Справа № 171/2457/25
Провадження № 1-кп/177/206/25
У Х В А Л А

Іменем України

10.09.2025 Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000059 від 08.11.2024 за ч. 1 ст. 364 КК України, щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_2 ,

захисника обвинуваченого,

адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Указаний обвинувальний акт, затверджений 30.06.2025 прокурором Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_6 , надійшов до Криворізького районного суду Дніпропетровської області 23.07.2025, у порядку визначення підсудності, згідно з ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2025

Ухвалою суду від 25.07.2025 призначено підготовче судове засідання.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду. Вважає, що його складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України. Підстави для закриття справи чи внесення подання про визначення підсудності відсутні. Дане кримінальне провадження розглядати у відкритому судовому засіданні з викликом учасників судового провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_2 , адвокат ОСОБА_5 , подав клопотання про повернення обвинувального акта в указаному кримінальному провадженні прокурору, зважаючи на його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, п. 3-1, 5, 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки обвинувальний акт не містить анкетні відомості викривача, а в разі його відсутності, взагалі не зазначено інформації про це; в обвинувальному акті неправильно та не в повному обсязі викладено формулювання обвинувачення, що унеможливлює розуміння обвинуваченим суті інкримінованого кримінального правопорушення, відтак, порушує його право на захист; в обвинувальному акті не зазначено розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Обвинувачений ОСОБА_2 підтримав клопотання свого адвоката та просив задовольнити, із підстав та мотивів, що наведені в ньому.

Прокурор проти задоволення клопотання захисника заперечував, вказував, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, підстави для його повернення відсутні.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, розглянувши клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта прокурору, вивчивши надані обвинувальний акт та додані до нього матеріали, дійшов до наступного висновку.

Як передбачено ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Так, за ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити, серед іншого, анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір пропонованої винагороди викривачу;

Проаналізувавши обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000059 від 08.11.2024 за ч. 1 ст. 364 КК України, щодо ОСОБА_2 на відповідність вимогам кримінального процесуального закону, суд не вбачає у викладенні формулювання обвинувачення таких недоліків, які б свідчили про його явну неконкретність та які б перешкоджали призначенню справи до судового розгляду.

В обвинувальному акті достатньою мірою викладені відомості щодо події кримінального правопорушення (часу, місця, способу та інших обставин кримінального правопорушення), форми вини, мотивів і мети вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_2 злочину, та інші обставини, які підлягають доведенню прокурором під час судового розгляду, відповідно до вимог ст. ст. 91, 92 КПК України.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті зазначаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. При цьому, чинним КПК України не передбачено повноваження суду, до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи, перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, повертати обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого, тощо.

Таким чином, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладається в обвинувальному акті в такому виді, як це вважає за необхідне прокурор.

Суд наголошує, що обставини, викладені в обвинувальному акті, обґрунтованість сформульованого обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення є предметом розгляду в судовому засіданні кримінального провадження по суті.

Як слідує зі змісту цього обвинувального акта, у ньому містяться встановлені слідством обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину, сформульовано обвинувачення щодо інкримінованого злочину та його кваліфікація з посиланням на статтю закону України про кримінальну відповідальність, тобто прокурором сформульовано обвинувачення та дано правову кваліфікацію, яка дає повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину.

Із огляду на викладене, суд вважає, що клопотання захисника обвинуваченого, про невідповідність обвинувального акта в даному кримінальному провадженні вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не заслуговують на увагу.

Так само, не заслуговують на увагу посилання захисника на невідповідність обвинувального акта п. п. 7-8 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті чітко вказано, що потерпілій особі: Грушівській сільській територіальній громаді в особі виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області, кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди на суму 247476,36 грн. Про стягнення вказаної шкоди з ОСОБА_2 , прокурором, в інтересах виконкому Грушівської сільської ради Дніпропетровської області, у рамках цього кримінального провадження, подано цивільний позов.

На посилання сторони захисту про відсутність у обвинувальному акті анкетних відомостей викривача та розміру пропонованої винагороди викривачу, прокурор у провадженні пояснював що такий у кримінальному провадженні відсутній, відповідно, перевірка цих тверджень можлива лише на стадії судового розгляду під час дослідження доказів.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що дане кримінальне провадження підсудне Криворізькому районному суду Дніпропетровської області. Підстави для прийняття рішень визначених п. п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України відсутні, обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 запобіжні заходи не застосовувалися та клопотання про обрання таких у підготовчому судовому засіданні не подавалися.

