Справа № 136/663/25
провадження № 1-кс/136/127/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2025 р. м.Липовець

Слідчий суддя Липовецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000030 від 18.02.2025,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеною скаргою, мотивуючи її тим, що досудовим органом взята до уваги позиція іншої сторони і відхилена його, не мотивувавши це і не перевіривши на правдивість даних фактів. Невірно викладені факти стосовно часу проникнення до володіння скаржника (зерноскладу), а саме в постанові вказано 10 вересня, про те це було 15.02.2025. Не витримує критики і сумніви досудового органу щодо правовстановлюючого документу. Так, відомості про дану нерухомість не внесені до реєстру, проте досудовим органом ставиться під сумнів рішення суду, яке набрало законної сили. По справі не допитано ОСОБА_4 , а тому, враховуючи неповноту, однобокість і необ`єктивність дослідження і встановлення обставин по зазначеному провадженні, скаржник просить скасувати, визнавши протиправною, постанову про закриття кримінального провадження від 27.02.2025 року, відомості про яке внесені в ЄРДР № 0000030 винесену майором поліції ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 10.04.2025 було відкрито провадження за скаргою та витребувано матеріали кримінального провадження, в рамках якої її подано.

11.04.2025 через канцелярію суду дізнавачем СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 було надано матеріали кримінального провадження № 0000030 за ознаками кримінального проступку за ч. 1 ст. 162 КК України.

В судовому засіданні скаржник подану скаргу підтримав з підстав, що у ній наведені, просив її задовольнити.

Уповноважена особа СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області до суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду скарги була повідомлена належним чином.

З огляду на викладене та відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, слідчий суддя не вбачає перешкод для розгляду скарги в даному судовому засіданні.

Заслухавши доводи скаржника, вивчивши та дослідивши матеріали додані до скарги, матеріали кримінального провадження, що були надані на виконання ухвали суду від 10.04.2025, слідчий суддя встановив, що 17.02.2025 до Немирівської окружної прокуратури Вінницької області надійшла заява ОСОБА_3 про те, що 16.12.2024 ним була подана заява до ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області щодо жителя с. Іванька ОСОБА_4 в діях якого є ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 162 КК України. Попри тривалий термін, заявника досі не сповістили, ні про перебіг провадження відносно вказаної події, ні про внесення в ЄРДР відомостей про цей факт, у зв`язку із чим просив реагування зі сторони працівників прокуратури.

18.02.2025 Немирівською окружною прокуратурою внесено відомості до ЄРДР за № 0000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та визначено підслідність у кримінальному провадженні за СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.

В ході досудового розслідування за матеріалами даного кримінального провадження було встановлено, що в АДРЕСА_1 , номер будинку відсутній, знаходиться приміщення зерноскладу, яке складається з трьох приміщень №1, №2, №3.

На вищевказане приміщення 02.08.2023 ОСОБА_3 було виготовлено технічний паспорт на об`єкт виробничого призначення ОСОБА_6 (навіс зерноскладу). Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області по справі № 136/1927/23 від 16.02.2024 ОСОБА_3 було виділено майновий пай у виді 2/3 частини приміщення зерноскладу (складське приміщення № 1 та складське приміщення № 2), що розташоване по вул. Молодіжна с. Іваньки. Так за ОСОБА_3 , на підставі рішення суду було визнано право власності на 2/3 частки зерноскладу 1985 року побудови, що значиться під літерою «А» та складається з складського приміщення № 1 площею 185,6 м2, складського приміщення № 2 площею 176,6 м2.

У приміщенні зерноскладу № 2 біля 8 років зберігали своє зерно родина Слободянюків, жителі с. Іванька, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , яким про дане рішення суду нічого відомо не було, так як ОСОБА_3 його їм не надавав і у вересні місяці, точної дати встановити не представилось за можливе, як стверджує ОСОБА_3 , 10 вересня 2024 року ОСОБА_4 привіз до даного зерноскладу зерно, чим здійснив проникнення в зерносклад, який був зачинений і залишив в ньому для зберігання зерно ячменю, яке там зберігається по даний час.

Під час огляду даного приміщення було встановлено, що доступ до приміщень здійснюється через троє вхідних дверей, приміщення всередині розділене на три частини за допомогою бетонної перегородки висотою близько 1,5 м.

В ході досудового розслідування, встановлено, що у ОСОБА_3 відсутнє офіційне право власності на складське приміщення № 1 та складське приміщення АДРЕСА_1 . Окрім того, частиною приміщення складом № 2 ОСОБА_3 по даний час не користувався, так як не усунув перешкод у користуванні майном в судовому порядку, а тому дізнавач прийшов до висновку, що конституційні права ОСОБА_3 на володіння та користування іншим приміщенням не було порушено, так як право власності не є абсолютним і його здійснення має певні конституційно правові межі.

Враховуючи зібрані по справі докази 27.02.2025 дізнавачем СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_8 було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000030 за ознаками кримінального проступку за ч. 1 ст. 162 КК України, за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (проступку) передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Процесуальна можливість оскарження рішення дізнавача про закриття кримінального провадження регламентована ст. 24, п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, при цьому суб`єктами оскарження такого рішення заявник, потерпілий, його представник, законний представник.

Перевіривши матеріали скарги та кримінального провадження слідчий суддя встановив, що ОСОБА_3 звернувся до суду в межах строку, передбаченого ст. 304 КПК України, оскільки оскаржувана постанова вручена скаржнику 08.04.2025 (а.с. 3).

Слідчим суддею встановлено, що у даному кримінальному провадженні не було повідомлено про підозру жодній особі, отож дізнавачем виконано вимоги ч. 4 ст. 284 КПК України та винесено постанову в рамках його повноважень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

За загальним правилом, визначеним в ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається, зокрема, на слідчого.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування підлягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно із ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.

Постанова слідчого (дізнавача) про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

У той же час на слідчого суддю, відповідно до норм КПК України, покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, він зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови, зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину, то слідчий суддя має звернути увагу на те, чи містить постанова детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить постанова висновки слідчого щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.

Таким чином, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження в їх сукупності.

Разом з цим, законність закриття провадження та відповідного рішення (постанови) буде зумовлюватися тим, що воно:

- винесене компетентним органом чи особою своєчасно,

- йому передувало проведення здійснених відповідно до закону процесуальних дій, які призвели до встановлення обставин, за наявності яких може бути винесено це рішення;

- правильно застосовано кримінальний закон України;

- рішення має своїм вираженням установлену законом процесуальну форму й містить необхідні реквізити.

За змістом ч. 5 ст. 110 КПК України, обґрунтованість рішення (постанови), яке прийняли прокурор та слідчий (дізнавач), повинна знайти вираження в його мотивуванні.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, яке було безпосереднім предметом дослідження слідчим суддею встановлено, що дізнавачем не було перевірено усі обставини з метою розслідування даного кримінального провадження.

Так, у своїй заяві від 16.12.2024 ОСОБА_3 інформує начальника ВП №4 ГУНП у Вінницькій області про те, що 15.12.2024 будучи в с. Іваньки він виявив у себе в зерноскладі чужий (змінений) замок, який не дозволяє йому доступу до його зерноскладу. Власний замок заявника був збитий, або ж зрізаний ОСОБА_9 який самоправно користується його відділенням зерноскладу, а тому заявник вимагав вжити належних заходів реагування (аркуш кримінальної справи 12).

Окрім того, під час допиту потерпілого 21.02.2025 ОСОБА_3 повідомив, що в кінці листопада 2024 року, точної дати він не може сказати, ОСОБА_10 , житель с. Іваньки, на власному тракторі з причепом забирав зерно зі складу за вказівкою ОСОБА_4 . Дана подія має триваючий характер і раніше він ніяких претензій не мав, а по події з кінця листопада 2024 року має претензії до ОСОБА_4 (аркуш кримінальної справи 33-34).

Слідчим суддею встановлено, що у оскаржуваній постанові дізнавачем, всупереч інформації наданій ОСОБА_3 , надано правову оцінку обставинам стосовно завезення до приміщення зерноскладу зерна у вересні 2024 року, а не обставинам які мали місце у грудні 2024 року, стосовно незаконного проникнення у приміщення зерноскладу шляхом збиття/зрізання з вхідних дверей замків власника.

Зі змісту протоколу допиту свідка ОСОБА_7 слідчим суддею встановлено, що близько восьми років свідок разом зі своїм чоловіком ОСОБА_11 зберігають в другому складі по вул. Молодіжній зерно та восени завезли туди дві повних машини зерна ячменю. Відповідно до пояснень свідка жодних замків її чоловік не зривав. Свідку відомо, що цей склад оформляє на себе ОСОБА_3 , при цьому жодних документів на дану споруду вона не бачила, а тому вважає його майном спілки пайовиків (аркуш кримінального провадження 60).

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, під житлом особи, у контексті застосування ч. 2 ст. 233 КПК України, розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться в постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (ст.ст. 317, 395 ЦК України).

Виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч. 2 ст. 233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст. 162 КК України.

Для визначення предмету цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься об`єкт до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у ст. 233 КПК України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, не зважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними (постанова Верховного Суду України від 24 березня 2016 року (справа 5-299кз15)).

Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16.02.2024 по справі № 136/1927/23 визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частки Зерноскладу (навіс зерноскладу), 1985 року побудови, що значиться під літерою "А" та складається із складського приміщення № 1 площею 185,6 кв.м., складського приміщення № 2 площею 176,6 кв.м., загальна площа яких 362,2 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 (аркуш кримінального провадження 19-22). Таким чином ОСОБА_3 набув право власності на складські приміщення № 1 та № 2 по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Проникнення ж до зерноскладу власником якого є потерпілий ОСОБА_3 , без його дозволу та відома і без законних на те підстав, в тому числі з подоланням перешкоди шляхом збиття/зрізання з вхідних дверей замків власника, є порушенням недоторканості володіння цієї особи, яке тягне настання відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України.

Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту ("іншого володіння"), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні докази, слідчий суддя вважає, що дізнавачем СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 не було проведено цілий комплекс заходів та не вчинено усіх процесуальних дій, які б дозволили вірно встановити обставини можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України про який повідомлено ОСОБА_3 .

Окрім того, постанова дізнавача не відповідає приписам ст. 110 КПК України, зокрема з її резолютивної частини не вбачається в діяннях кого саме встановлена відсутність складу кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку, що слідчий не забезпечив повного та всебічного досудового розслідування для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, що свідчить про порушення останнім основних засад кримінального судочинства та вказує на невідповідність його рішення основним завданням кримінального провадження, відтак така постанова є передчасною та незаконною.

За вказаних мотивів суд, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 307 КПК України, вважає, що наявні правові підстави для скасування такого рішення слідчого, отож скарга підлягає до повного задоволення.

Керуючись ст.ст. 24, 306, 307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000030 від 18.02.2025, - задовольнити.

Скасувати постанову дізнавача СД ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 від 27.02.2025 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000030 від 18.02.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000030 від 18.02.2025, - повернути органу дізнання Відділу поліції № 4 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, - для проведення досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.04.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_12