УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 629/3007/24

провадження № 51-1542 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року щодо неї,

установив:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , таку, що не має судимостей відповідно до ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного їй майна.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року, за результатами розгляду апеляційних скарг засудженої та захисника ОСОБА_5 , вирок залишено без змін.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин в межах вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, ОСОБА_4 визнано винною та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, кваліфіковане як незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропної речовини (метамфетамін) в інших місцях масового перебування громадян.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення, шляхом призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

На обґрунтування своїх вимог засуджена посилається на щире каяття у вчиненому, відсутність судимостей відповідно до ст. 89 КК України, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, один з яких має діагноз - вади серця, а також на свій стан здоров`я, зокрема хронічні захворювання, ВІЛ та гепатит С. Засуджена вважає, що ці обставини у сукупності могли бути підставами для призначення їй більш м`якого покарання, ніж передбачено ч. 2 ст. 307 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правова кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 307 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженої про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості, а також про фактичне незастосування судами першої та апеляційної інстанцій положень ст. 69 КК України, які засуджена просить застосовати суд касаційної інстанції, колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим, зокрема, через суворість.

Відповідно до загальних засад, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції, оприлюдненого в Єдиному державному реєстрі судових рішень, при призначенні покарання засудженій суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 5 ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, особу винної, те, що вона офіційно не працевлаштована, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, проте перебуває на обліку у лікаря-нарколога у зв`язку із вживанням опіоїдів зі шкідливими наслідками, не має судимостей відповідно до ст. 89 КК України, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Суд визнав наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутністьобставин, що його обтяжують. Не встановивши підстав для застосування ст. 69 КК України, суд призначив покарання у виді позбавлення воліна строк 6 років та додаткове покарання у виді конфіскації майна, тобто в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 307 КК України.

Вказаний вирок був переглянутий в апеляційному порядку за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 та засудженої, які оскаржували судове рішення з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через надмірну суворість. Сторона захисту просила апеляційний суд врахувати додаткові обставини, що характеризують особу, а саме: наявність хронічних захворювань - ВІЛ та гепатит С, а також стан здоров`я однієї з дітей - вади серця. Також вважали, що у провадженні наявна обставина, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, що у сукупності із іншими обставинами може бути підставами для призначення засудженій покарання із застосуванням ст. 69 КК України і звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу .

Перевіривши апеляційні скарги, в межах вимог, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів Харківського апеляційного суду, не знайшла підстав для зміни вироку та, погодившись із призначеним у вироку покаранням, залишила рішення суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі засуджена посилається на аналогічні обставини зазначені стороною захисту в суді апеляційної інстанції, та вважає, що з урахуванням цих даних, наявні достатні підстави для застосування ст. 69 КК України судом касаційної інстанції.

Проте зазначені доводи скарги засудженої є необґрунтованими. Колегія суддів касаційного суду погоджується з мотивами наведеним в ухвалі апеляційного суду про те, що, стан здоров`я засудженої та здоров`я її дитини не завадили винній вчинити тяжке кримінальне правопорушення у сфері обігу психотропних речовин, а інші обставини, наведені у скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 307 КК України. Крім того, правильно зазначив апеляційний суд, посилаючись на практику Касаційного кримінального суду (постанова ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к), що лише визнання власної винуватості та підтвердження інформації, вже встановленої органом досудового розслідування, не є активним сприяння розкриттю злочину.

У зв`язку з цим колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується із призначеним судом першої інстанції покаранням, яке обґрунтоване залишено апеляційним судом без змін, і не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженої.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3