Справа №591/1892/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - Янголь
Номер провадження 11-кп/816/971/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Самовільне залишення військової частини або місця служби
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 25 червня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, мотивуючого його тим, що раніше заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України, існують та не зменшились і більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку останнього.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 червня 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22 серпня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 25 червня 2025 року скасувати, та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний із обмеженням волі.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що заявлені стороною обвинувачення ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Так, обвинувачений не має на меті уникати кримінальної відповідальності, так як вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає. Також не має підстав вважати, що ОСОБА_6 продовжуватиме злочинну діяльність, так як злочинів за період відсутності в місці несення служби він не вчиняв. Окрім цього, згідно протоколу, обвинувачений був затриманий в ДБР, куди добровільно з`явився.

Заявлені свідки сторони обвинувачення знаходяться у місці розташування військової частини, а не в АДРЕСА_1 , що не уможливлює доступ обвинуваченого до вказаних осіб.

Суд першої інстанції задовольняючи клопотання прокурора не врахував вимоги ст. 178 КПК України, щодо наявності обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема стан здоров`я обвинуваченого, який хворіє на хронічний гепатит С, прооперований з подальшим продовженням лікування в медичному закладі.

Таким чином, обраний запобіжний захід є занадто суворим та до обвинуваченого необхідно застосовувати запобіжний захід не пов`язаний із обмеженням волі.

Окрім цього, до матеріалів провадження не долучено контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України, укладений з обвинуваченим, який є обов`язковим для притягнення останнього до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 407 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на підтримку поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме обвинувачений будучи звільнений умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом, вчинив тяжкий злочин, який був припинений лише після затримання останнього.

Відповідно, висновок суду про те, що неможливо запобігти вказаним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають заміні запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Колегія суддів вважає, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчать ті обставини, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за скоєння якого передбачено зокрема покарання у виді позбавлення волі на строк від 05 до 10 років, тому існує ймовірність того, що обвинувачений, перебуваючи на волі може переховуватися від суду, що ускладнить своєчасному виконанню процесуальних рішень.

Окрім цього, оцінюючи наявність вказаного ризику, колегія суддів зауважує про те, що ОСОБА_6 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини без поважних причин в умовах воєнного стану, а тому в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у відверненні негативного впливу на обороноздатності держави в умовах воєнного стану.

При встановленні наявності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом, тому доводи захисника в цій частині також є необґрунтованими.

Також є обґрунтованим ризик можливого вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, оскільки він будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, вбачає за можливе порушення військової дисципліни, невиконання наказів.

Враховуючи вищезазначене, а також характер злочину, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовжити відносно обвинуваченого строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки доводами клопотання доведена неможливість застосування стосовно останнього більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах кримінального провадження свідчать про протилежне.

Затримання обвинуваченого в приміщенні органу досудового розслідування, куди останній самостійно з`явився, не може бути визнано таким чинником, який сам по собі нівелює встановлені у кримінальному провадженні ризики, зокрема переховуватися від суду.

Доводи апелянта про відсутність в матеріалах кримінального провадження, контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, укладений з обвинуваченим, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки перевірка наявності чи відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, та надання їм оцінки, як доказам, можлива виключно за результатами судового розгляду.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого захворювань, які потребують лікування, колегія суддів сприймає критично, оскільки стороною захисту не надано даних на підтвердження неможливості у зв`язку із захворюваннями знаходитися під вартою.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційні доводи захисника про можливість застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки враховуючи встановлені судом ризики, більш м`який запобіжний захід не буде запобігати встановленим у справі ризикам.

До апеляційної скарги не додано переконливих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, які здатні реально вливати на його поведінку та могли би бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченого та реальною гарантією запобігти встановленим ризикам.

Окрім цього, в апеляційній скарзі не наведено відомості, які підтверджують, що у соціальному, сімейному, матеріальному стані обвинуваченого сталися суттєві зміни, чи з`явилися нові обставини, які не були предметом дослідження судом першої інстанції і не були ним враховані, та які суттєво могли би вплинути на висновки про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 будь-якого альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує утримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 25 червня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3