Судовий розгляд, із урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження, слід проводити відкрито, із викликом учасників судового провадження. Обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, відсутні.

Окрім того, у підготовчому судовому засіданні прокурор просив прийняти до розгляду цивільний позовом в інтересах держави, в особі виконавчого комітету Грушівської сільської ради Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_7 майнової шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, у розмірі 247476,36 грн, який просив розглядати спільно з кримінальним провадженням.

Обвинувачений та його захисник щодо прийняття цивільного позову заперечували, як необґрунтованого та безпідставного.

При вирішення питання про прийняття цивільного позову, судом враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого.

Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Враховуючи положення ст. 128 КПК України, яким передбачено право потерпілого на позов, ознайомившись з його змістом, вислухавши думку сторін кримінального провадження, суд вважає за необхідне прийняти цивільний позов прокурор Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Грушівської сільської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, до свого провадження та розглядати його спільно з кримінальним провадженням, визнавши відповідно потерпілу особу Грушівську сільську раду Дніпропетровської області цивільним позивачем, а обвинуваченого ОСОБА_2 - цивільним відповідачем у справі.

Окрім того, у підготовчому судовому засіданні, із метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), прокурором у провадженні подано клопотання про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: земельну ділянку, площею 2,0000 га, кадастровий номер :01:048:0031; земельну ділянку, площею 0,1829 га, кадастровий номер :02:002:0096; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони власнику ( ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, відчужувати та розпоряджатися зазначеними земельними ділянками та житловим будинком. Також прокурор просив заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно вказаного майна особами, що мають право на вчинення таких реєстраційних дій, згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В обґрунтування поданого клопотання, як у самому клопотанні, так і в підготовчому судовому засіданні, прокурор вказав, що Грушівська сільська рада Дніпропетровської області є потерпілою особою в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 , який своїми діями спричинив потерпілій особі майнову шкоду в розмірі 247476,36 грн, але завдану шкоду не визнає та не відшкодовує. Зазначає, що накладення арешту на майно необхідне для забезпечення відшкодування шкоди у порядку п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 та його захисник, адвокат ОСОБА_5 проти задоволення заявленого клопотання заперечували. Так, в обґрунтування заперечень сторона захисту вказувала, що стороною обвинувачення не доведено належними доказами причетності ОСОБА_2 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, не доведено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Захисник звертав увагу на те, що розмір майна визначено прокурором виходячи із даних, які зазначалися обвинуваченим у майновій декларації за 2023 рік. Водночас, вартість належного обвинуваченому майна вказувалася останнім у цій декларації станом на момент його набуття, тобто, дійсна вартість майна, на яке прокурор просить накласти арешт, на момент звернення з позовом до суду, не визначалася. Окрім того, сторона захисту акцентувала увагу на тому, що житловий будинок придбано ОСОБА_2 на момент перебування у шлюбі, а отже, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, у той час, як прокурор просить накласти арешт на весь будинок.

Обвинувачений ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши учасників судового провадження при розгляді клопотання прокурора про арешт майна, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Як визначено п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

За приписами ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична чи юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Згідно з ч. 1 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до суду з метою забезпечення цивільного позову має право звернутися цивільний позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до поданої позовної заяви, цивільний позивач просить суд стягнути з обвинуваченого ОСОБА_2 на користь Грушівської сільської ради Дніпропетровської області 247476,36 грн відшкодування майнової шкоди.

Як слідує з долучених до клопотання матеріалів, ОСОБА_2 на праві власності належить нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, площею 2,0000 га, кадастровий номер :01:048:0031; земельна ділянка, площею 0,1829 га, кадастровий номер :02:002:0096; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, із урахування висунутого ОСОБА_2 обвинувачення, розміру шкоди, який, згідно з даних обвинувального акта, визначений відповідно до висновку судово-економічної експертизи, наявні ризики, передбачені абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, зокрема, ризик відчуження вищевказаного майна. Відтак, у випадку задоволення цивільного позову та у разі відчуження обвинуваченим належного йому майна, виконання судового рішення в цій частині, за рахунок майна обвинуваченого, буде неможливим.

Отже, суд приходить до висновку, що прокурором дотримано вимоги ч. 1 ст. 173 КПК України щодо доведення необхідності такого арешту.

Також суд враховує, що обґрунтованість підозри була встановлена в ході досудового слідства і не може бути перевірена судом до ухвалення вироку, так само, як і обґрунтованість цивільного позову.

Доводи сторони захисту про те, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 та його дружині на праві спільної сумісної власності, не підтверджено належними доказами. Хоча в обвинувальному акті в анкетних даних обвинуваченого і зазначено про його сімейний стан, як «одружений», однак свідоцтво про шлюб суду не надано, із якого б можливо було встановити особу, із якою ОСОБА_2 зареєстрував шлюб, дату його реєстрації. Водночас, із долучених прокурором до клопотання матеріалів, зокрема, договору купівлі-продажу жилого будинку від 21.09.2000 серії АВН № 114504 слідує, що власником житлового будинку за вищевказаною адресою є виключно ОСОБА_2 та посилання на те, що він є спільною сумісною власністю подружжя, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 372 КПК України, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

При цьому режим спільної сумісної власності не визначає розміру часток кожного власника, що унеможливлює ідентифікацію конкретних часток кожного з подружжя у спільному майні.

Так само і суддя при накладенні арешту на майно в межах кримінального провадження не має права вирішувати спір про право власності на майно, визначаючи частки у праві спільної сумісної власності кожного з подружжя чи здійснюючи поділ майна в натурі (аналогічна правова позиція міститься і в Постанові ККС ВС від 09.04.2020 у справі № 676/2199/19).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК України, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Таким чином, оскільки доказів про перебування нерухомого майна (житлового будинку) у спільній сумісній власності суду не надано, враховуючи відсутність відомостей про поділ майна подружжя на визначені частки, та неможливість суду самостійно відокремлювати його, суд вважає, що єдиним можливим та ефективним заходом забезпечення позову за даних обставин буде накладення обтяження саме на весь об`єкт нерухомості.

Також, сторона захисту, заперечуючи щодо розміру визначеної прокурором вартості нерухомого майна, на яке останній просить накласти арешт, із урахуванням принципу змагальності, доказів на спростування цих доводів суду не надала.

Із огляду на обсяг позовних вимог, а також відповідності виду забезпечення позову та співмірність із заявленими позовними вимогами, враховуючи, що обмежень чи заборон щодо накладення арешту на вказане майно встановлено не було, суд дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання прокурора про арешт майна в цьому кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 170-173, 128, 314- 317, 372, 376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_5 , про повернення прокурору обвинувального акта в кримінальному провадженні № 0000059 від 08.11.2024 за ч. 1 ст. 364 КК України, щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні№ 0000059 від 08.11.2024 за ч. 1 ст. 364 КК України, щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити до судового розгляду на 18.09.2025, о 15 год. 30 хв., у приміщенні Криворізького районного суду Дніпропетровської області за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, проспект Миру, 5А.

Викликати в судове засідання учасників судового провадження.

Прийняти до спільного розгляду з кримінальним провадженням № 0000059 від 08.11.2024 за ч. 1 ст. 364 КК України, щодо ОСОБА_2 , цивільний позов прокурора Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі Грушівської сільської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, визнавши відповідно Грушівську сільську раду Дніпропетровської області цивільними позивачами, а обвинуваченого ОСОБА_2 , - цивільним відповідачем у справі.

Визначити цивільному відповідачу15-денний строк із дня отримання цивільного позову для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів цивільний відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує цивільний позов за наявними матеріалами.

Встановити позивачу п`ятиденний строк з дня отримання копії відзиву (у разі його надіслання відповідачем) для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч. ч. 3-5 ст. 178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (відповідачу).

Встановити відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив (у разі його надіслання позивачем) для подання заперечення, яке має відповідати вимогам ч. ч. 3-5 ст. 178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (позивачу).

Клопотання прокурора про накладення арешту на майно, задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме на:

- земельну ділянку, площею 2,0000 га, кадастровий номер :01:048:0031, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.11.2023 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 (запис про право власності № 52601498), на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 848744, виданого 18.06.2010 Апостолівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області;

- земельну ділянку, площею 0,1829 га, кадастровий номер :02:002:0096, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі рішення Ленінської сільської ради від 19.10.2007 № 53/11-V та державного акта серії ЯЕ № 980756;

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який станом на 31.12.2012 зареєстровано у КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2000, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу (реєстр № 2370), шляхом заборони власнику ( ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, відчужувати та розпоряджатися зазначеними земельними ділянками та житловим будинком.

Заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно вказаного майна особам, що мають право на вчинення таких реєстраційних дій, згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Ухвала в частині накладення арешту підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 11.09.2025

Суддя: ОСОБА_1