УХВАЛА

Іменем України

17 червня 2025 року справа № 542/1074/25

провадження 1-кс/542/213/25

Новосанжарський районний суд Полтавської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні у приміщенні Новосанжарського районного суду Полтавської області клопотання начальника Новосанжарського відділу Решетилівської окружної прокуратури в Полтавській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.06.2025 за № 0000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України про арешт майна, -

в с т а н о в и в:

16 червня 2025 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшло клопотання начальника Новосанжарського відділу Решетилівської окружної прокуратури в Полтавській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.06.2025 за № 0000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, у якому він просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 03.06.2025 до відділення поліції №3 ПРУП надійшло повідомлення про те, що 02.06.2025 до ШМД звернулася неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жителька АДРЕСА_1 . При обстеженні ОСОБА_4 встановлено діагноз: вагітність І, 23-24 тижні, загроза передчасних пологів, синдром короткої шийки матки.

Відомості за даним фактом внесені до ЄРДР 03.06.2025 за № 0000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України.

Зазначив, що у ході досудового розслідування допитано в якості свідка ОСОБА_5 , яка повідомила, що вона проживає разом зі своєю рідною донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . У червні 2024 року донька ОСОБА_6 познайомила її із раніше їй не відомим хлопцем ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючим в селі Великі Солонці, Полтавського району Полтавської області. ОСОБА_6 повідомила, що має стосунки з ОСОБА_8 . З вересня 2024 року ОСОБА_6 сказала їй, що хоче жити разом із ОСОБА_8 , з яким уже на той момент були серйозні відносини. ОСОБА_9 дозволила ОСОБА_6 жити разом із ОСОБА_8 у неї вдома, так як розуміла і бачила серйозність їх відносин. З того моменту, вони стали планувати спільне майбутнє, хотіли створити сім`ю, коли ОСОБА_6 закінчить школу. Вони проживали у одній кімнаті. У березні 2025 року, ОСОБА_6 показала їй тест на вагітність, але на тому тесті було добре видно одну паличку, а інша - не була зовсім вираженою. На той момент вона навіть подумати не могла, що ОСОБА_6 може бути вагітною, а подумала, що у неї можуть бути проблеми зі здоров`ям. Хоча, ОСОБА_6 тоді розповіла їй, що у неї були статеві відносини із ОСОБА_8 починаючи з жовтня 2024 року. Також розповіла, що ніхто її не примушував нічого робити, насильницьких дій проти неї не вчинялося, статеві відносини були тільки за її згоди. Під час розмови з донькою, ОСОБА_6 повідомила, що статеві відносини у неї були тільки з ОСОБА_8 , інших хлопців у неї ніколи не було. ОСОБА_6 сказала, що хоче піти до лікарні, так як відчувала біль внизу живота. Спочатку, в травні 2025 року вона разом із ОСОБА_6 звернулася до КНП «Новосанжарська ЦЛ» на прийом до лікаря - гінеколога. Там, після огляду ОСОБА_6 , лікар повідомив, що ОСОБА_6 вагітна на 15 - 16 тижні та направила на огляд до КП «1-а міська клінічна лікарня ПОР». 26 травня 2025 року, у КП «1-а міська клінічна лікарня ПОР» підтвердилася вагітність ОСОБА_10 , а саме: вагітність 17-18 тижнів. Лікар повідомив, що ОСОБА_11 необхідно з`явитися 03 червня 2025 року для постановки на облік для вагітних. 02 червня 2025 року, ОСОБА_6 поїхала у місто Полтава до своєї рідної сестри ОСОБА_12 . Того дня, ОСОБА_12 зателефонувала та повідомила, що у ОСОБА_6 почалися різкі болі внизу живота і вони викликали ШМД. Після огляду лікарів, ОСОБА_6 залишилася вдома у сестри. 03 червня 2025 року, з самого ранку ОСОБА_6 разом із сестрою пішла до КП «1-а міська клінічна лікарня ПОР» на огляд. Під час огляду, ОСОБА_6 сказали, що їй необхідно госпіталізуватися до лікарні, так як у неї виявили синдром короткої шийки матки. Після цього, ОСОБА_6 одразу госпіталізувала до лікарні. Притензій до ОСОБА_7 не має та, у подальшому мати не буде.

Зазначив, що ОСОБА_7 повідомив про те, що з 2024 року зустрічається із ОСОБА_4 , з якою у них відразу виникли серйозні відносини та він став проживати спільно з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Статеві відносини з ОСОБА_4 почалися тільки після добровільної згоди ОСОБА_6 , без жодного примусу з серпня 2024 року. Вагітність постійно обговорювали та планували. ОСОБА_5 знає про вагітність, так як він з ОСОБА_4 розповіли їй про це. Планують зареєструвати офіційний шлюб та проживати разом.

Вказав, що 14.06.2025 на підставі письмового дозволу ОСОБА_9 , проведено огляд домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Присутня під час огляду ОСОБА_5 повідомила, що у спальній кімнаті з вересня 2024 року проживають її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та хлопець ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У ході огляду виявлено та вилучено:

- простирадло, білого кольору, зі слідами, схожими на речовину біологічного походження;

- шорти, білого кольору, марки «Sinsay», розмір «S», із написом «VENICE beach», зі слідами, схожими на речовину біологічного походження.

Вказав, що постановою слідчої СВ відділення поліції № 3 ПРУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_13 вилучене майно визнано речовими доказами.

Зазначив, що накладення арешту на тимчасово вилучені речі є необхідним для запобігання можливості їх подальшого приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, а також їх вилучення, що може перешкоджати всебічному, повному та об`єктивному дослідженню обставин кримінального провадження.

