Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/4133/25
У Х В А Л А

19.08.2025 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 розглянувши клопотання старшого дізнавача СД відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 погоджене з прокурором Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури по кримінальному провадженню, що внесене 17.08.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000239, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно,

В С Т А Н О В И В:

18.08.2025 року старший дізнавач СД відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 за погодженням із прокурором, звернулася до суду з вказаним клопотанням.

Клопотання мотивне тим, що 17 серпня 2025 року до ч/ч ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області надійшло повідомлення від начальника ІV групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (Тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Тип Б) лейтенанта ОСОБА_4 про те, що 17 серпня 2025 року о 00 год. 27 хв. на КПП «Вилок», що за адресою смт. Вилок, вул. Раковці, 142 на виїзд з України прибув громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_1 , який під час дії воєнного стану пред`явив як підставу для виїзду за кордон виписку із протоколу ЛКК №4107 видану 25.12.2024 КНП «ПУ «Міжгірська РЛ» видану на ім`я його батька ОСОБА_6 , 1961 р.н., який має діагноз цукровий діабет, інсулінозалежний, важка форма та потребує постійного стороннього догляду, а також висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної допомоги з догляду на непрофесійній основі за №4107 виданий 25.12.2024 КНП «ПУ «Міжгірська РЛ» на ім`я його батька ОСОБА_6 , 1961 р.н. В ході перевірки в працівників пункту пропуску виникли сумніви у дійсності вказаних документів. Виїздом СОГ в ході огляду місця події службового кабінету КПП «Вилок» виявлено та вилучено вищезазначені документи.

Відомості по даному факту було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України кримінального провадження № 0000239.

17 серпня 2025 року старшим слідчим СВ відділення поліції №1 Берегівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області капітаном поліції ОСОБА_7 , в період часу з 00 години 50 хвилин по 01 годину 40 хвилин, проведено огляд місця події службового приміщення КПП «Вилок», що за адресою: смт. Вилок, вул. Ф. Раковці, 142, Берегівського району, Закарпатської області, в ході якого у гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено: виписку із протоколу ЛКК №4107 видану 25.12.2024 КНП «ПУ «Міжгірська РЛ» видану на ім`я його батька ОСОБА_6 , 1961 р.н., який має діагноз цукровий діабет, інсулінозалежний, важка форма та потребує постійного стороннього догляду, а також висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної допомоги з догляду на непрофесійній основі за №4107 виданий 25.12.2024 КНП «ПУ «Міжгірська РЛ» на ім`я його батька ОСОБА_6 , 1961 р.н., які 18 серпня 2025 року, постановою старшого дізнавача сектору дізнання відділення поліції №1 Берегівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_8 - визнано речовими доказами по кримінальному провадженні №0000239.

У судове засідання призначене на 19.08.2025 року старший дізнавач ОСОБА_3 не з`явилася, до суду, для врахування під час розгляду клопотання, надіслала постанову про закриття кримінального правопорушення № 0000239, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Перевіривши матеріали клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, вважаю, що клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.132 ч.3 КПК України, застосування заходів кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування таких заходів, потреби досудового слідства виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні та може бути виконане завдання, для виконання якого подано клопотання.

Згідно ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З матеріалів клопотання вбачається, що 17.08.2025 року до ЄРДР за №0000239 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Вирішуючи клопотання дізнавача про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна чи відмови в задоволенні такого клопотання про арешт майна. Вказане рішення має бути вмотивованим.

Так, відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Як зазначено у ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Положеннями ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Разом з тим, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 19.08.2025 року, кримінальне провадження № 0000239, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Оскільки кримінальне провадження дізнавачем закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, то підстави для накладення арешту, відсутні.

Враховуючи наведене, вважаю, що клопотання про накладення арешту на виписку із протоколу ЛКК №4107 видану 25.12.2024 КНП «ПУ «Міжгірська РЛ» видану на ім`я його батька ОСОБА_6 , 1961 р.н., який має діагноз цукровий діабет, інсулінозалежний, важка форма та потребує постійного стороннього догляду, а також висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної допомоги з догляду на непрофесійній основі за №4107 виданий 25.12.2024 КНП «ПУ «Міжгірська РЛ» на ім`я його батька ОСОБА_6 , 1961 р.н., яка була вилучена 17 серпня 2025 року під час огляду місця події службового приміщення КПП «Вилок», що за адресою: смт. Вилок, вул. Ф. Раковці, 142, Берегівського району, Закарпатської області та зберігається при матеріалах кримінального провадження № 0000239, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170-173 КПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання старшого дізнавача СД відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за № 0000239 від 17.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 4 ст.358 КК України - відмовити повністю.

Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі тимчасово вилученого майна.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддяОСОБА_1