УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 933/873/24

провадження № 51-2951 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 жовтня 2024 року за № 0000063 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Олександрівського районного суду Донецької області від 21 лютого 2025 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він за рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 16 травня 2019 року в справі № 240/38/19 зобов`язаний щомісяця сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, починаючи з 23 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_4 , будучи працездатною особою, не маючи обмежень за станом здоров`я, усвідомлюючи, що повинен щомісячно сплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки, порушуючи вимоги ст. 21, ч. 2 ст. 51 Конституції України, відповідно до яких усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, будучи попередженим державним виконавцем про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, з 23 січня 2019 року став на шлях злісного ухилення від сплати встановлених рішенням Олександрівського районного суду Донецької області коштів на утримання дитини (аліментів) та у передбаченому розмірі щомісяця аліменти не сплачував.

У результаті злісного ухилення від сплати аліментів ОСОБА_4 , у останнього виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , за період з 23 січня 2019 року по 31 вересня 2024 року у сумі 195 485,77 гривень, що перевищує суму сукупно нарахованих відповідних платежів за три місяці.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки судом не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора, зокрема, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не наведено обґрунтованих мотивів на їх спростування.

Наведене призвело до незастосування закону, який підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 164 КК України. На переконання прокурора, судами не взято до уваги особливості об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення та не зіставлено їх з конкретними обставинами цього кримінального провадження, проігноровано положення Конституції України, міжнародних нормативно-правових актів, Сімейного кодексу України, практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Верховного Суду.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно досліджувати докази та перевіряти судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що, серед іншого, посилається прокурор у своїй скарзі.

Натомість зазначені обставини, зокрема щодо обізнаності ОСОБА_4 про рішення суду про стягнення з нього аліментів, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Так, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах поданої апеляційної скарги, наведених вимог процесуального закону дотримався.

Зокрема, ствердив, що суд, діючи з дотриманням вимог ст. 23 КПК України у відповідності до ст. 94 КПК України, дослідив усі обставини кримінального провадження та, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Колегією суддів зроблено висновок про те, що в ході судового розгляду не було доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_4 було достовірно відомо про його обов`язок сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини за рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 16 травня 2019 року, а тому і підстави вважати, що ним вчинено умисне злісне ухилення від сплати зазначених платежів, тобто кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 164 КК України, відсутні.

Таку позицію апеляційний суд ґрунтував на доказах, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, а саме: показаннях ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , письмових доказах, зокрема досліджених матеріалах судової справи № 240/38/19, з яких слідує, що у позовній заяві про стягнення аліментів потерпіла зазначила лише місце реєстрації ОСОБА_4 , вказала, що його фактичне місце проживання невідоме, судові повістки, а також рішення суду не були вручені останньому за місцем його реєстрації, за повідомленням Олександрівської селищної ради ОСОБА_4 за місцем реєстрації на території старостинського округу не проживає, даних про вручення боржнику документів, пов`язаних із виконавчим провадженням, направлених за місцем його реєстрації немає.

Жодної іншої оцінки доказам порівняно з тією, яку дав місцевий суд, суд апеляційної інстанції не надав, а отже твердження прокурора щодо допущення у ході апеляційного розгляду порушень статей 22, 91-94, ч. 3 ст. 404 КПК України є безпідставними. Сама ж по собі незгода сторони обвинувачення з оцінкою доказів, на підставі яких ухвалено вирок, не свідчить про порушення кримінального процесуального закону судами.

Необґрунтованою є і вказівка прокурора, що апеляційний суд проігнорував доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В ухвалі слушно зауважено, що відповідно до примітки до ст. 164 КК України під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Аналіз положень ч. 1 ст. 164 КК України свідчить про те, що для відповідальності за цією статтею особа повинна усвідомлювати, що за рішенням суду вона зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини, але умисно вчиняє будь-які діяння, спрямовані на невиконання такого рішення суду, що призвело до виникнення заборгованості.

При цьому обов`язковою ознакою складу цього кримінального правопорушення є вина у формі умислу.

Зважаючи на те, що судами попередніх інстанцій доведено, що ОСОБА_4 не знав про прийняте заочне рішення про стягнення з нього аліментів, то і подальші доводи касаційної скарги про злісне ухилення останнього від їх сплати, яке виражається у тривалому пасивному ігноруванні обов`язку сплачувати аліменти, відсутність працевлаштування, вплив недоліків роботи державних виконавців на можливість притягнення до кримінальної відповідальності, які є аналогічними до тих, що бути викладені в апеляційній скарзі, є нелогічними та не можуть братися до уваги.

Обґрунтування касаційної скарги прокурора зводиться до цитування окремих положень законодавства, у тому числі, Конституції України, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Сімейного кодексу України, закону України «Про охорону дитинства», що стосуються прав дитини та обов`язків батьків, пов`язаних із їх вихованням.

Незважаючи на важливість суспільних відносин, пов`язаних із захистом прав дитини, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України недостатньо вказівки про неналежне виконання батьками своїх обов`язків, як про це твердить прокурор, а вчинене особою діяння повинно містити усі обов`язкові елементи кримінального правопорушення, визначені диспозицією цієї норми, кожен з яких повинен бути доведений стороною обвинувачення.

Що стосується посилань прокурора на практику ЄСПЛ та окремі рішення Верховного Суду, то вони є в даному випадку недоречними.

У наведених прокурором судових рішеннях касаційного суду не оспорювався факт того, що особа знала про покладений на неї рішенням суду обов`язок сплатити кошти, на відміну від нашого випадку, а тому вони є нерелевантними.

Апеляційний суд, не встановивши неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

До того ж суд вмотивовано погодився із викладеними у вироку висновками щодо необхідності виправдання ОСОБА_4 у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, та залишив оскаржене судове рішення без зміни.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне неприйнятні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що посилається прокурор у своїй касаційній скарзі, зважаючи на її зміст, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3