головою об асфальт, втратив свідомість та отримав тяжку закриту черепно-мозкову травму у вигляді: садна в потиличній ділянці по серединній лінії і правіше від неї в 7 см догори від кордону росту волосся (6x5,7 см) з крововиливом в м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в цій області, лінійно-зигзагоподібного перелому кісток основи черепу, який починається на потиличній кістці по серединній лінії і йде косо вправо і донизу та закінчується в правій середній черепній ямці (загальною довжиною близько 11 см), крововиливів під м`які мозкові оболонки головного мозку (субарахноїдальний крововилив), які утворились внаслідок його падіння з висоти власного зросту на площину і ударом потиличною ділянкою об неї з наданням тілу прискорення, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; синець на нижній щелепі зліва на рівні 3-5 зубів (4x2,5 см) відноситься до легких тілесних ушкоджень. 21.06.2019 ОСОБА_15 від отриманих тілесних ушкоджень помер у медичному закладі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як нанесення умисних тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок суду у частині визначеної судом кваліфікації його дій. Вважає за необхідне перекваліфікувати їх з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_16 свідомо його провокував під час конфлікту, ображав його і внаслідок таких дій він дійсно наніс потерпілому удар у щелепу, не бажаючи настання тяжких наслідків, тим більш смерті і не застосовував ніяких навичок, отриманих ним під час занять професійним спортом. Оскільки слідчий не проводив за участю обвинуваченого слідчого експерименту, він не зміг на місці ще раз відтворити події та пояснити характер своїх дій.

Після завдання удару ОСОБА_17 піднявся, сидів на лавці та не просив допомоги.

Апелянт стверджує, що суд недостатньо звернув увагу ані на висновки СМЕ, ані на пояснення допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_18 , які свідчать про те, що причиною смерті ОСОБА_19 стало його падіння потиличною частиною на асфальтовану поверхню, а синець на щелепі є наслідком удару та причиною прискорення тіла під час падіння і це тілесне ушкодження кваліфіковане як легке.

Зауважує, що щиро кається у скоєному, визнає та готовий сплачувати визначену у вироку суду компенсацію за спричинену моральну та матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_6 і не зміг це зробити з огляду терміну перебування його під вартою.

Захисник ОСОБА_9 у поданій апеляційній скарзі також просить змінити вирок, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання з урахуванням положень ст. 75 КК України.

Захисник наводить аналогічні за змістом із апеляційною скаргою обвинуваченого доводи щодо наявності іншого умислу у ОСОБА_8 під час конфлікту із потерпілим ОСОБА_20 , відсутність мети спричинити смерть потерпілому та безпідставність тверджень застосування під час удару у щелепу потерпілого отриманих у професійному спорті навичок, щодо судово-медичної експертизи про причини настання смерті ОСОБА_19 внаслідок удару потиличною частиною голови об асфальтовану поверхню, а також, щодо щирого каяття обвинуваченого у скоєному, добровільну явку до органів поліції зранку після подій, намір відшкодувати потерпілій ОСОБА_6 завданої моральної та матеріальної шкоди, наявність на утриманні малолітніх дітей та відсутність судимостей.

У своїх апеляційних скаргах потерпіла ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_5 , не оспорюючи встановлених вироком суду обставин вчинення ОСОБА_8 злочину, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України, просять скасувати вирок суду у частині розміру призначеного покарання та постановити новий вирок у цій частині, призначивши ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Вважають, що призначене обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років не відповідає тяжкості скоєного тим кримінального правопорушення та характеристиці особи.

Потерпіла, зокрема, зауважує про зухвалу поведінку ОСОБА_8 під час судового засідання у суді першої інстанції та спроби затягнути розгляд справи, зазначає про існування інших кримінальних проваджень щодо нього, що свідчить про стійку антисоціальну поведінку останнього.

Представник державного обвинувачення звертає увагу на те, що обвинувачений спровокував конфлікт із ОСОБА_20 , користуючись фізичною перевагою над тим, хоча, мав можливість покинути місце подій та піти. Дочекавшись, коли потерпілий став також агресивно реагувати у відповідь, зненацька наніс удар із дуже значною силою, що категорично свідчить про намір позбавити потерпілого життя.

Прокурор зауважує про відсутність щирого каяття ОСОБА_8 , що виключає можливість призначення мінімального покарання за санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали свої апеляційні скарги, частково просили перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України на виконання вказівок Верховного Суду. Задовольнити клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України звільнивши ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Прокурор ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_6 заперечували проти звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КПК України, оскільки на даний час стосовно нього розглядаються інші справи за ст. 190 КК України, що на переконання прокурора відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України прериває перебіг давності.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши у межах доводів поданих апеляційних скарг сторін матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

Не погодившись з прийнятим рішенням, обвинувачений, його захисник, прокурор та потерпіла подали апеляційні скарги.

За результатом розгляду, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисниці були задоволені; у задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої було відмовлено.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України змінено. Перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України. Призначено ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 3 роки.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишено без змін.

За результатами розгляду касаційних скарг потерпілої та прокурора, постановою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року касаційні скарги потерпілої та прокурора задоволено частково та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року відносно ОСОБА_8 було скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В своїй постанові Верховний Суд зазначив щодо перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 119 КК України наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , не погодившись із вироком суду першої інстанції, оскаржили його в апеляційному порядку, просили перекваліфікувати дії ОСОБА_8 зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 119 ч. 1 КК України.

Сталою судовою практикою визначено, що розмежування складів злочинів, передбачених ст. 121 ч. 2 та ст. 119 ч. 1 КК України здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень (постанови Верховного Суду, ухвалені у провадженнях № 51 6829 км 18, № 51 649 км 18, № 51 2941 км 18, № 51 - 1147 км 19, постанови Верховного Суду України, ухвалені у справах № 5 8 кс 13, № 5 4 кс 15, № 5 25 кс 15).

У цьому контексті необхідно ретельно проаналізувати не лише об`єктивні, а й суб`єктивні ознаки складу злочину, оскільки саме суб`єктивна сторона складу злочину становить основний критерій розмежування вбивства через необережність (ст. 119 КК України) та умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ст. 121 ч. 2 КК України).

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Щодо вбивства з необережності та його суб`єктивної сторони, то воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ст. 121 ч. 2 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу такого злочину, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій і непрямій формі.

Судами неодноразово констатувалося, що настання смерті після спричинення особі тілесних ушкоджень, ударів тощо, внаслідок яких потерпілий впав й вдарився головою об тверду поверхню слід кваліфікувати за ст. 119 ч. 1 КК України (постанова колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 липня 2024 року, справа № 307/1370/20, провадження № 51-794 км 23).

Перевіривши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 діяння, безпосередньо дослідивши в судовому засіданні письмові докази у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції, пославшись на практику касаційного кримінального суду, дійшов до висновку про необхідність перекваліфікувати його дії зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 119 ч. 1 КК України з огляду на таке.

Врахувавши встановлені судом першої інстанції обставини, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_8 наніс удар у нижню щелепу ОСОБА_15 , від якого останній упав та вдарився головою об асфальтовану поверхню, отримавши тяжкі тілесні ушкодження, що і були причиною смерті ОСОБА_15 у медичному закладі.

При цьому апеляційний суд повторно під час апеляційного розгляду дослідив протокол огляду місця події з фото-таблицею від 19.06.2019, яким встановлено та оглянуто місце події відкриту ділянку місцевості, яка розташована на відстані 15 м від входу в 1й під`їзд будинку АДРЕСА_3 , і встановив, що ця ділянка є асфальтованою.

Також апеляційний суд повторно дослідив, оцінив та врахував при ухваленні рішення висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи № 12-17/140-ЛЗт/19 від 26.07.2019 на підставі даних судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_15 , 1988 р.н. Врахувавши цей висновок апеляційний суд встановив, що причиною смерті ОСОБА_15 , 1988 р.н. став набряк-набухання головного мозку, зумовлений тупою травмою голови з лінійним переломом кісток основи черепа і крововиливом під оболонки головного мозку. Вказана тяжка черепно-мозкова травма з лінійним переломом кісток основи черепу і крововиливом під оболонки головного мозку за своїм характером, взаєморозташуванням зовнішніх ушкоджень і внутрішньочерепних крововиливів вказує на те, що вона утворилася внаслідок падіння ОСОБА_15 з висоти власного зросту на площину і удару потиличною ділянкою об неї з наданим тілу прискоренням, не виключено, що внаслідок травматичної дії в область нижньої щелепи зліва, де мається синець. Тяжка черепно-мозкова травма з переломом кісток основи черепу і крововиливом під оболонки головного мозку у ОСОБА_15 утворилася при падінні його з висоти власного зросту з наданим тілу прискоренням і ударом потиличною частиною голови об плоску тверду поверхню (не виключено, що з асфальтним чи асфальтно-бетонним покриттям). Тілесні ушкодження, що виявлені в ході проведеної експертизи трупа ОСОБА_15 (за винятком тих, що утворилися при медичних маніпуляціях) мають однаковий строк давності утворення і могли бути отримані в умовах однієї події - в період часу між 2 та 3 годинами 19.06.2019.

Апеляційний суд врахував і пояснення експерта ОСОБА_21 , надані в суді першої інстанції, який підтвердив аналогічну причину смерті ОСОБА_15 , зазначивши в судовому засіданні, що було два травмуючих фактори: у нижній щелепі та в потиличній ділянці голови. Травма голови могла утворитися від падіння з висоти власного зросту, враховуючи розташування зовнішніх і внутрішніх ушкоджень: ззовні малося садно в потиличній ділянці і в цьому місці є лінійний перелом кісток черепу це місце прикладання сили, а крововиливи в лобних ділянках голови свідчать, що це травма прискорення, оскільки крововиливи знаходяться на протилежному боці від місця прикладання сили (в потиличній ділянці). Лінійний перелом черепу та крововилив під оболонку утворилися внаслідок падіння з наданням тілу прискорення: одночасно після падіння утворилися садно на потиличній частині голови, перелом кісток основи черепу та утворився крововилив в оболонку головного мозку. Черепно-мозкова травма з лінійним переломом та внутрішньочерепні крововиливи під оболонку головного мозку викликали набряк головного мозку.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про те, що тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть ОСОБА_15 , було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим ОСОБА_8 удару у ділянку голови ОСОБА_15 , а результатом падіння останнього й удару головою об асфальтовану поверхню, чого ОСОБА_8 , хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.

