Справа № 461/9390/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/456/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України, -

встановила:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу - залишено без змін, але не більше ніж на 60 днів, починаючи з дати проголошення даного судового рішення (тобто до 09.06.2025).

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 20.11.2024, тобто з часу його фактичного затримання, зарахувавши у строк відбування покарання термін перебування під вартою.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 завдану матеріальну шкоду в сумі 10593 (десять тисяч п`ятсот дев`яносто три) гривні 20 (двадцять) копійок.

Згідно вироку, ОСОБА_6 11.06.2024 приблизно о 02.00 год, перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 2, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, таємно викрав з комірки, що була розташована на другому поверсі вказаного приміщення, в якому проводились ремонтні роботи, будівельні інструменти, а саме: болгарку (кутову шліфувальну машинку) торгівельної марки «De Walt» моделі «WE490QS» вартістю з урахуванням зносу 3492,60 грн, лебідку електричну будівельну (електротельфер) торгівельної марки «Forte» моделі «FPA-800» вартістю з урахуванням зносу 5209,40 грн, болгарку (кутову шліфувальну машину) торгівельної марки «Зенит» моделі «ЗСТ-А 3515» вартістю з урахуванням зносу 895,20 грн, верстат для заточування торгівельної марки «Felisatti» моделі «УШМ 125/750М» вартістю з урахуванням зносу 996,00 грн, та болгарку (кутову шліфувальну машину) торгівельної марки «Dnipro M» моделі «GS-98» вартістю з урахуванням зносу 787,80 грн, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 11 381 грн.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2025 року в сторону пом`якшення, застосувавши ст. 75 КК України і звільнити засудженого ОСОБА_6 від відбуття покарання з випробуванням.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вважає вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим з точки зору суворості і підлягає зміні в бік пом`якшення.

Зазначає, що судом правильно було визнано обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 відповідно до ст.66 КК України, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 призовного віку, фізично здоровий, придатний для призову на військову службу під час мобілізації і він бажає бути призваний до ЗСУ, щоб захищати країну.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

Доводи апеляційної скарги в частині суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, зокрема, вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Так, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає вищенаведеним нормам, так, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, його вік, який є неодруженим, на утриманні дітей чи будь-яких інших осіб немає, не працює, зареєстрований на тимчасово окупованій території України, фактично є внутрішньо переміщеною особою та зареєстрованого іншого місця проживання немає, не перебуває на обліках КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» та КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», із задовільним станом здоров`я, раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, судимість якого не знята на не погашена у встановленому законом порядку, та відносно якого в провадженні Дарницького, Деснянського та Солом`янського судів м. Києва перебувають обвинувальні акти у кримінальних провадженнях про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, в тому числі в яких ОСОБА_6 було оголошено в розшук, що свідчить про сталість незаконної поведінки обвинуваченого. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 суд, відповідно до ст.66 КК України, визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, при цьому, покарання призначене у мінімальних межах санкції ч.4 ст. 185 КК України.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк не можливе та становить високу небезпеку для суспільства, досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченим не можливе без ізоляції від суспільства.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено повно, всебічно та об`єктивно.

Покликання захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 є призовного віку, фізично здоровий і виявляє бажання бути призваним до ЗСУ, не може вважатися обґрунтованою підставою для звільнення його від відбуття покарання з випробуванням, оскільки виражене бажання вступити до ЗСУ не є підставою для пом`якшення покарання, надання преференцій окремим обвинуваченим на підставі суб`єктивних обіцянок може створити прецедент для зловживання правом.

Доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4