КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/7488/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4660/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

08 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2025 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції строком на 60 днів - до 10 серпня 2025 року включно. Визначено заставу у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 605 600,00 грн., із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, суворість можливого покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, а також дані щодо особи обвинуваченого та дійшов висновку, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлені судом при обранні йому запобіжного заходу, не відпали та не змінилися, оскільки обвинувачений, який є особою пенсійного віку, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може безперешкодно перетнути державний кордон в умовах воєнного стану, впливати на свідка та потерпілого у цьому провадженні, які ще безпосередньо не допитані судом, а також з огляду на інкримінований ОСОБА_7 злочин, пов`язаний з власністю, вчинений з корисливих мотивів, санкція якого передбачає, в тому числі конфіскацію майна, вказане може спонукати обвинуваченого до вчинення нових кримінальних правопорушень, з метою незаконного збагачення.

Крім того, суд першої інстанції, враховуючи тривалість перебування обвинуваченого під вартою, вважав за можливе зменшити розмір застави до 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 605 600 грн. Поряд з цим, суд першої інстанції звернув увагу, що захисник просить застосувати до нього запобіжний захід у виді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242240 грн., тоді як сума грошових коштів, якими, відповідно до обвинувального акта, заволодів ОСОБА_7 - 1000000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2025 року скасувати, застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (242 240,00) з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що сторона захисту не погоджується з висновками суду щодо встановлення ризику переховування, оскільки сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі, вона має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами. Крім того, апелянт зауважує, що ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, а наявність хоча б і обґрунтованої підозри після спливу певного проміжку часу не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Так, апелянт вказує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, володіє на праві власності житлом в м. Києві, має зареєстроване місце проживання в Україні (м. Київ), одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, є особою пенсійного віку (70 років) та має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС. Зазначені обставини, на думку апелянта, у своїй сукупності підтверджують наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, що може слугувати підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який. Разом з тим, як зазначає апелянт, прокурором у судовому засіданні не додано жодного доказу, який би хоч якось давав підстави дійти висновку, що ОСОБА_7 має намір переховуватися від суду. Щодо можливості виїхати за межі території України, то зазначеному ризику можна запобігти шляхом покладення на обвинуваченого обов`язку здати наявні в нього паспорти громадянина України для виїзду закордон до Державної міграційної служби України.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків, то апелянт вказує, що наразі досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершено, свідка та потерпілого допитано, то малоймовірно, що відповідні особи змінять свої показання. Також, як зазначає захисник, вказаному ризику додатково можна запобігти шляхом покладання на обвинуваченого обов`язку, передбаченого п. 4 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: утримуватися від спілкування з будь-якою особою (в т.ч. свідком та потерпілим), визначеною судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених судом.

Також апелянт вказує, що відсутність у ОСОБА_7 судимостей зводить нанівець ризик того, що він, опинившись на волі, буде вчиняти аналогічні або будь-які інші злочини, особливо з огляду на свій вік (70 років). Ризик можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, з огляду на дані про особу обвинуваченого, у тому числі, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, будь-якими належними та допустимими доказами прокурор не довів. Крім того, вказаному ризику також можна додатково запобігти шляхом покладення на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Також, на думку апелянта, нормативне визначення закінченого злочину в поєднанні з фактичними обставинами, які встановлені в обвинувальному акті, дають підстави дійти висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 не утворюють закінченого шахрайства, а мають розцінюватись як закінчений замах на шахрайство, оскільки він не мав реальної можливості розпорядитися грошима на свій розсуд. Додатково наведене підтверджується тим, що кримінальним правопорушенням, яке інкримінується ОСОБА_7 , не завдано майнової, моральної або фізичної шкоди. Таким чином, з урахуванням ч. 3 ст. 68 КК України, максимальний розмір покарання, який може бути призначений обвинуваченому становить 8 років позбавлення волі.

Окрім іншого, сторона захисту наголошує на міцності соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_7 , який на праві власності має житло, на утриманні неповнолітнього сина, є пенсіонером, учасником ліквідації на Чорнобильській АЕС, раніше не судимий, а також з огляду на літній вік, незадовільний стан здоров`я внаслідок хронічних захворювань та майновий стан, що не дозволяє внести йому заставу у розмірі 605 600,00 грн., а тому апелянт вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (242 240,00 грн.) буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Також апелянт акцентує увагу на тому, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 триває вже понад 9 місяців (протягом яких він утримується під вартою), і ця тривалість є достатньою підставою застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки ризики поступово зменшуються та втрачають свою інтенсивність зі спливом часу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000260 від 22.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні, особливо тяжкого злочину проти власності, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, раніше не судимий, є особою пенсійного віку та відповідно може безперешкодно перетнути державний кордон України в умовах воєнного стану, свідок та потерпілий у цьому провадженні не допитані, що дає достатні підстави вважати, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого зареєстрованого місця проживання в Україні, яке належить йому на праві власності, наявність дружини та перебування на утриманні неповнолітньої дитини, як на наявність сталих соціальних зв`язківта відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає непереконливими, дані обставини, хоч і свідчать про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, на даному етапі не можуть свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Не спростовують обґрунтованість ризику та доцільність продовження строку тримання під вартою і доводи захисника про те, ОСОБА_7 є особою пенсійного віку (69 років), має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС, раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, оскільки дані обставини не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений, який наразі обвинувачується у вчиненні корисливого злочину пов`язаного з власністю, не зможе здійснити дії, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність існування ризиків відповідними доказами є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Щодо твердження захисника про те, що сама по собі тяжкість покарання не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі, колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про доведеність ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України ґрунтується на даних про особу обвинуваченого із урахуванням тяжкості та обставин вчинення кримінального правопорушення, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

З приводу посилань захисника на те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершено та свідків і потерпілого вже допитано, то слід зазначити, що обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом безпосереднього дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, в тому числі шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, тощо. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження, а тому враховуючи, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, в тому числі і не допитані свідок та потерпілий показання яких, суд сприймає безпосередньо, з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження, та особи обвинуваченого, існує велика ймовірність того, що останній, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати, як на свідка, так і на потерпілого у разі зміни йому запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Щодо посилань в апеляційній скарзі захисника на фактичні обставини обвинувального акту та неправильність кваліфікації дій обвинуваченого, то колегія суддів їх до уваги не бере, оскільки під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Доводи захисника про тривалість перебування обвинуваченого під вартою не можуть бути безумовною підставою для зміни йому запобіжного заходу, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянтів про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про надмірний розмір застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів,визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави, який з урахуванням тривалісті перебування обвинуваченого під вартою, зменшений судом першої інстанції до 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення, у випадку порушення ним встановлених обов`язків, послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуадвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2025 року, якою продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів - до 10 серпня 2025 року включно, із визначенням застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 605 600 грн. - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4