ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 552//1960/21

провадження № 51-240км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001839, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Згідно з вироком суду 13 жовтня 2020 року приблизно о 16:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Сінна» поряд з будинком № 51 по вул. Соборності в м. Полтава, керуючись мотивом уявної власної вищості та переваги, діючи з метою публічного самоствердження за рахунок потерпілого ОСОБА_8 , завдав останньому одного удару кулаком правої руки в ліву частину обличчя, внаслідок чого потерпілий впав на асфальтову поверхню.

Після чого ОСОБА_6 ногами у взутті завдав потерпілому не менш ніж два удари в голову: в ділянку виличної, скроневої та тім`яної кісток справа і в ліву тім`яно-скроневу область голови, в результаті чого ОСОБА_8 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до настання його смерті.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На думку захисника, місцевий суд не взяв до уваги докази, які могли вплинути на його рішення, зокрема, наданий стороною захисту висновок спеціаліста, при цьому поклав в основу вироку необґрунтований висновок комісійної експертизи № 13/151, яку проведено з порушеннями.

Захисник стверджує, що ОСОБА_6 завдав потерпілому лише одного удару в область щелепи, від якого останній упав і сильно вдарився задньою частиною голови, та більше жодних ударів не наносив. Зазначене підтвердив сам засуджений та свідок ОСОБА_9 , однак суд невірно виклав показання даного свідка. Отже, враховуючи наведене, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК як вбивство, вчинене через необережність. Про вказані обставини захисник зазначав в апеляційній скарзі, однак вони не були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції, який до того ж, безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів. Таким чином судові рішення є незаконними і необґрунтованими та підлягають скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор частково підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі захисника, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

У ст. 412 КПК визначено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Отже, апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної гл. 31 КПК процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження і дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме ст. 370 КПК і ст. 419 або 420 цього Кодексу.

Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне і справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тобто у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначених вимог закону в повному обсязі не дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , що спричинило його смерть.

Не погодившись із вироком суду, захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просив скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК і призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК.

При цьому, захисник просив в порядку ч. 3 ст. 404 КПК повторно дослідити певні докази, а також допитати свідків.

Зокрема, сторона захисту звертала увагу на те, що спочатку відомості щодо події були внесені до ЄРДР за ч. 1 ст. 121 КК, при цьому в ході проведення ряду слідчих дій та отримання висновку судово-медичної експертизи №1195-в, дії ОСОБА_6 були перекваліфіковані на ч. 1 ст. 119 КК.

Захисник зазначав, що сам ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_9 підтвердили факт завдання потерпілому лише одного удару в область щелепи зліва, внаслідок чого у ОСОБА_8 утворилась забита рана верхньої губи. Далі, потерпілий вдарився задньою частиною голови об асфальт, більше ніяких ударів ОСОБА_6 йому не наносив, він стояв у ніг потерпілого, що фізично виключає можливість нанесення ним ударів ногами по голові. Отже, дії ОСОБА_6 , на думку захисту, слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК.

При цьому, висновки експертиз №№ 1195, 1195а, 1195б, 1195в підтверджують показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_9 і спростовують версію сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК. Інші свідки не бачили момент завдання удару потерпілому та його падіння на асфальт, а бачили лише надання йому допомоги.

Водночас, комісія експертів, при проведенні судово-медичної експертизи № 13/151 від 5 квітня 2021 року, після ексгумації трупа ОСОБА_8 , категорично виключила утворення тілесних ушкоджень у потерпілого при падінні на площину як з прискоренням, так і без такого.

Сторона захисту вважала вказаний висновок експертизи неналежним і недопустимим доказом, просила суд апеляційної інстанції повторно дослідити його та інші висновки експертів.

Також захист просив дослідити протоколи слідчих експериментів, проведених за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , допитати останнього та експертів. В матеріалах справи наявне аналогічне клопотання захисника ОСОБА_10 .

Суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні клопотання сторони захисту та за результатами перевірки матеріалів справи погодився з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_6 із силою завдав потерпілому три удари кулаком та ногою взутою у взуття по голові, тобто в життєво важливий орган, від отриманих ударів ОСОБА_8 не втримався на ногах, упав на асфальт. Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи дії ОСОБА_6 , на думку апеляційного суду, правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК.

Проте колегія суддів вважає, що такі висновки суду апеляційної інстанції зроблені без належного обґрунтування своїх висновків. До того ж, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, суд апеляційної інстанції обмежився лише загальними формулюваннями.

Суд першої інстанції в основу обвинувального вироку, крім іншого, поклав висновки № 1195, № 1195а, а також висновок комісійної експертизи № 13/151, які суттєво різняться щодо кількості нанесених ударів, механізму утворення ушкоджень, їх наслідків.

Так, суд послався на висновки експерта ОСОБА_11 № 1195, № 1195а щодо часу нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, їх тяжкості та причини смерті ОСОБА_8 . Зокрема, у висновках встановлено наявність ушкоджень на тілі трупа потерпілого, вказано, що вони є прижиттєвими, могли утворитись 13 жовтня 2020 року, як вказано в постанові, утворились в короткий проміжок часу, від не менш ніж 2-х кратної дії тупих предметів стосовно живої особи, носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із безпосередньою причиною смерті.

Водночас, висновком комісійної судово-медичної експертизи № 13/151 від 5 квітня 2021 року (складеного на підставі даних секційного дослідження ексгумованого трупа ОСОБА_8 тощо) у потерпілого було виявлено тілесні ушкодження, які детально описані у висновку. Також вказано, що враховуючи характер руйнації черепа, морфологічні особливості вказаних еквівалентів черепно-мозкової травми, вважаємо, що тілесні ушкодження у ОСОБА_8 утворились від ударів в ділянку обличчя та голови тупими предметами з обмеженою поверхнею контактування, якими могли бути кисті рук (при ударі в ділянку верхньої губи зліва), ноги людини у взутті (при нанесенні удару в ділянку виличної, скроневої та тім`яної кісток справа і удару в ліву тім`яно-скроневу область голови).

Для виникнення всього комплексу тілесних ушкоджень, виявлених на трупі потерпілого, було достатньо не менше ніж трьох ударів. Морфологічних ознак падіння на площині, як з раніше наданим прискоренням, так і без такого, немає. Вказані ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і призвели до настання смерті потерпілого.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК, у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Про наявність суперечностей у висновках експертиз сторона захисту також наголошувала в апеляційній скарзі.

Разом з тим у судових рішеннях відсутні обґрунтування про мотиви неврахування висновків експерта № 1195, № 1195а, а навпаки, останні наведені у вироку в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого злочину.

Крім цього, поза увагою суду апеляційної інстанції залишились твердження сторони захисту про те, що фактично єдиний свідок події ОСОБА_9 у місцевому суді підтвердив показання засудженого ОСОБА_6 про заподіяння потерпілому ОСОБА_8 лише одного удару кулаком в обличчя, що останні також зазначили під час проведення слідчих експериментів. При цьому, суд не надав належної оцінки показанням цього свідка та не зазначив підстави врахування чи неврахування цих показань.

Водночас, апеляційний суд наголосив на тому, що із дослідженого місцевим судом відеозапису вбачається, що обвинувачений почав конфлікт із потерпілим, який перебував у дезорієнтованому стані та не ніс будь-якої загрози. При цьому, хоча ОСОБА_6 відвернув камеру мобільного телефону та не зафіксував на відеозапис нанесення ударів ОСОБА_8 , проте на аудіозапису чітко прослуховується звуки ударів у кількості не менше трьох.

Колегія суддів звертає увагу на те, що виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не досліджуючи вищевказаний відеозапис, надав йому власну оцінку встановивши з нього кількість заподіяних ударів потерпілому.

Крім цього, Суд вважає, що враховуючи загальні засади кримінального провадження (принцип безпосередності дослідження доказів), а також доводи та вимоги апеляційної скарги захисника, прохання сторони захисту про повторне дослідження доказів у даному конкретному кримінальному провадженні не було необґрунтованим в розумінні ч. 3 ст. 404 КПК.

Однак, під час перегляду вироку колегія суддів апеляційного суду своїми процесуальними можливостями у повній мірі не скористалася та обмежилась формальним переліченням у своєму рішенні доказів, які наведені у вироку. Крім цього, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи захисту і не надав на них мотивовані відповіді, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Враховуючи те, що сторона захисту вказувала на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та вважала, що дії останнього слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК, апеляційний суд у контексті таких доводів повинен був перевірити, чи правильно районний суд установив фактичні обставини кримінального провадження, перевірити оцінку доказів з точки зору їх допустимості й достовірності та з`ясувати, чи доводять вони поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, і чим саме спростовуються доводи сторони захисту про протилежне, адже суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка має повноваження переглянути вирок на зазначених підставах та усунути відповідні порушення, допущені районним судом, у разі їх виявлення.

Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Отже, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга захисник підлягає до часткового задоволення.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи сторони захисту і обставини, що становлять предмет доказування, та з дотриманням положень гл. 31 КПК ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, Суд уважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3