Справа № 372/2044/25
Провадження 1-кп-266/25
ухвала

Іменем України

24 квітня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області клопотання про закриття кримінального провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046 від 17.07.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.162 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 звернулася до суду, у порядку ст. 284 КПК України, із клопотанням про закриття кримінального провадження № 0000046 від 17.07.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.162 КК України, у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення та у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. На обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 10.07.2015 невстановлені особи в камуфляжній формі із зброєю проникли на територію домоволодіння ОСОБА_4 та в приміщення будинку та утримують його заважаючи законному власнику, та заявнику який діє за довіреністю користуватись будинком за адресою АДРЕСА_1 -є, чим вчинили кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 162 КК України.

17.07.2015 СВ Обухівського ВП ГУНП в Київській області за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за № 0000046 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України.

Допитана в ході досудового розслідування ОСОБА_5 показала, що в липні 2015 вона дізналась від свого покійного на даний час чоловіка ОСОБА_4 про те, що 01.07.2015 та 06.07.2015 він надав ОСОБА_6 довіреність бути його представником. Їй було відомо, що в АДРЕСА_1 -є, знаходився житловий будинок, який на праві власності належав її покійному чоловіку. В липні 2015 року ОСОБА_6 , на підставі довіреності здав в оренду вказаний будинок в м. Українка. Так, на початку липня 2015 року чоловіку зателефонував ОСОБА_6 та повідомив, що вказаний будинок захопили невідомі йому люди в камуфляжній формі зі зброєю та нашивками з надписом «МАЙДАН» в кількості 30 чоловік, а також його колишня дружина ОСОБА_7 . Дізнавшись про такі незаконні дії невідомих осіб, ОСОБА_6 звернувся в міліцію із заявою. В подальшому, за вказаною адресою прибув наряд міліції та почав з`ясовувати підстави незаконного проникнення до мого житла та володіння. Жодних правових підстав та будь яких документів, які б надавали право проникати до будинку чи території у невідомих осіб не було, адже законним власником будинку та прилеглої території є і був саме її чоловік ОСОБА_4 . Вона вважає, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення, може бути причетна колишня дружина її чоловіка ОСОБА_7 , яка могла вчиняти ці дії з метою фізичного та психологічного впливу на чоловіка та з метою заволодіти вказаним майном. Також зазначила щодо рішення суду в цивільні справі №372/4004/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності наступне. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року у справі № 372/4004/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності визнано за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на майно, в тому числі на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 222,6 кв. м. Вказаним рішенням встановлено, що спірне майно, зокрема вищезазначений будинок, придбано ОСОБА_4 в період фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_7 . Також у рішенні зазначено, що ніяких доказів, які б підтверджували використання для придбання спірного майна, зареєстрованого на ОСОБА_4 , коштів, які б належали позивачу або подружжю на праві спільної сумісної власності не надано. Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року змінено, та доповнено: перший та другий абзаци резолютивної частини рішення після слів « ОСОБА_4 » словами «правонаступником якого є малолітня ОСОБА_8 »; третій абзац резолютивної частини рішення після слів «визнати за ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 » словами «правонаступником якого є малолітня ОСОБА_8 ». В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 змінено, виклавши абзаци перший третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції: «У задоволені позову ОСОБА_7 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 , правонаступником якого у розглядуваній справі (процесуальним правонаступником) є ОСОБА_8 , задовольнити; Визнати, що, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , площею 222,6 кв. м. є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 залишено без змін.». Судом встановлено факт того, що з 26 лютого 1977 року ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано. Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 більше двох років не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. 24 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві складено актовий запис №322 про реєстрацію розірвання шлюбу. З огляду вищезазначеного, на момент вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_7 не була дружиною ОСОБА_4 ще з 1992 року та вищезазначений будинок не був її спільною сумісною власністю з чоловіком.

Допитаний в ході досудового розслідування ОСОБА_6 показав, що влітку 2015 діючи в межах прав наділених ОСОБА_4 на підставі довіреності, він здав в оренду будинок по АДРЕСА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Так, 10.07.2015 близько 20 год. 00 хв. йому зателефонував ОСОБА_10 , який повідомив, що будинок та домоволодіння по АДРЕСА_1 захопили колишня дружина ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , її представник ОСОБА_11 , адвокат ОСОБА_12 Excellentia та невідомі йому люди в кількості 30 чоловік. Про цю обставину він одразу по телефону повідомив ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомі особи, без жодного рішення суду та без участі представника Державної виконавчої служби України, погрожуючи застосувати силу, проникли на територію, де розташований будинок та безпосередньо до будинку. Дізнавшись про такі незаконні дії вищезазначених осіб від орендаря ОСОБА_13 , який знаходився в будинку, він звернувся в міліцію, щоб зафіксувати незаконні дії та вжити заходів щодо їх усунення. За вказаною адресою прибув наряд міліції та почав з`ясовувати підстави незаконного проникнення до житла та володіння ОСОБА_4 . Жодних правових підстав та будь яких документів, які б надавали право проникати до будинку чи території у ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомих осіб не було, адже законним власником будинку та прилеглої території є саме ОСОБА_4 ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомі особи, які допомагали їм, вели себе зухвало та агресивно, погрожували застосувати силу та насильство, заселились до будинку та заявили, що безпосередньо будуть проживати в будинку, поки ОСОБА_7 не надасть інших вказівок. Після цього через деякий час, після прибуття наряду міліції Обухівського РВ ГУМВС України в Київській області приїхав радник міністра МВС України ОСОБА_14 , який так офіційно і представився працівникам міліції. ОСОБА_14 заявив, що приїхав за особистою вказівкою на той час Міністра МВС України ОСОБА_15 захищати інтереси ОСОБА_16 . ОСОБА_14 заявив, що в будинку будуть знаходитись представники ГО МАЙДАН поки не буде інших вказівок від його керівництва. ОСОБА_14 особисто телефонував йому та хотів, щоб він приїхав до даного будинку, щоб розібратись в цій ситуації. Він відмовився приїжджати, тому що розумів, що це може мати негативні наслідки для його здоров`я. Тоді він пообіцяв, що знайде його сам. Зі слів орендаря ОСОБА_17 , в даному будинку залишись частина невідомих осіб, які прихали разом із ОСОБА_7 та були в цьому будинку певний час, мінялись вахтовим методом. Оцінивши всю серйозність даної ситуації, він був вимушений переховуватись від цих осіб, а саме змінив місце проживання та контактні телефони. ОСОБА_4 злякавшись цієї ситуації взагалі виїхав на Кіпр. Приблизно через тиждень після цього він звернувся із заявою до правоохоронних органів, а саме до Генеральної прокуратури України. За вказаною заявою було розпочато кримінальне провадження, в рамках якого мене допитували в Генеральній прокуратурі України. Крім того, 17.07.2015 за вказаним фактом Обухівською прокуратурою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України. З огляду на викладене можна сказати, що дії ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомих осіб, були спрямовані на силове утримання будинку, що заважало ОСОБА_4 , як законному власнику, та йому, як законному представнику за довіреністю, розпоряджатися даним нерухомим майном на власний розсуд та орендарям ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , який був безпосередньо свідком даних подій та на момент вчинення вказаного кримінального правопорушення перебував в будинку, користуватися даним нерухомим майном. На підставі вищевикладеного встановлено, що в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомих осіб наявний склад злочину передбаченого ч. 2 ст.162 КК України. ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та інші невідомі особи, умисно із погрозою застосуванням насильства, що виразилось у застосуванні фізичної сили, незаконно проникли до будинку та домоволодіння по АДРЕСА_1 , чим порушили Конституційне право ОСОБА_4 на недоторканість його житла, та його, як законного представника за довіреністю, розпоряджатися даним нерухомим майном на власний розсуд та орендарям ОСОБА_18 , ОСОБА_10 користуватися даним нерухомим майном. В подальшому, ОСОБА_7 імітуючи нібито виникнення цивільно-правого спору лише 21.09.2015 звернулась до суду з цивільним позовом про визнання договору оренди недійсним, усунення перешкод в користуванні майном та визнання довіреності виданої ОСОБА_4 на його ім`я недійсною. Якщо ОСОБА_7 вважала, що її законні права та інтереси порушенні, вона повинна була за захистом своїх прав та інтересів у законному порядку звернутись до суду з відповідним позовом, що вони й зробили, але лише 21.09.2015. На позов ОСОБА_7 від 21.09.2015 про визнання договору оренди недійсним, усунення перешкод в користуванні майном та визнання довіреності виданої ОСОБА_4 на його ім`я недійсною, рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.05.2016 повністю відмовлено. ОСОБА_7 помилково вважає, що даний будинок, який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, є спільно нажитим майном, хоча був придбаний 26 вересня 2001 року, вже після розлучення з ОСОБА_7 , так як ОСОБА_7 розлучилася з ОСОБА_4 ще в 1992 році. По даному факту Апеляційним судом Київської області прийнято рішення, у якому Апеляційним судом чітко зазначено, що та обставина, що реєстрація розірвання шлюбу проведена 24 вересня 2014 року і шлюб, як доводила ОСОБА_7 , є припиненим з моменту реєстрації розлучення відповідно до ст. 44 КПШС України, який був чинним до вступу в дію Сімейного кодексу України з 1 січня 2004 року, не свідчить про доведеність того, що будинок по АДРЕСА_1 був нажитий за час спільного проживання з ОСОБА_7 у шлюбі і є спільною сумісною власністю. Приймаючи до уваги, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано 20 серпня 1992 року рішенням суду, житловий будинок придбаний 26 вересня 2001 року, тобто після розірвання шлюбу, то факт придбання цього житлового будинку за спільні кошти і те, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя є обставиною, яка підлягає доказуванню у іншій цивільній справі, яка розглядається в Обухівському районному суді з іншим предметом позову про поділ майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Таким чином, ОСОБА_7 в Апеляційному суді Київської області не надала доказів, що вона є співвласником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою, а тому будинок належить ОСОБА_4 . Також додав, що в кінці осені 2015 року ОСОБА_7 звернулась до Обухівського районного суду про розподіл майна колишнього подружжя, чим ще більше підтвердила незаконність своїх дій, які мали місце 10.07.2015.

Допитаний в ході розслідування ОСОБА_9 показав, що 01.07.2015 та 06.07.2015 ОСОБА_4 , надав ОСОБА_6 довіреність серії НАН № 198264 та довіреність серії НАО № 526412 бути його представником перед фізичними та юридичними особами. Так 06.07.2015 діючи в межах прав наділених ОСОБА_4 на підставі довіреності, ОСОБА_6 здав в оренду будинок по АДРЕСА_1 , йому та ОСОБА_10 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Так, 10.07.2015 близько 20 год. 00 хв. по телефону ОСОБА_6 стало відомо, що будинок та домоволодіння по АДРЕСА_1 захопили колишня дружина ОСОБА_4 , ОСОБА_7 її законний представник ОСОБА_11 , адвокат ОСОБА_12 Excellentia та невідомі йому люди в кількості 30 чоловік. В цей час він перебував разом з ОСОБА_6 та чув цю розмову. ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомі особи, без жодного рішення суду та без участі представника Державної виконавчої служби України, погрожуючи застосувати силу, проникли на територію, де розташований будинок та безпосередньо до будинку. Дізнавшись про такі незаконні дії вищезазначених осіб від орендаря ОСОБА_10 , який знаходився в будинку, ОСОБА_6 звернувся в міліцію, щоб зафіксувати незаконні дії та вжити заходів щодо їх усунення. За вказаною адресою прибув наряд міліції та почав з`ясовувати підстави незаконного проникнення до житла та володіння ОСОБА_4 . Жодних правових підстав та будь яких документів, які б надавали право проникати до будинку чи території у ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомих осіб не було, адже законним власником будинку та прилеглої території є саме ОСОБА_4 ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та невідомі особи, які допомагали їм, вели себе зухвало та агресивно, погрожували застосувати силу та насильство, заселились до будинку та заявили, що безпосередньо будуть проживати в будинку, поки ОСОБА_7 не надасть інших вказівок. В свою чергу працівники міліції, які виїжджали в складі СОГ Обухівського РВ ГУМВС України в Київській області заявили, що вони вважають, що виникли цивільно правові відносини та власнику ОСОБА_4 потрібно звернутись до суду. Однак 17.07.2015 все ж таки по даному факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України. На даний час проводиться досудове розслідування. Щодо позову ОСОБА_7 від 21.09.2015 про визнання договору оренди недійсним, усунення перешкод в користуванні майном та визнання довіреності виданої ОСОБА_4 ОСОБА_6 недійсною. На даний час Обухівським районним судом Київської області відновлено розгляд судової справи №372/4005/15. Такого висновку дійшла Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про що зазначено в ухвалі від 17 травня 2017 року у даній справі, на підставі якої дану справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. З 26 лютого 1977 року ОСОБА_20 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між Відповідачем - ОСОБА_4 та Позивачем - ОСОБА_7 розірвано. Вказаним рішенням було встановлено, що Позивач ОСОБА_7 та Відповідач ОСОБА_4 більше двох років не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. 24 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві складено актовий запис №322 про реєстрацію розірвання шлюбу. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року у справі №372/4004/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності визнано за ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 право особистої приватної власності на майно, в тому числі на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , площею 222,6 кв.м. Вказаним рішенням встановлено, що спірне майно, зокрема вищезазначений будинок придбано ОСОБА_4 в період фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_7 . Також у рішенні зазначено, що ніяких доказів, які б підтверджували використання для придбання спірного майна, зареєстрованого на ОСОБА_4 , коштів, які б належали Позивачу або подружжю на праві спільної сумісної власності не надано. Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року змінено, доповнивши: перший та другий абзаци резолютивної частини рішення після слів « ОСОБА_4 » словами «правонаступником якого є малолітня ОСОБА_8 »; третій абзац резолютивної частини рішення після слів «визнати за ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 » словами «правонаступником якого є малолітня ОСОБА_8 ». В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 змінено, виклавши абзаци перший третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції: «У задоволені позову ОСОБА_7 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 , правонаступником якого у розглядуваній справі (процесуальним правонаступником) є ОСОБА_8 , задовольнити; Визнати, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , площею 222,6 кв. м., є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 залишено без змін.».

Допитаний в ході розслідування ОСОБА_10 показав, що в липні 2015 року він жив у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який винаймав на той час на підставі договору оренди від 06.07.2015 разом із ОСОБА_9 . Договір оренди був укладений з ОСОБА_6 , що діяв на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_4 . Його попередили, що колишня дружина ОСОБА_4 має претензії на вказаний будинок, водночас, запевнили, що він проживає у ньому цілком законно. Водночас, здається 10.07.2015 приблизно о 14 годині, підходячи до будинку він помітив два автомобілі (буси), та два джипи, що почали прямувати за ним. Коли він підійшов до будинку, то з машин вибігли невідомі особи у камуфляжному одязі та у масках, а також колишня дружина ОСОБА_4 ОСОБА_7 та її адвокат, які нецензурно лаялись, погрожували йому, силою проникли на територію домоволодіння та вимагали повідомити законність підстави перебування на території дому. Після спілкування з адвокатом та ОСОБА_7 йому стало відомо, що між нею та колишнім чоловіком наявні спори про поділ майна, у тому числі і будинку за адресою АДРЕСА_1 , і що вона приїхала сюди для того, щоб мешкати в ньому. Після спілкування з останньою, та надання їй документів, що підтверджують його законне перебування у домі, ОСОБА_7 не виявила бажання покидати територію, водночас документів на будинок також не показала. Враховуючи, що разом з нею перебували в будинку особи, які не представлялись та явно становили для нього та ОСОБА_9 загрозу, опору щодо них вони не чинили. Зі слів ОСОБА_7 , люди, що перебували у будинку разом з нею це найманці з якоїсь охоронної організації, проте, йому не відомо з якої. ОСОБА_7 проживала у будинку разом з ними протягом трьох тижнів. Надалі, не пояснюючи причини, приблизно через три тижні ОСОБА_7 разом із невідомими їй особами, зібрала особисті речі посуд, одяг та поїхала, більше після того він її не бачив. Також повідомив, що коли вони заселились у будинок, то в ньому перебували чиїсь чужі речі і жіночі, і чоловічі. Чиї саме ці речі йому не відомо. Також зазначив, що вказаний будинок це дачний будинок, постійно у ньому ніхто не проживав, що було видно із стану речей та самої споруди.

Допитана в ході розслідування ОСОБА_7 показала, що вона перебувала у законному шлюбі з ОСОБА_4 з 26.02.1977. За час їх подружнього життя народилась дочка ОСОБА_21 , 1980 року народження. Інших спільних дітей не має. Також за час шлюбу ними придбано декілька об`єктів нерухомого майна, у тому числі, будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . З 1977 року по 2013 рік вони з чоловіком проживали разом однією сім`єю та вели спільний побут. Водночас, у 2013 році їх відносини погіршились, ОСОБА_4 пішов із дому. З того часу вони з чоловіком майже не спілкувались. Він жодного разу не просив її прибути до РАЦСу та написати заяву про розірвання шлюбу. Проте, в квітні 2015 року вона випадково дізналась, що ОСОБА_4 24.09.2014 розірвав з нею шлюб на підставі рішення Ватутінського районного народного суду міста Києва №2-2351/1992 від 20.08.1992. Відповідно до змісту даного рішення, вона начебто, була позивачкою по вказаному позову про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 та була присутня під час судового засідання. Водночас, вона ніколи даного позову до суду не писала, та не володіла інформацією до 2015 року про наявність подібного рішення суду, за фактом підробки даного рішення в Деснянському РУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення № 0007942 від 09.07.2015 року за ч. 1 ст. 358 КК України. Також зазначила, що липні 2015 року в їх спільному будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оселились невідомі їй особи, начебто по договору оренди, що укладений з ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 . Орендарі не пускали її на територію домоволодіння, та під час її спроб потрапити в будинок викликали поліцію та звинуватили її у начебто незаконному проникненні. Водночас вважає, що 10.07.2015 вона мала законне право перебувати на території домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно нажито ними з ОСОБА_4 під час шлюбу. Повідомила, що на даний час з приводу поділу спільного сумісного майна в судах тривають судові спори, у тому числі і щодо будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Також в ході досудового розслідування встановлено, що фактичний власник вищевказаного будинку ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть від 01.04.2017 № 8.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, в ході досудового розслідування не було зібрано достатньо доказів вважати, що в діях ОСОБА_7 можуть вбачатись ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, через наявність у неї родинних зв`язків із померлим та можливим спірним питанням щодо права власності на вищевказане майно, а також проведеним досудовим розслідуванням не було зібрано достатньо доказів для встановлення інших осіб, які вчинили вказане кримінальне правопорушення та вручення їм повідомлення про підозру, а тому є достатні підстави для закриття кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в клопотанні.

Потерпілий у судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши думку прокурора, вивчивши наявні матеріали та безпосередньо саме клопотання на відповідність нормам Кримінального процесуального Кодексу України, приходить до наступного.

Відповідно до п.1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом: з підстави, передбаченої п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КК України, а саме: в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 294 КПК України, якщо досудове розслідування злочину до моменту повідомлення особі про підозру неможливо закінчити у строк, зазначений у частині другій статті 219 цього Кодексу, вказаний строк може бути продовжений неодноразово слідчим суддею за клопотанням прокурора або слідчого, погодженого з прокурором, на строк, встановлений пунктами 2 і 3 частини четвертої статті 219 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 284 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження, якщо строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Абзацом 2 ч. 5 ст. 294 КПК України передбачено, що строк досудового розслідування, який закінчився, не підлягає поновленню.

Таким чином законодавець визначив наслідки закінчення строків досудового розслідування - неможливістю поновлення та обов`язковістю закриття провадження.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046 від 17.07.2015 року, вбачається, що Обухівським РП ГУ НП в Київській області порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.162 КК України.

З матеріалів справи вбачається, що особу яка вчинила вказане кримінальне провадження не встановлено, жодній особі підозру не повідомлено.

Також матеріали справи свідчать, що органом досудового розслідування, з метою здобуття доказів та встановлення особи яка скоїла зазначене кримінальне правопорушення проведено слідчі дії, однак не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, повідомлення про підозру в межах кримінального провадження не здійснювалось.

Таким чином під час проведення досудового розслідування особу, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення встановити не вдалось можливим.

17.10.2019 набрав чинності Закон № 187-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства» від 04.10.2019, який запровадив зміни у порядку здійснення кримінального провадження та його закриття, а саме у статтю 284 КПК України, так відповідно до частини 2 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстав, передбачених пунктом 3-1 частини першої цієї статті, тобто кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Закриття кримінального провадження уразі не встановлення винної у вчиненні кримінального правопорушення особи протягом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності здійснюється судом за клопотанням прокурора.

Під час судового засідання встановлено, що повідомлення певної особи про підозру не вручено на протязі всього строку досудового розслідування.

Санкція ч. 2 ст. 162 КК України передбачає позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.

Згідно ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене КК України діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку передбаченого у п.2 цієї частини.

Отже з наведеного вбачається, що Закон № 187-ХІ від 04.10.2019, який набрав чинності 17.10.2019 забезпечує приведення національного законодавства до практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав свою позицію щодо проведення ефективного офіційного розслідування та дотримання розумних строків розслідування, з урахуванням положень ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод громадян, що також відповідає вимогам ст. 28 КПК України, а саме зазначеною нормою встановлено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор.

Згідно встановлених обставин вчинення кримінального правопорушення, подія мала місце 10.07.2015 року.

Як наслідок, на цей час, з часу вказаних подій минуло більше 10 років.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на наявність передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, оскільки, строки притягнення до кримінальної відповідальності минули, судом встановлено, що дане клопотання в повній мірі відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України.

За таких обставин, беручи до уваги наведене, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та із закриттям даного кримінального провадження.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-29, 284-286, 369-372, 376 КПК України, ст. 12, 49 КК України, суд-

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Обухівської окружної прокуратури Київської області про закриття кримінального провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046 від 17.07.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.162 КК України, задовольнити.

Кримінальне провадження №0000046 від 17.07.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: