Справа № 455/216/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/367/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000595 за апеляційною скаргою прокурора Старосамбірського відділу Самбірської ОП Львівської області ОСОБА_6 на вирок Старосамбірського міськрайонного суду Львівської області від 17.03.2025 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Буньковичі Старосамбірського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, одруженого, непрацюючого, військовозобов`язаного, інваліда ІІ групи, судимості не має -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Старосамбірського міськрайонного суду Львівської області від 17.03.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік.

Згідно ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_7 не обирався.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим за ч.2 ст. 197-1 КК України і призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

У решті вирок залишити без змін.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , вважає, що зазначене рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк від двох до чотирьох років або позбавлення волі на строк до двох років.

У той же час, відповідно до ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

ОСОБА_7 , являється інвалідом другої групи загального захворювання, що судом не враховано при призначенні покарання. Суд першої інстанції, всупереч наведеним вимогам кримінального закону, призначив Морозу ОЛ. Покарання, за ч. 2 ст. 197-1 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке відповідно до ч.3 ст. 61 КК України до нього не може бути застосоване, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягає застосуванню, та застосував закон, який не підлягає застосуванню. У даному випадку, враховуючи встановлені судом дані, що характеризують особу обвинуваченого, наявності в діях ОСОБА_9 обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу та визнання обвинуваченим своєї вини, інші обставини справи, а також покарання, передбачені санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України, з яких жодне, окрім позбавлення волі, не може бути застосоване до особи, яка є інвалідом другої групи, ОСОБА_7 слід визначити покарання за ч.2 ст. 197-1 КК України у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі для цього виду покарання, передбаченому ч.2 ст. 63 КК України.

З урахуванням того, що в ході перегляду судового рішення необхідно дати оцінку правильності призначеного покарання, з метою недопущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, в порядку ч.3 ст.404, ч.1 ст.405 КПК України, прокурор просить дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, що стосуються правильності призначення ОСОБА_7 покарання, за ч.2 ст. 197-1 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 з корисливих мотивів, маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою її самовільного використання у власних цілях, діючи всупереч ст. ст. 116, 118, 123, 124, 125, 126 Земельного Кодексу України, які регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки, в період часу з 2016 до 2017 років (точний час органом досудового розслідування не встановлено), всупереч цільовому призначенню наданої йому у приватну власність земельної ділянки із кадастровим номером :08:001:0167, що знаходиться в с.Буньковичі Старосамбірського (в даний час - Самбірського) району Львівської області, не маючи відповідних дозвільних документів, зокрема дозволу на спецводокористування, із використанням спеціальної техніки, здійснив будівництво ставка для власного використання загальною площею 0,1344 га під час облаштування якого, північно-східну частину вказаного ставка площею 0,0189 га викопав поза межами своєї земельної ділянки, а саме в межах прибережної захисної смуги безіменного струмка (потічка), який є притокою річки Стрв`яж, а також під час встановлення паркану навколо вказаного ставка самовільно зайняв, шляхом обгородження парканом із металевої сітки, земельну ділянку площею 0,0121 га, яка розташована в межах прибережної захисної смуги безіменного струмка (потічка) та яка, згідно ст. ст. 58, 59, 60, 61 Земельного Кодексу України, ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України, належить до земель водного фонду та перебувала у комунальній власності Великосушицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, з 17.12.2020 року її правонаступника - Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, чим спричинив Хирівській міській раді Самбірського району Львівської області матеріальну шкоду на загальну суму 169,40 грн.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційні вимоги прокурора в повному обсязі, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який залишив на розсуд суду вирішення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим та ніким не оспорюються.

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.197-1 КК України.

Однак суд першої інстанції в резолютивній частині вироку, призначивши остаточне покарання, за ч.2 ст.197-1 КК України, у виді обмеження волі, не врахував в повній мірі, зазначене у вступній частині вироку, покликання на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 другої групи інвалідності, відповідно остаточне основне покарання призначено з порушенням вимог чинного законодавства.

У суді апеляційної інстанції знайшли підтвердження апеляційні вимоги сторони обвинувачення щодо необхідності виключення з резолютивної частини вироку покликання на ч.5 ст. 72 КК України.

Так санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк від двох до чотирьох років або позбавлення волі на строк до двох років.

Відповідно до ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи. ОСОБА_7 , являється інвалідом другої групи загального захворювання, що судом не враховано при призначенні покарання.

Суд першої інстанції, всупереч наведеним вимогам кримінального закону, призначив ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України до нього не може бути застосоване, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягає застосуванню, та застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з покликанням прокурора про те, що суд першої інстанції ухвалив вирок з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити та скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.

При цьому апеляційний суд має ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визначити покарання, що відповідає положенням ст.ст. 50,65 КК України, який буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 197-1 КК України, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, а саме самовільно зайняв земельну ділянку, з метою її самовільного використання у власних цілях.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання колегія суддів враховує дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме наявності в діях ОСОБА_9 обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.1, 2 ч.1 ст. 66 цього Кодексу та визнання обвинуваченим своєї вини, яке він підтвердив в суді апеляційної інстанції, та інші обставини справи, а також покарання, передбачені санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України, з яких жодне, окрім позбавлення волі, не може бути застосоване до особи, яка є інвалідом другої групи, відповідно ОСОБА_7 слід призначити покарання, за ч. 2 ст. 197-1 КК України, у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі для цього виду покарання, передбаченому ч.2 ст. 63 КК України.

Обставин, що у відповідності до вимог ст. 67 КК України, обтяжують вину обвинуваченого ОСОБА_7 , в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора, які відповідають вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону який не підлягає до застосування, та не застосування закону, який підлягає застосуванню, що є вагомою підставою для скасування вироку суду в цій частині.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419, 420, 424 КПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу прокурора Старосамбірського відділу Самбірської ОП Львівської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Старосамбірського міськрайонного суду Львівської області від 17.03.2025 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок.

Вважати ОСОБА_7 винуватим, за ч.2 ст. 197-1 КК України, та призначити покарання у виді 1 (одного ) року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один ) рік.

Згідно ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк рахується з дня проголошення вироку 17 березня 2025 року.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: