ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 646/ 2275 /23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп /818/1201/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.15 ч1 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, від якого надійшла заява про розгляд справи без нього, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.02.2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Уразово Валуйського району Бєлгородської області рф, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

-визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 ( шість) місяців.

Вирішено залишити запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили , у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 , визначено рахувати з дати постановлення вироку, тобто з 24.02.2025.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано в строк відбування покарання, строк його попереднього ув`язнення, з моменту його фактичного затримання, а саме, з 31.03.2023 по день постановлення вироку, тобто 24.02.2025, включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Визначено скасувати після набрання вироком законної сили арешт, накладений ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.04.2023 (справа № 183/3983/23, № провадження 1-кс/183/1412/23) на вилучене 30 березня 2023 року під час оглядів місця події майно: футболку блакитного кольору з нашаруванням речовини бурого кольору з розрізом; речовину бурого кольору, яку вилучено на два марлевих тампона; кухонний ніж з чорною ручкою.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 126 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що 30.03.2023 близько 15:00, більш точний час в ході досудового розслідування так і в ході судового засідання не встановлено, обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись в тамбурі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , біля квартири АДРЕСА_3 за місцем свого мешкання, під час конфлікту, з ОСОБА_9 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з особистих мотивів, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення смерті іншій особі, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого злочинного діяння та бажаючи заподіяння смерті ОСОБА_9 , передбачаючи небезпечні наслідки у вигляді настання смерті потерпілого, схопивши кухонний ніж з кімнати кухні, вибіг до ОСОБА_9 до тамбуру, де завдав ножем один удар в область лівого підребер`я потерпілого ОСОБА_9 , внаслідок чого, згідно висновку експерта № 12-14-63-4/23 від 19.04.2023 спричинив тілесні ушкодження: тулубу - одне проникаюче колото-різане поранення живота в область лівого підребер`я, з ушкодженням чепця, які утворилися від кратної ударної дії тупого предмета, що має колюче-ріжучи властивості, яке за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, але не зміг довести свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як у конфлікт втрутився знайомий ОСОБА_9 - ОСОБА_10 та зупинив насильницькі дії ОСОБА_7 . Після вчинення даного правопорушення ОСОБА_7 залишив місце події.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а саме, - як незакінчений замах на вбивство, тобто незакінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, застосувавши до обвинуваченого ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки.

На думку захисника та обвинуваченого, суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду. Вважає, що дії обвинуваченого були кваліфіковані неправильно органом досудового розслідування, а суд, маючи можливість цього порушення не усунув. Також вважає, що при ухваленні вироку не враховано тяжкості злочину, особу винного та фактичних обставин при яких було вчинене кримінальне правопорушення.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, захисник вказує, що суд першої інстанції зробив неправильні висновки щодо кваліфікації дій обвинуваченого при вчиненні кримінального правопорушення і його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст.121 КК України. Зазначає, що судом не враховані фактичні дані, у зв`язку з чим, суд дійшов до невірних висновків, дослідивши письмові докази та допитавши свідків, які надавали суперечливі покази.

Як зазначає захисник, в судовому засіданні був допитаний потерплій ОСОБА_9 , який пояснив, що знайомий з ОСОБА_11 багато років. Того дня, 30.03.2023, він прийшов додому до ОСОБА_11 взяти диски, проте, обвинувачений був в поганому настрої сказав потерпілому зі свідком, щоб вони йшли від нього, що він заважає їм з дружиною але потерпілий наполягав на тому, щоб ОСОБА_11 дав диски саме зараз. ОСОБА_11 повернувся в свою кімнату, а потім вийшов і наніс удар в район живота, він не пам`ятає один чи два удари, ножа в руках обвинуваченого не бачив, після чого, зайшов у свою кімнату та закрив двері, а потерпілий пішов з будинку гуртожитка, де жив обвинувачений. Під час нанесення удару ОСОБА_11 нічого не казав, вбити не погрожував, причин для вбивства не мав. За бажання вбити, міг це зробити безперешкодно але цього тне зробив. На думку потерпілого, вбивати його ОСОБА_11 не збирався, йому ніхто не заважав цього зробити, за наявності такої мети. Претензій до ОСОБА_11 він не має.

Також, як зазначає захисник, в судовому засіданні того ж дня був допитаний свідок ОСОБА_10 , єдиний очевидець події, який пояснив, що разом з потерпілим, 30.03.2023, пішли до гуртожитку, в якому жив ОСОБА_11 зі своєю співмешканкою. Перед тим, як іти до нього, свідок та потерпілий вжили пів літра горілки, оскільки у свідка був день народження. До ОСОБА_11 вони пішли аби взяти двд-диски. Той відкрив двері і сказав, що у нього хвора дівчина і у нього немає на них часу, щоб вони прийшли на наступний день але потерпілий продовжив наполягати на тому, щоб диски обвинувачений дав зараз, поводився агресивно. Обвинувачений пішов до кімнати, повернувся, притиснув потерпілого до стіни і наніс один удар в область живота, в руках побачив руків`я ножа, обвинувачений був спиною до нього, тому він конкретно події не бачив. Потім потерпілий впав на сходи, а обвинувачений пішов до себе до квартири. Він допоміг потерпілому встати і вони пішли. Потім потерпілий сказав, що мабуть обвинувачений вдарив його ножем, він підняв одяг потерпілого але крові не бачив. Іти додому потерпілий не захотів, а пішов гуляти в район вокзалу.

Як вказує захисник, обвинувачений зазначив, що визнає вину у спричиненні тяжких тілесних ушкодженнях потерпілому ОСОБА_12 , і не мав наміру спричиняти смерть останньому. Пояснив, що 30.03.3023, близько 15-00 год перебував за місцем свого мешкання, до нього прийшов потерплій ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13 , щоб повернути диски, які брав у нього раніше та взяти нові. Потерпілий вів себе агресивно, свідок зробив йому зауваження. Обвинувачений просив потерпілого прийти до нього завтра зранку, але той наполягав, щоб він віддав йому диски сьогодні. Обвинувачений пояснив, що його співмешканка хворіє, лежить з високою температурою та попросив його піти але потерпілий знову наполягав на своєму, спробував зайти у кімнату, але його зупинив свідок ОСОБА_13 . Обвинувачений пояснив, що потерпілий та свідок були у тамбурі біля входу в квартиру, за крок від дверей понад стінкою. ОСОБА_11 повернувся до квартири та взяв зі столу на кухні ніж, щоб злякати потерпілого. Обвинувачений вийшов до потерпілого, взяв його за куртку та намагався налякати його ножем 3-4 рази, коли він доторкнувся ножем до потерпілого, побачивши реакцію потерпілого, злякався та кинув ніж. Слідів крові на ножі не побачив, не зрозумів, чи був удар ножем проникаючим. Після цього потерпілий все одно не заспокоївся, тому, обвинувачений вивів свідка та потерпілого з під`їзду та пішов додому. Приблизно через 40 хвилин ОСОБА_9 знову стукав до ОСОБА_7 у двері, вийшовши, обвинувачений побачив, що ОСОБА_9 сидів на сходах під`їзду та запропонував йому випити, але ОСОБА_7 зачинив двері. Біля 19:00 год. до ОСОБА_7 приїхала поліція, співмешканка прокинулася та побачила вже ОСОБА_7 у кайданках. Швидку допомогу він не викликав, оскільки був у шокованому стані, на ножі сліди крові він не бачив.

Під час звернення з останнім словом, обвинувачений зазначив, що умислу на вбивство потерпілого у нього не було, у скоєному щиро кається, просив перекваліфікувати його діяння з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ст.121 КК України.

На переконання захисника, всі показання допитаних осіб в сукупності, не суперечать одні з одним та дають можливість створити уявлення про те, що відбувалося насправді, а все зазначене, на думку захисника, вказує на те, що мало місце саме заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, тому, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України.

Захисник вважає, що при оцінці діяння обвинуваченого щодо з`ясування змісту і спрямованості умислу, суд врахував зміст дій, вчинених обвинуваченим, кількість, характер і локалізацію поранень у потерпілого, а саме одне різане поранення живота в області лівого підребер`я з ушкодженням чепця. Як зазначає захисник, після отриманого поранення потерпілий ОСОБА_9 сам залишив помешкання, в якому проживав ОСОБА_11 , жодних ознак того, що погано себе почуває після поранення, не подавав, а обвинувачений повернувся з тамбуру в кімнату, в якій проживав та залишався там до його затримання працівниками поліції, обране знаряддя вчинення злочину кухонний ніж невеликого розміру, який зі слів обвинуваченого, він взяв, щоб налякати потерпілого, який поводився агресивно, перебував в стані алкогольного сп`яніння та ломився в кімнату, де проживав ОСОБА_11 зі своєю співмешканкою.

Захисник вважає, що в ході судового розгляду були встановлені факти, які свідчать про відсутність умислу обвинуваченого на позбавлення потерпілого життя, оскільки подія відбулася в тамбурі кімнати, в якій проживав обвинувачений і останній мав можливість довести умисел, спрямований на умисне вбивство, до кінця, проте, не зробив цього, оскільки не мав намір позбавляти потерпілого життя, залишався у себе вдома до моменту затримання, а в подальшому давав покази та активно спряв розкриттю злочину.

Враховуючи вищенаведене, захисник вважає, що дії обвинуваченого потрібно перекваліфікувати з ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України.

Також захисник вважає, що в діях обвинуваченого наявні кілька обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням або таким, що принижує честь, гідність особи з боку потерпілого. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено, а тому, захисник вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання, можна застосувати вимоги ст. 75 КК України, прийнявши рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

На вказаний вирок була подана також апеляційна скарга прокурором, який до початку апеляційного розгляду відмовився від неї, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважав вирок законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомленим про розгляд справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора щодо апеляційних вимог захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши матеріали справи, а також зміст оскаржуваного вироку, колегія суддів дійшла висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані саме як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, оскільки вказане повністю підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірними і допустимими, а також взаємодоповнюючими та, при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду справи в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та пояснив суду, що не мав наміру спричиняти смерть потерпілому. Зазначив, що 30.03.2023 близько 15:00 год., перебував за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_4 . До нього прийшов знайомий ОСОБА_9 , щоб повернути DVD-диски, які брав у нього раніше. ОСОБА_9 прийшов разом з ОСОБА_10 , ОСОБА_9 вів себе агресивно, ОСОБА_10 робив йому зауваження. ОСОБА_7 попросив ОСОБА_9 прийти до нього завтра зранку але той наполягав, щоб він віддав йому диски сьогодні. ОСОБА_7 пояснив ОСОБА_9 , що його співмешканка ОСОБА_14 хворіє, перебуває з температурою та попросив його піти, але ОСОБА_9 знову наполягав на своєму, спробував зайти у кімнату, але його зупинив ОСОБА_10 . Обвинувачений пояснив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були у тамбурі біля входу в квартиру за крок від дверей понад стінкою. ОСОБА_7 повернувся до квартири та взяв зі столу на кухні ніж, щоб злякати ОСОБА_9 . Обвинувачений вийшов до ОСОБА_9 , взяв його за куртку та намагався його налякати ножем 3-4 рази, коли ОСОБА_15 доторкнувся ножем до ОСОБА_9 , побачивши реакцію потерпілого, злякався та кинув ніж. Слідів крові ОСОБА_7 на ножі не побачив, не зрозумів чи був удар ножем проникаючим. ОСОБА_9 все одно не заспокоївся, тому обвинувачений вивів ОСОБА_9 з ОСОБА_10 з під`їзду та пішов додому. Приблизно через 40 хвилин ОСОБА_9 знову стукав до ОСОБА_7 у двері, вийшовши, обвинувачений побачив, що ОСОБА_9 сидів на сходах під`їзду та запропонував йому випити, але ОСОБА_7 зачинив двері. Біля 19:00 год. до ОСОБА_7 приїхала поліція, співмешканка ОСОБА_14 прокинулася та побачила вже ОСОБА_7 у кайданках. ОСОБА_7 визнав, що була можливість уникнути конфлікту але швидку допомогу не викликав, оскільки був у шокованому стані, на ножі сліди крові він не бачив. Під час звернення з останнім словом обвинувачений зазначив, що умислу на вбивство потерпілого у нього не було, у скоєному щиро кається. Просив перекваліфікувати його діяння з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ст.121 КК України.

Проте, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, встановлені судом обставини повністю підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими у судовому засіданні доказами та спростовують доводи захисника обвинуваченого щодо наявності в діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Так, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема, показами потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Як зазначив під час допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 , 30 березня 2023 року він разом з ОСОБА_10 прийшов до ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 , віддати DVD-диски і забрати свої DVD-диски. Потерпілий ОСОБА_9 постукав у двері, йому відчинив ОСОБА_7 , який перебував у агресивному настрої. ОСОБА_7 сказав ОСОБА_9 , що йому не дають побути наодинці зі своєю дівчиною ОСОБА_14 . ОСОБА_9 віддав ОСОБА_7 диски і чекав на останнього в тамбурі. ОСОБА_7 пішов у кімнату, сховавши під куртку кухонний ніж, вийшов до ОСОБА_9 з ним та вдарив ножем ОСОБА_9 у живіт у ділянку підребер`я. Після цих ударів ОСОБА_9 впав, втративши свідомість. ОСОБА_10 після події довів ОСОБА_9 додому. Як повідомили ОСОБА_9 «швидку» викликала мати його дружини, останній втратив свідомість і отямився у лікарні у м. Чугуїв. При призначенні міри покарання ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_9 поклався на розсуд суду, претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має.

Отже, виходячи з показів потерпілого, ОСОБА_7 пішов у кімнату, а повернувшись з кімнати зі схованим під курткою кухонним ножем, вдарив ножом ОСОБА_9 у живіт у ділянку підребер`я. Після цих ударів ОСОБА_9 впав, втративши свідомість.

Вказане підтвердив допитаний під час судового розгляду в суді першої інстанції, свідок ОСОБА_10 , який зазначив, що 30.03.2023, у день його народження, він прийшов до ОСОБА_9 , побув у нього пару годин. ОСОБА_9 запропонував сходити з ним за компанію до ОСОБА_7 поміняти DVD-диски. ОСОБА_10 залишився чекати на ОСОБА_9 на сходах сходової клітки. Прийшовши до ОСОБА_7 , останній повідомив, що немає часу з ним спілкуватися, його співмешканка хворіє, тому ОСОБА_7 забрав диски у ОСОБА_9 ОСОБА_9 наполегливо просив у ОСОБА_7 віддати йому щось замість наданих ним дисків, але ОСОБА_7 наполегливо сказав ОСОБА_9 , щоб він прийшов завтра. Незважаючи на це, ОСОБА_9 продовжував вимагати від ОСОБА_7 віддати йому інші диски. ОСОБА_7 розлютився, відійшов до своєї квартири і вибіг з неї з ножем. ОСОБА_10 стояв збоку, відвернувся та не бачив подій, оскільки ОСОБА_7 був спиною до нього, потім побачив рукоятку ножа, ОСОБА_7 притиснув ОСОБА_9 рукою до стінки та почав швидко наносити йому декілька ударів в ділянку тулубу, саме який з них удар відбувся ножем, ОСОБА_10 не бачив. Побачивши ніж, ОСОБА_10 підбіг та намагався розмирити ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , схопивши ОСОБА_7 за рукав тієї руки, в якій був ніж, припинивши дії на кілька хвилин. ОСОБА_9 впав від ударів, але ОСОБА_7 продовжував йому наносити удари ногою у ділянку голови. Тоді він схопив ОСОБА_7 за ногу, щоб припинити його дії, і тільки після того ОСОБА_7 зайшов додому та зачинив двері. Кількість ударів, ОСОБА_10 не може сказати, оскільки події розгорталися дуже швидко. ОСОБА_9 не спричиняв ударів ОСОБА_7 , а тільки захищався. ОСОБА_7 був агресивним. ОСОБА_10 підвів з підлоги ОСОБА_9 , кров була, та витягнув на вулицю, та запропонував йому провести його додому. ОСОБА_9 пожалівся ОСОБА_10 , що ОСОБА_7 вдарив його ножом. Врешті решт ОСОБА_10 провів ОСОБА_9 до нього додому .

Виходячи з показів свідка ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , притиснувши ОСОБА_9 рукою до стінки, почав швидко наносити потерпілом декілька ударів в ділянку тулубу. При цьому ОСОБА_10 , побачивши ніж, підбіг та намагався розмірити ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , схопивши ОСОБА_7 за рукав тієї руки, в якій був ніж, припинивши дії на кілька хвилин. Від ударів ОСОБА_9 впав але ОСОБА_7 продовжував йому наносити удари ногою у ділянку голови, після чого, ОСОБА_10 схопив ОСОБА_7 за ногу, щоб припинити його дії, і тільки після того ОСОБА_7 зайшов додому та зачинив двері.

Вказані свідчення потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 доводять, що обвинувачений діяв саме з прямим умислом на скоєння вбивства потерпілого, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранення потерпілого та припинення злочинних дій обвинуваченого свідком ОСОБА_10 .

Те, що обвинувачений для нанесення ударів обрав саме ніж, який має гостро-ріжучі властивості та наніс удар потерпілому в життєво важливий орган, зокрема, у область живота з пораненням лівого підребер`я, з ушкодженням чепця, свідчить про наявність в його діях саме прямого умислу на вбивство потерпілого, оскільки обвинувачений усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість настання смерті потерпілого від таких його дій, розуміючи, які властивості має ніж, побігши до кімнати спеціально за ножем, а також бажав її настання, враховуючи, окрім всього і те, що обвинувачений не довів своїх дій за причин, які не залежали від нього, оскільки його дії були припинені свідком ОСОБА_10 .

Враховуючи висновок експерта за результатами судово-медичної експертизи №12-14-63-Ч/23 від 19.04.2023, під час подій, котрі мали місце 30.03.2023, у ОСОБА_9 встановлено такі пошкодження тулубу: одне проникаюче колото-різане поранення живота в області лівого підребер`я з ушкодження чепця. Ушкодження утворилися від кратної ударної дії предмета, який має колюче-ріжучі властивісті, можливо в умовах, вказаних в матеріалах справи. За ступенем тяжкості проникаюче колото-різане пошкодження кваліфікується за критерієм тривалості розладу здоров`я як тяжкі тілесні ушкодження (т.3, а.с.21-22).

А тому, враховуючи локалізацію поранення потерпілого, з ушкодженням життєво важливих органів, не можна виключити, що в таких умовах та при вказаних обставинах, в разі відсутності дій свідка ОСОБА_10 задля припинення нанесення ударів обвинуваченим потерпілому, була велика ймовірність настання смерті потерпілого, що свідчить про наявність в діях обвинуваченого саме умислу на вбивство потерпілого.

Доводи захисника, що обране обвинуваченим знаряддя вчинення злочину кухонний ніж невеликого розміру, який зі слів обвинуваченого, він взяв, щоб налякати потерпілого, який поводився агресивно, перебував в стані алкогольного сп`яніння та ломився в кімнату, не виключають настання небезпечних наслідків у виді настання смерті потерпілого і не свідчать про умисел обвинуваченого нанести потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, оскільки знаряддя вчинення обвинуваченим злочину свідчить саме про наявність умислу на вбивство потерпілого.

Твердження захисника, що ніж обвинувачений взяв, щоб налякати потерпілого, який поводився агресивно, спростовуються показами потерпілого та свідка ОСОБА_10 , які зазначили, що саме обвинувачений вів себе агресивно, а потерпілий ОСОБА_9 лише захищався від його ударів. А тому, виходячи з наданих потерпілим та свідком показів, не можна стверджувати про наявність будь-якої небезпеки для обвинуваченого з боку потерпілого, яка б в свою чергу, спровокувала б обвинуваченого на вчинення дій, направлених на відвернення саме ним в такий спосіб або припинення ним будь-якого суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого.

Крім того, обвинувачений після нанесення ударів потерпілому не вжив заходів для надання йому допомоги, не викликав швидку допомогу, повернувшись в свою кімнату після припинення його дій свідком, що також вказує на наявність умислу у обвинуваченого, саме на вбивство потерпілого.

Твердження захисника, що після отриманого поранення потерпілий ОСОБА_9 сам залишив помешкання, в якому проживав ОСОБА_11 та не виявляв жодних ознак того, що погано себе почуває після поранення, не відповідають дійсності, оскільки, виходячи з показів свідка, ОСОБА_10 підвів з підлоги ОСОБА_9 , у якого була кров, та витягнув на вулицю, запропонувавши йому провести його додому. При цьому, ОСОБА_9 пожалівся ОСОБА_10 , що ОСОБА_7 вдарив його ножем, після чого, ОСОБА_10 провів ОСОБА_9 до нього додому, де мати його дружини викликала швидку допомогу.

Доводи захисника обвинуваченого, що він не бачив у потерпілого крові і тому не викликав медичну допомогу, також спростовується даними з огляду місця події від 30.03.2023, проведеного з 20:00 год. по 20:30 год. квартири АДРЕСА_6 , під час якого було виявлено і вилучено кухонний ніж зі слідом речовини бурого кольору ( далі РБК) на кухні з столу в квартирі, де проживав обвинувачений та змив РБК з третьої сходинки та з четвертої сходинки на першому поверсі третього під`їзду.

З огляду на положення ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Тобто, підставою розмежування двох видів умислу є те, що при прямому умислі винувата особа бажає настання суспільно небезпечних наслідків, а при непрямому виявляє байдужість до таких наслідків, не бажає, але свідомо припускає настання суспільно небезпечних наслідків, у даній справі у виді смерті потерпілої.

Свідомість при непрямому умислі є аналогічною свідомості при прямому умислі. І в цьому разі свідомість особи включає розуміння всіх фактичних обставин, що характеризують об`єктивні ознаки конкретного складу злочину, в тому числі характеру і значення об`єкта і предмета посягання, характеру дії і бездіяльності, а також місця, часу, способу їх вчинення та ін. Вона також містить розуміння суспільної небезпечності, шкідливості свого діяння і його наслідків.

Передбачення при непрямому умислі має свою розпізнавальну особливість. Як і при прямому умислі, воно носить конкретний характер. Особа в цьому разі чітко усвідомлює, що саме її конкретна дія чи бездіяльність може спричинити конкретний суспільно небезпечний наслідок, і тим самим передбачає загалом розвиток причинного зв`язку між діянням і можливим наслідком. Проте, цей наслідок особа передбачає лише як можливий результат свого діяння. Передбачення неминучості настання наслідку при непрямому умислі виключається. Воля особи в цьому разі не спрямована на досягнення суспільно небезпечного наслідку. Саме в цьому і полягає розпізнавальна особливість передбачення наслідків при непрямому умислі. Але основна сутність непрямого умислу - в його вольовій ознаці. Особливість такої ознаки полягає у відсутності бажання настання суспільно небезпечного наслідку. Незважаючи на передбачення такого наслідку, особа не відчуває потреби в його досягненні, він не потрібний їй ні як основний, ні як проміжний наслідок. Тут має місце ситуація, при якій особа, не спрямовуючи свою волю на досягнення наслідку, все ж таки свідомо допускає його настання. Частіше за все таке свідоме допущення виражається в байдужому ставленні до наслідків: особа, не будучи зацікавленою у настанні суспільно небезпечного наслідку свого діяння, все ж допускає таку можливість.

Верховний Суд у своїй практиці зазначає, що відмінність непрямого умислу від інших форм вини зводиться, зокрема до відмінностей у розумінні його інтелектуального та вольового моментів. Інтелектуальний момент (усвідомлення і передбачення) непрямого умислу характеризується усвідомленням особи суспільного небезпечного характеру свого діяння, що за своєю правовою природою, повністю збігається з прямим умислом, при цьому особа передбачає настання наслідків як можливого результату.

Вольовим моментом непрямого умислу, який характеризує ставлення особи до наслідків, є свідоме припущення їх настання. Так, особа, не спрямовуючи свою волю на досягнення наслідку, все ж таки свідомо припускає його настання. Найчастіше таке свідоме припущення полягає у байдужому ставленні до наслідків. У такому випадку особа посідає неактивну, а пасивну стосовно наслідків позицію, які являються побічним результатом злочинного діяння винного.

У окремих випадках свідоме припущення суспільно небезпечних наслідків може виявлятися у безпідставному розрахунку на їх ненастання. Воля особи нібито спрямована на недопущення наслідків свого діяння, проте її розрахунок і надії абстрактні, ні на чому конкретному не ґрунтуються. У подібних випадках говорять на розрахунок на «навмання» (справа №149/2610/19, постанова від 19.05.2021 року).

А отже, про наявність у ОСОБА_7 саме умислу на вбивство ОСОБА_9 свідчить сукупність всіх обставин вчиненого обвинуваченим діяння, зокрема спосіб нанесення, характер, локалізація тілесних ушкоджень які заподіяно в область живота в ділянці лівого підребер`я, де знаходяться життєво важливі органи, інтенсивність та цілеспрямованість його дій.

Колегія суддів погоджується, що за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин дії ОСОБА_7 щодо ОСОБА_9 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, оскільки у даному випадку ОСОБА_7 чітко усвідомлював, що саме його конкретні дії можуть спричинити суспільно небезпечний наслідок, у вигляді смерті потерпілого, і тим самим у загальному виді передбачав розвиток причинного зв`язку між своїми діями і можливим його наслідком смертю потерпілого, обвинувачений у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, однак не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки його дії були припинені свідком ОСОБА_10 .

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст.94 КПК України, критерію «поза розумним сумнівом», оцінивши усі наявні докази, прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 -ч.1 ст.115 КК України, а саме незакінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині з прямим умислом за обставин, що вказані в обвинувальному акті, оскільки його винуватість повністю доведена матеріалами кримінального провадження і доказами, дослідженими безпосередньо у судовому засіданні, які свідчать про умисний характер дій обвинуваченого, що свідчить про необґрунтованість доводів сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 121 КК України, у зв`язку з чим, доводи захисника обвинуваченого про неправильну кваліфікацію його дій є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття обвинуваченого та його активне сприяння розкриттю злочину, а також вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням або таким, що принижує честь, гідність особи з боку потерпілого, то колегія суддів дійшла висновків, що в даному випадку відсутні будь-які пом`якшуючі покарання обставини, виходячи з пояснень обвинуваченого, наданих ним під час судового розгляду, а також з його поведінки, за відсутності з його боку негативної оцінки вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характеризуючими ознаками щирого каяття.

Щодо активного сприяння розкриттю злочину, то в даному випадку така пом`якшуюча обставина також відсутня, з огляду на те, що активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. З обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 вбачається, що орган досудового розслідування не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, як і не визнав взагалі будь-яких обставин що пом`якшують покарання, що свідчить про те, що обвинувачений не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. Судом першої інстанції також не було встановлено при призначенні обвинуваченому покарання будь-яких пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин.

Водночас слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не зазначено, які саме дії обвинуваченого слід розцінювати як активне сприяння розкриттю злочину.

Така пом`якшуюча покарання обставина, як вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням або таким, що принижує честь, гідність особи з боку потерпілого, також в даному випадку відсутня, оскільки в даному випадку саме потерпілий був вимушений захищатись від протиправних дій обвинуваченого під час нанесення обвинуваченим ударів потерпілому, зокрема, ножем. З боку потерпілого під час вказаних подій були відсутні будь-які агресивні дії, спрямовані на жорстоке поводження з обвинуваченим, виходячи з фактичних обставин справи, а його прохання, з яким він прийшов до обвинуваченого не свідчить про таке, яке б принижувало честь, гідність обвинуваченого з боку потерпілого.

Будь-яких обставин чи безпосередньо вчинків потерпілого, які б свідчили про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням або таким, що принижує честь, гідність особи з боку потерпілого, захисником у своїй апеляційній скарзі, не зазначено. А тому, колегія суддів відхиляє вказані доводи з вищезазначених причин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю злочину, а також щирого каяття обвинуваченого, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності визнання цих обставин пом`якшуючими при призначенні обвинуваченому покарання, є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Решта доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не дають підстав для висновку про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджувалися судом першої інстанції та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Що стосується обраного ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, то колегія судді вважає його, справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, оскільки таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого, враховуючи, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та суспільну небезпеку вчиненого, зокрема, що він вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, що є злочином проти життя людини, що є найвищою в Україні соціальною цінністю, гарантованою ст. ст. 3, 27 Конституції України. Також судом враховані відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, позицію потерпілого, а також враховано відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що перевиховання обвинуваченого неможливо без ізоляції від суспільства.

При цьому, судом першої інстанції також враховано положення ч. 3 ст. 68 КК України, відповідно до якої за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк покарання не може перевищувати двох третин максимального строку, передбаченого санкцією статті Особливої частини КК України.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченим законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Призначене судом першої інстанції покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців, колегія суддів вважає справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку колегія суддів не вбачає, внаслідок чого вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.02.2025 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4