Справа №583/5953/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/290/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

Іменем України

"21" травня 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 583/5953/23 за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.03.2024, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 ,

представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_14 ,

обвинуваченого ОСОБА_15 ,

захисника адвоката ОСОБА_16 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- представник потерпілої ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду в частині звільнення ОСОБА_15 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, а в частині вирішення цивільного позову змінити, стягнувши на користь потерпілої 100 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 24 224 грн витрат на правову допомогу, оскільки суд безпідставно звільнив ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням, зважаючи на кількість епізодів, характер його злочинної діяльності, наявність обтяжуючої покарання обставини. Обвинувачений не відшкодував і не намагається відшкодувати завдану потерпілим матеріальну та моральну шкоду, каяття останнього не є щирим, що свідчить про особливу цинічність його дій. Окрім цього суд невиправдано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, а рішення щодо цивільного позову в частині стягнення витрат на правову допомогу взагалі не ухвалив;

- потерпілий ОСОБА_17 просить скасувати вирок суду в частині звільнення ОСОБА_15 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні інкримінованих йому правопорушень та призначити йому покарання без застосування ст. 75 КК, оскільки завдана йому шкода не відшкодована, останній не вибачився перед ним, висновки суду щодо мобілізації обвинуваченого не підтверджуються матеріалами справи.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.03.2024 ОСОБА_15 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК у виді трьох років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та на підставі ст. 76 КК покладені обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Стягнуто на користь ОСОБА_11 103 230 грн матеріальної шкоди та 100 000 грн моральної шкоди, на користь ОСОБА_13 10 000 грн моральної шкоди, на користь держави 17 786 грн в рахунок відшкодування витрат за проведення експертиз.

Згідно вироку суду, ОСОБА_15 та невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені, за попередньою змовою між собою, 11.06.2023 близько 16:00 вирішили вчинити підпал т/з «КІА SPORTAGE», д. н. з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_13 . ОСОБА_15 повинен був спостерігати за обстановкою та попередити співучасника у разі виявлення їх протиправних дій, а невстановлена особа мала безпосередньо здійснити пошкодження т/з шляхом його підпалу. ОСОБА_15 та невстановлена особа підготували скляну пляшку з-під пива «Оболонь» об`ємом 0,5 л, в середину якої налили бензин та дизельне паливо, після чого у верхній частині пляшки закріпили гніт із тканини, приготувавши таким чином горючу суміш, яку мали намір використати для пошкодження автомобіля, а для приховування власного обличчя вирішили використати мотоциклетний шолом.

11.06.2023 близько 23:50 ОСОБА_15 та невстановлена особа прийшли до будинку АДРЕСА_2 , де на прибудинковій території знаходився т/з «Hyundai Santa Fe», д. н. з. НОМЕР_2 , який належав на праві власності ОСОБА_11 і який помилково був сприйнятий ОСОБА_15 та невстановленою особою як належний ОСОБА_13 автомобіль.

ОСОБА_15 спостерігав за обстановкою, а невстановлена особа підпалила закріплений на пляшці з горючою сумішшю гніт та кинула її у заднє вітрове скло автомобіля «Hyundai Santa Fe», внаслідок чого виникла пожежа і був пошкоджений т/з на загальну суму 103230 грн.

ОСОБА_15 та невстановлена особа, дізнавшись, що ними помилково був пошкоджений інший автомобіль, вирішили продовжити реалізацію умислу, спрямованого на пошкодження т/з.

13.06.2023 в період часу з 20:30 до 22:20 підготували скляну пляшку об`ємом 0,33 л та два пакети з полімерного матеріалу, в середину яких налили горючу суміш.

14.06.2023 близько 00:30 ОСОБА_15 та невстановлена особа, підійшли до будинку по АДРЕСА_2 , після чого ОСОБА_15 почав спостерігати за обстановкою, а невстановлена особа підпалила гніт на підготовленій пляшці з горючою сумішшю та кинула у напрямку гаражу на території домоволодіння, але з причин, що не залежали від її волі пляшка не влучила у гараж і розбилась об плитку перед ним, внаслідок чого майно ОСОБА_13 пошкоджене не було.

ОСОБА_15 та невстановлена особа виконали всі дії, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, проте не закінчили його з причин, що не залежали від їх волі.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_12 , які підтримали свою апеляційну скаргу, доводи представника потерпілої ОСОБА_14 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_15 , його захисника ОСОБА_16 та прокурора ОСОБА_10 про залишення вироку суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_11 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_14 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах потерпілими сторонами не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілих сторін про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції при ухваленні вироку відносно ОСОБА_15 був застосований закон, який не підлягав застосуванню (ст. 75, 76 КК), та без наявності до того законних підстав останній був звільнений від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Так, кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК), а кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 2 ст. 4 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання, а реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так й іншими особами.

Тобто, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, враховуючи не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного в цілому покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Ухвалюючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_15 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував дані про його особу, який раніше не судимий, має молодий вік, на обліку у лікарів психіатра/нарколога не перебуває, має постійне місце проживання і мешкає у багатодітній родині з батьками, а також обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину і обставини, які обтяжують покарання: вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

Разом з тим, суд першої інстанції не навів у вироку обставини, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_15 без реального відбування покарання і доцільність застосування до нього положень ст. 75, 76 КК.

Одночасно у колегії суддів викликає сумніви щире каяття ОСОБА_15 , оскільки щире каяття це не формальна вказівка обвинуваченого на визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, які є очевидними, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну (негативну) оцінку ОСОБА_15 своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальними правопорушеннями ситуації, зокрема відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди або усунення цієї шкоди у інший спосіб, бажання виправити ситуацію, яка склалась внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, співчування потерпілим тощо. Тобто, факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен об`єктивно знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19), але, як убачається з матеріалів кримінального провадження, матеріальна та моральна шкода завдана обвинуваченим до цього часу не відшкодована, а за час апеляційного розгляду ОСОБА_15 лише двічі і безпосередньо перед судовими засіданнями частково відшкодував спричинену потерпілим шкоду.

Отже, той факт, що ОСОБА_15 визнав свою вину, само по собі не може безумовно свідчити про його щире каяття, а інших обставин, які б об`єктивно підтверджували щире каяття обвинуваченого не убачається.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, оскільки при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегією суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно в мотивувальній частині вироку послався на таку обставину, що обтяжує покарання як вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, оскільки відповідно обвинувального акта ця обставина не була установлена органом досудового розслідування.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме, а відповідно ст. 337 цього Кодексу судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Обвинувальний акт має містити, у тому числі, відомості щодо наявності або відсутності обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченому (п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК).

У зв`язку із наведеним, враховуючи зміст обвинувального акта, визнання обставиною, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, не узгоджується з положеннями ст. 337 КПК, тому колегія суддів вважає за необхідне виключити цю обставину, що обтяжує покарання з мотивувальної частини вироку.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК), а неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК).

Оскільки суд першої інстанції застосував до обвинуваченого ОСОБА_15 закон, який не підлягав застосуванню, то вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК), тому після скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання колегія суддів вважає за необхідне ухвалити в цій частині новий вирок, оскільки обвинувачений ОСОБА_15 внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність неправильно звільнений від відбування призначеного йому покарання.

При ухваленні нового вироку, колегія суддів вважає за необхідне залишити ОСОБА_15 покарання за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК у виді і розмірі, визначеному судом першої інстанції, а саме, за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК у виді трьох років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК у виді чотирьох років позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

Що стосується доводів представника потерпілої ОСОБА_14 про неправильне вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди та його не вирішення в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Так, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно ч. 5 ст. 128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом; якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, а згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди (ч. 1 ст. 55 КПК), а цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, та яка (який) в порядку, встановленому КПК, пред`явила (пред`явив) цивільний позов (ч. 1 ст. 61 КПК), тому потерпілою ОСОБА_13 під час кримінального провадження був заявлений цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_15 100 000 грн моральної шкоди та 25 000 грн витрат на правову допомогу.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, потерпіла ОСОБА_13 вказала, що обвинувачений разом з іншою невстановленої особою декілька разів намагалися підпалити її автомобіль, внаслідок їх протиправних дій вона та її родина зазнали значних моральних втрат, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок та бажань, хвилювання за життя та здоров`я родини, враховуючи обставини вчинення злочину та можливі наслідки за умови доведення злочину до кінця. Зазначає також, що постійно знаходиться в емоційному стані хвилювання та впливу пережитого стресу, що заподіяло їй сильних душевних страждань і негативно вплинуло на її здоров`я, тому доводи апеляційної скарги представника потерпілої заслуговують на увагу і підлягають задоволенню, а такий розмір моральної шкоди як 10 000 грн є явно не співмірним, ураховуючи фактичні обставини кримінального провадження, обсяг душевних страждань та болю, яких ОСОБА_13 отримала в результаті незаконних дій ОСОБА_15 критерії виваженості, справедливості та розумності, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої 25 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 в частині стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з положень ст. 15, 133, 137 ЦПК, згідно яких учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

За правилами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано такі документи, як договір про надання правничої допомоги від 14.06.2023 (а. к. п. 54); акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором від 14.06.2023 (а. к. п. 56) та квитанцію від 29.11.2023 про одержання адвокатом ОСОБА_14 від ОСОБА_13 25 000 грн як гонорару за договором про надання правничої допомоги від 14.06.2023 (а. к. п. 55), яку позивач просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_15 , тому враховуючи ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_13 25 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, підлягають також стягненню з обвинуваченого витрати на правничу допомогу в сумі 6 000 грн.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 420 і 615 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити, а апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_18 задовольнити частково.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.03.2024 відносно ОСОБА_19 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок.

ОСОБА_19 вважати засудженим до призначеного судом першої інстанції покарання:

- за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України у виді трьох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_20 остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує ОСОБА_20 покарання вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

Строк відбування покарання ОСОБА_20 обчислювати з дня приведення вироку до виконання і затримання останнього.

Цивільний позов ОСОБА_21 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_19 на користь ОСОБА_21 6 000 грн витрат на правову допомогу та 25 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору і не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5