Дослідивши зміст поданого клопотання, наведені у ньому доводи та надані прокурором докази на його обгрунтування, слідчий суддя приходить до таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти відповідно до положень КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересівосіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, оскільки відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», завданням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

За змістом ч. 2 ст. 237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Відповідно до ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьої цієї статті.

У рішенні від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к Верховний Суд вказав, що суд визнає, що встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК. Тому сторона, яка надає такі докази, має переконати суд у наявності такої згоди та її добровільності.

У постанові Верховного суду від 21.10.2021 у справі № 459/1519/19 зазначено, що огляд місця події проводився за згодою власника житла, що передбачено ч. 1 ст. 233 КПК України, а отже у визначений законом спосіб, та за відсутності у положеннях КПК України вимоги про узаконення такої слідчої дії як огляд місця події.

У контексті цього слідчий суддя також враховує висновок Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 761/27114/14-к, де сформована позиція, що з метою захисту прав та законних інтересів осіб у кримінальному провадженні у системному тлумаченні ч. 2 ст. 233 КПК України під володінням слід розуміти фактичне володіння річчю (майном).

Наведене вище дає підстави для висновку про те, що слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно зобов`язаний переконатися у законності проведеного огляду (обшуку), якщо такий огляд був передумовою для вилучення майна та подальшого клопотання про арешт.

Отже, законність огляду є важливою умовою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, тимчасово вилучене у його ході проведення. В свою чергу, слідчий суддя зобов`язаний перевірити дотримання органом досудового розслідування процесуальних норм та наявність підстав для арешту.

Встановлено, що в обгрунтування поданого клопотання прокурор посилався на те, що огляд місця події проводився за згодою власника житла. До матеріалів клопотання надано письмову згоду ОСОБА_5 на проведення огляду будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, зміст клопотання не містить будь-яких відомостей про власника чи володільця житла, у якому було проведено огляд, а до матеріалів клопотання не надано будь-яких доказів, які б підтверджували, що особа, яка надала згоду на огляд житла володіє ним у розумінні положень ч. 1 ст. 233 КПК України.

Встановлено також, що у своєму клопотанні прокурор вказував власниками тимчасово вилученого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Слідчий суддя враховує, що прокурор у своєму клопотанні посилався на положення ч. 3 ст. 397 ЦК України та вказав, що ніхто на даний час не оспорює належність вилучених речей.

Проте, таке твердження прокурора не узгоджується з положеннями кримінального процесуального закону, який встановлює обов`язок для прокурора надати слідчому судді докази на підтвердження володіння вилученим майном певною особою.

Так, в порушення вимог ч. 2 ст. 171 КПК України прокурор у клопотанні не зазначив конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження цим майном саме ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також не надав до клопотання оригіналів або копій документів та інших матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання щодо належності майна саме ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Зокрема, матеріали клопотання не містять доказів проживання вищевказаних осіб у житловому будинку, де було проведено огляд та вилучено майно чи доказів належності цього житлового будинку на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Права та обов`язки третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ст. 34 ЦК України).

Слідчий суддя за правилами ч. 1 ст. 171 КПК України розглядає клопотання про арешт майна за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Системний аналіз положень ст. 44, 59, 64, 64-2, 2, 7, 8, 9, 10 КПК України, а також ст. 30, 34 ЦК України свідчить про те, що у кримінальному провадженні участь неповнолітнього власника майна, щодо якого вирішується питання про арешт без залучення такій особі законного представника є істотним порушенням його законних прав та інтересів, не відповідає загальним засадам кримінального провадження та завданням кримінального провадження, позаяк у такому разі до неповнолітнього учасника кримінального провадження не буде застосована належна правова процедура.

Разом з тим, зі змісту клопотання вбачається, що власником вилученого майна, зокрема, є неповнолітня особа - ОСОБА_4 .

Однак, матеріали клопотання не містять будь- яких відомостей щодо залучення неповнолітньому учаснику кримінального провадження законного представника.

Диспозиція ч. 1 ст. 155 КК України передбачає відповідальність за вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій, іншого органу чи частини тіла або будь-якого предмета.

Разом з цим, матеріали клопотання містять суперечливі відомості щодо віку особи, відносно якої, за версією органу досудового розслідування, вчинено дії, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України.

Так, матеріали клопотання містять відомості про вік ОСОБА_4 14 років і разом з цим містять відомості, що датою її народження є ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, документа, за яким можна достовірно встановити вік особи із зазначенням дати її народження, до матеріалів клопотання не надано, тобто не підтверджено належними доказами існування обставини, визначеної п. 1 ч. 3 ст. 132 КК України, що виключає можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Вказані у цій ухвалі обставини позбавляють слідчого суддю розглянути клопотання та прийняти за результатами його розгляду законне та обгрунтоване рішення у порядку, визначеному КПК України.

Розглядаючи клопотання слідчого або прокурора, слідчий суддя, суд повинні з`ясувати, чи відповідає таке клопотання вимогам ст. 171 КПК України, а частиною 3 ст. 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без дотримання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Слідчий суддя за таких обставин приходить до висновку про необхідність повернення клопотання про арешт майна прокурору для усунення недоліків, надавши для цього строк протягом 72 годин з моменту отримання копії цієї ухвали.

На підставі викладеного і керуючись ст. 170-172, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

Клопотання начальника Новосанжарського відділу Решетилівської окружної прокуратури в Полтавській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.06.2025 за № 0000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України про арешт майна повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Встановити строк для усунення недоліків в сімдесят дві години з моменту отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Копію цієї ухвали разом з клопотанням і доданими до нього матеріалами направити прокурору негайно.

Слідчий суддя Новосанжарського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1