При цьому апеляційний суд врахував дані про особу ОСОБА_8 , на які посилаються прокурор та потерпіла у касаційних скаргах, щодо його спортивної підготовки та фізичної переваги, проте не визнав їх такими, що впливають на правильність кваліфікації його дії саме за ст. 119 ч. 1 КК України. Крім того, за матеріалами провадження ОСОБА_8 при вчиненні інкримінованих йому дій навики із вільної боротьби не застосовував, а наслідком нанесеного ним ОСОБА_15 удару було легке тілесне ушкодження у вигляді синця на нижній щелепі зліва.

Врахувавши зазначене, апеляційний суд вказав, що у даному конкретному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть ОСОБА_15 , а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку із чим перекваліфікував дії ОСОБА_8 зі ст. 121 ч. 2 на ст. 119 ч. 1 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо допущених апеляційним судом порушень вимог процесуального закону через дослідження за власною ініціативою письмових доказів є безпідставними, оскільки за наявності для цього підстав та вимог конкретного кримінального провадження, апеляційний суд може безпосередньо дослідити необхідні докази, враховуючи завдання кримінального провадження, вказані у ст. 2 КПК України, та необхідність дотримання інших його засад, зокрема верховенства права, презумпції невинуватості й забезпечення доведеності винуватості, і це не суперечить такій засаді кримінального провадження як диспозитивність. Відповідний підхід до застосування вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом зазначений в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 вересня 2020 року, справа № 127/19452/16-к, провадження № 51 717 км 20), а також цей підхід релевантний висновку щодо застосування норми права, сформульованому в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року, справа № 537/984/20, провадження № 51 - 1747 кмо 22.

Ухвала апеляційного суду в цій частині є законною, обґрунтованою і мотивованою, вона відповідає вимогами ст. 370, 419 КПК України.

Таким чином доводи касаційних скарг потерпілої та прокурора щодо неправильного застосування апеляційним судом положень кримінального закону у частині кримінально правової оцінки дій засудженого ОСОБА_8 за ст. 119 ч. 1 КК України, а також допущеного апеляційним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими і в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду.

Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Виходячи з викладеного колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника в частині перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК Україниобґрунтовані і підлягають задоволенню, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 , про скасування вироку суду в частині призначеного покарання з ухваленням нового з призначенням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років задоволенню не підлягають.

До початку апеляційного перегляду справи, 15.01.2025 року обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 подали до суду клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, в якому звернули увагу на постанову Верховного Суду від 10.12.2024, якою скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25.04.2024 року та зазначено, що доводи касаційних скарг потерпілої та прокурора щодо неправильного застосування апеляційним судом положень кримінального закону в частині кримінально-правової оцінки дій засудженого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України, а також допущеного апеляційним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтовані і в цій частині не підлягають задоволенню. Враховуючи, що з часу вчинення кримінального правопорушення, тобто з 19.06.2019 року, вже сплинули строки притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України, на момент розгляду справи в апеляційному суді вирок суду першої інстанції не набрав законної сили, обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 119 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України слід закрити.

В судовому засіданні прокурор та потерпіла заперечували проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження зі звільненням ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали заявлене клопотання, просили закрити провадження по справі звільнивши ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Вислухавши думку учасників судового провадження, колегія суддів вважає що воно підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 119 КК України передбачено покарання у виді карається обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Відповідно до ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

З урахуванням наведеного, строк давності для притягнення ОСОБА_8 до відповідальності за ч. 1 ст. 119 КК України сплинув 19 червня 2024 року.

Отже, станом на 12 червня 2025 року сплинув строк 5 років та закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності, ухвалений вирок щодо ОСОБА_8 не набрав законної сили, а тому він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, вирок суду скасуванню, а кримінальне провадження закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та ст. 417 КПК України.

Відповідно до ст. 285 КПК України колегією суддів роз`яснено ОСОБА_8 суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, на що обвинувачений ОСОБА_8 надав свою згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що йому зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч.2-4 ст.49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Зазначені підстави як встановлено в ході апеляційного перегляду дотримані. Матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

Дані про те, що відносно ОСОБА_8 у Первомайському міськрайонному суді Харківської області перебуває на розгляді кримінальне провадження за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 190 КК не свідчить про переривання перебігу строків давності, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком. Аналогічна правова позиція викладена у постанову Верховного Суду від 03.06.2021 року (справа № 344/7812/16-к).

Отже, наявність наведених умов є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 30.11.2022 року (Справа №734/3220/17; провадження № 51-3020км20), згідно якої суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання вини є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а тому невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченого на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України змінити.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, звільнивши ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3