Провадження № 1-кп/638/1743/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику учасників судового провадження кримінальне провадження №0000307 від 20.05.2025 року стосовно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 26.02.2025 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч.1 ст. 125 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, -

встановив:

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 засуджений вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від «26» лютого 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт. «18» квітня 2025 року працівниками Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центру пробації» в Харківській області ОСОБА_3 письмово ознайомлено із порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та наслідки їх невиконання згідно ст. 40 КВК України, попереджено про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування громадських робіт. «18» квітня 2025 року ОСОБА_3 вручено направлення до КП «Харківблагоустрій» на підставі якого останній повинен був приступити до виконання громадських робіт з «21» квітня 2025 року. Проте, ОСОБА_3 допустив порушення порядку та умов відбування покарання у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт, а саме: відповідно до повідомлення КП «Харківблагоустрій» від «24» квітня 2025 року, ОСОБА_3 не прибув за направленням уповноваженого органу з питань пробації до підприємства та не розпочинав відбування покарання. ОСОБА_3 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт, маючи реальну можливість виконувати визначені йому судом години громадських робіт, не виконав їх. Працівниками Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центру пробації» в Харківській області «28» квітня 2025 року направлено виклик ОСОБА_3 для прибуття до уповноваженого органу з питань пробації. Згідно пояснень від 28.04.2025, наданих засудженим останній не з`явився без поважної на то причин. Цього ж дня на підставі ч. 1 ст. 40 Кримінально-виконавчого кодексу України до ОСОБА_3 за порушення порядку та умов відбування покарання у вигляді громадських робіт, працівниками Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центру пробації» в Харківській області застосовано застереження у вигляді письмового попередження про те, що у разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України, однак засуджений ОСОБА_3 , не зважаючи на вказане попередження на шлях виправлення не став та знову допустив порушення умов та порядку відбування покарання, а саме: без поважних причин не з`являвся для відпрацювання встановлених йому судом громадських робіт. Таким чином, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що йому необхідно відбути покарання, призначене вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від «26» лютого 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт, в період з 18.04.2025 по сьогоднішній день, ухилився від відбування громадських робіт та не відпрацював жодної години із встановлених вироком суду 120 годин громадських робіт.

Судом встановлено, що відповідно до положень ч.2 ст.302 КПК України обвинуваченому ОСОБА_3 роз`яснено зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також те, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду кримінального провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, та ОСОБА_3 подав заяву про роз`яснення йому вказаних положень та надання добровільної згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

При цьому ОСОБА_3 подав заяву про беззаперечне визнання своєї винуватості, яка складена у присутності захисника ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, підстав для призначення розгляду у судовому засіданні даного обвинувального акту, відповідно до ч.3 ст.382 КПК України, суд не вбачає. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч.2 ст.382 КПК України.

Суд, дослідивши матеріали досудового розслідування, у тому числі документи, які засвідчують беззаперечне визнання ОСОБА_3 своєї винуватості, приходить до висновку, що він вчинив кримінальне правопорушення-проступок, передбачений ч.2 ст. 389 КК України, тобто, ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер, ступінь важкості та суспільної небезпеки скоєного кримінального проступку обвинуваченою, дані про ї особу.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше судимий,26.02.2025 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч.1 ст. 125 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт.

Також є особою із середньою-спеціальною освітою, неодружений, непрацевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Обставиною, яка у відповідності до ст.66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_3 , є щире каяття.

Обставини, які у відповідності до ст.67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , відсутні.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, суспільну небезпеку вчиненого проступку, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення проступку, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, відсутність даних про перебування на профілактичних обліках у лікаря психіатра, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових проступків буде призначення остаточного покарання у виді обмеження волі.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд також керується положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що призначення ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України, з урахуванням невідбутого покарання у виді громадських робіт за вироком від 26.02.2025 року, відповідатиме принципу справедливості та невідворотності покарання.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Долю речовихдоказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України та призначити йому покарання

-за ч.2 ст. 389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання у відповідності до ч. 1 ст. 72 КК України, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2025 року, призначивши ОСОБА_3 покарання за сукупністю вироків у виді обмеження волі строком на два роки п`ятнадцять днів.

Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений. Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку, однак відповідно до ч.1 ст.394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду кримінального провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно направити учасникам судового провадження.

Суддя: