ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 584/1281/23 Номер провадження 11-кп/814/1245/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора представника потерпілої захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000114 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 27 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шумбар Шумського району Тернопільської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, розлучений, маючий двох неповнолітніх дітей, військовослужбовець, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 :

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 6214 грн;

- на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Згідно з вироком, суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

13 червня 2023 року близько 16 год. обвинувачений, маючи при собі бойову ручну гранату Ф-1, перебував у вітальні будинку потерпілої ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 .

На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин розпочалась суперечка, під час якої ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, розуміючи, що в результаті вибуху гранати оборонного типу із значною кількістю уражуючих елементів може загинути ОСОБА_11 , та бажаючи настання її смерті, діючи із прямим умислом, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, дістав із кишені гранату Ф-1 та, зірвавши чеку, кинув її на підлогу, внаслідок чого стався вибух.

В результаті вибуху гранати потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У подальшому обвинувачений, розуміючи, що виконав всі необхідні для досягнення свого злочинного умислу дії, однак через обставини, що не залежали від його волі, злочин не було доведено до кінця, залишив місце вчинення злочину.

За таких обставин ОСОБА_9 , здійснюючи підрив гранати Ф-1, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння смерті потерпілої ОСОБА_11 та бажав настання таких наслідків, тобто діяв з прямим умислом.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується з вироком суду та просить перекваліфікувати його дії на необережне поводження зі зброєю та боєприпасами, оскільки є військовослужбовцем.

Заперечує наявність умислу на умисне вбивство потерпілої, оскільки перебував з нею в гарних стосунках. Також вказує, що граната вибухнула на відстані 70 см від його ніг, що додатково свідчить про відсутність умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Наголошує, що свою вину визнав, активно співпрацював з органом досудового розслідування та надавав правдиві показання.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок суду першої інстанції та пом`якшити призначене ОСОБА_9 покарання, оскільки воно є явно несправедливим через свою суворість.

Вказує, що судом взято до уваги негативну характеристику обвинуваченого, що була надана за місцем служби після події кримінального правопорушення, хоча стороною захисту надано характеристику ОСОБА_9 , підписану тією ж посадовою особою, яка за своїм змістом суттєво відрізняється від попередньої.

Заперечує висловлення обвинуваченим погроз в бік потерпілої та наявність у нього умислу на її умисне вбивство.

Ставить під сумнів показання свідка ОСОБА_12 , оскільки він постійно плутався у них.

Наголошує, що обвинувачений надавав показання, брав участь у слідчих діях, вибачився перед потерпілою, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, статус учасника бойових дій.

Зауважує, що отримані потерпілою тілесні ушкодження належать до легких та не становлять загрози для її життя та здоров`я.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить змінити вирок суду першої інстанції та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої 100000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

При цьому зазначає, що в результаті злочину потерпіла зазнала психологічної травми та змушена витрачати додаткові зусилля на організацію свого життя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування представника потерпілої про необхідність збільшення моральної шкоди, яку необхідно стягнути з обвинуваченого, думку прокурора про законність і обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що передбачено п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання.

Відповідно до ст.374 КПК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.15 постанови №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

У мотивувальній частині обвинувального вироку повинні бути чітко і зрозуміло описані ознаки суб`єктивної сторони кримінального правопорушення: форма вини (у виді прямого або непрямого умислу, самовпевненості або злочинної недбалості), мотив (внутрішнє спонукання) та мета (уявлення про бажаний результат) вчинення.

Обов`язковим є зазначення мотиву і мети, коли законодавець передбачає їх у диспозиції статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Колегія суддів звертає увагу, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З матеріалів провадження вбачається, що за результатами судового розгляду обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 суд першої інстанції визнав його винуватим у вчиненні закінченого замаху на вбивство.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року №2, закінчений замах на умисне вбивство особи може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

ОСОБА_9 протягом досудового розслідування та у судовому засіданні суду першої інстанції вину в цій частині обвинувачення не визнавав і стверджував, що не мав наміру вбивати потерпілу.

При цьому з його пояснень та досліджених судом доказів вбачається, що граната у нього була постійно, мінімум протягом півроку. Чека ним неодноразово витягувалась та потім знову ставилась на місце. На його думку, мало місце необережне, необачне поводження з гранатою, внаслідок чого стався вибух.

В свою чергу потерпіла пояснила в судовому засіданні, що з ОСОБА_9 , який є військовослужбовцем, познайомилась у березні 2023 року, вони зустрічались, між ними склалися відносини. Він часто приїжджав до неї додому, при цьому у нього постійно була граната.

Зі змісту показань свідка ОСОБА_13 , яка була дружиною обвинуваченого, видно, що напередодні злочину вночі 11 червня 2023 року до її помешкання прийшла потерпіла ОСОБА_11 , яка повідомила, що чотири місяці перебуває у відносинах з її чоловіком і що вони будуть разом. В цей час під`їхав на машині ОСОБА_9 і після спілкування забрав з собою ОСОБА_11 .

Після цього вона ( ОСОБА_13 ) повернулася до м. Львова. При цьому свідок підтвердила, що бачила гранату у бардачку автомобіля, на якому їздив обвинувачений.

Ухвалюючи вирок, суд взагалі не навів обґрунтувань на спростування тверджень ОСОБА_9 про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілої, лише зазначив про вчинення ним злочину з прямим умислом та перерахував досліджені докази.

При цьому суд не встановив мотиву його дій з огляду на конкретні обставини справи, зокрема, розташування потерпілої та обвинуваченого під час підриву гранати.

Не містить мотивувальна частина вироку і аналізу досліджених доказів, в тому числі показань потерпілої, свідків та даних, отриманих під час слідчих експериментів з обвинуваченим та потерпілою, що унеможливлює встановити правильну кваліфікацію дій ОСОБА_9 .

Крім того, суд послався на спосіб вчинення злочину використання вибухового пристрою із значним вражаючим ефектом та зоною ураження, проте не навів жодних обґрунтувань щодо причин, внаслідок яких потерпіла отримала лише легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказані обставини свідчать про суперечливість висновків суду та їх неконкретність. Водночас, обвинувачення має бути викладено в чіткій, категоричній формі, не повинно допускати двоякого трактування. І саме такий принцип при складанні вироку та викладенні обвинувачення має належним чином забезпечити виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст.2 КПК України.

Наведені обставини свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та неповноту судового розгляду, що згідно з положеннями п.1, п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України є підставами для скасування вироку суду першої інстанції з призначенням нового судового розгляду.

Під час нового розгляду місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи сторони захисту та апеляційної скарги представника потерпілої, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, дослідити обставини, що мають значення для вирішення питання щодо всіх елементів складу інкримінованого кримінального правопорушення та у залежності від установленого вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Приписами ст.418 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368 380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу ОСОБА_9 , колегія суддів вважає за необхідне залишити його під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та представника потерпілої підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 412, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 27 грудня 2024 року у кримінальному провадженні №0000114 щодо ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 продовжити до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4