ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2434/25 Справа № 192/677/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000083 від 01 лютого 2025 року, за апеляційними скаргами прокурора Правобережної окружної прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час перебуває в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», який має середню-спеціальну освіту, не працевлаштований, не одружений, не утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей не має, раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким внести наведені в апеляційній скарзі зміни з метою приведення вироку у відповідність з вимогами законності, вмотивованості, а саме визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 19.07.2022 року, та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що вирок суду є таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що ОСОБА_8 раніше 10 разів судимий, у тому числі двічі звільнявся умовно-достроково та двічі в період умовно-дострокового терміну скоював умисні тяжкі злочини, також в період відбування покарання вчинив новий злочин - втечу з місць позбавлення волі, втім суд першої інстанції інстанції призначив йому покарання за ч. 1 ст. 393 КК України у виді позбавлення волі строком лише на 4 роки, що не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення, його фактичним обставинам та особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року та винести нове судове рішення, яким закрити кримінальне провадження за відсутністю у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року, яка 31 січня 2025 року вже набрала законної сили, ОСОБА_8 було звільнено від відбування покарання умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом. Відтак станом на 12:00 годин 31 січня 2025 року, коли обвинувачений покинув виправну установу, останній вже не відбував покарання, оскільки був звільнений від його відбування умовно-достроково судовим рішенням, яке набрало законної сили, а отже не був і спеціальним суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

Крім того, в діях ОСОБА_8 відсутні і ознаки суб`єктивної сторони інкримінованого діяння, оскільки він достовірно знав, що ухвала Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року вже набрала законної сили та він був звільнений від відбування покарання, а відтак вважав, що він не більше, ніж не виконує вказану ухвалу в частині обов`язку з`явитися у супроводі військовослужбовців Національної гвардії до відповідного ТЦК та СП.

Акцентує увагу на тому, що в ухвалі суду першої інстанції не було чітко визначено останній день відбування покарання ОСОБА_8 , а також останньому не було належним чином роз`яснено приписи ст. 154-1 КВК України, а тому останній не був проінформований про останній день відбування ним покарання та добросовісно помилявся.

В апеляційний скарзі, з урахуванням її доповнення, обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року та виправдати його за ч. 1 ст. 393 КК України.

Зазначає, що з моменту набрання ухвалою від 23.01.2025 року законної сили, а саме о 00-з 00:00 годин 31.01.2025 року, він не був суб`єктом який відбуває покарання, у розумінні ч. 1 ст. 393 КК України.

Вказує, що докази у справі були отримані внаслідок порушення прав і свобод людини, а отже є недопустимими.

Такими порушеннями вважає те, що його затримання відбулося протизаконно, а час затримання є невірним; повідомлення про підозру було вручене 14.03.2025 року; відтворення обставин події не здійснювалося; підозра є сфабрикованою та містить невірну кваліфікацію його дій; його клопотання про заміну захисника не було задоволене; 14.03.2025 року його було незаконно вивезено до райвідділу в той час, коли він рахувався за апеляційним судом, та вручено підозру, зміну підозри, клопотання про застосування запобіжного заходу, обвинувальний акт, хоча на той час апеляційним судом не було розглянуте питання про його запобіжний захід, а розгляд апеляційної скарги відбувся 25.03.2025 року без його участі.

Вказує на необхідність застосування принципу презумпції невинуватості, неприпустимість звуження існуючих прав і свобод, наводить перелік положень КПК України, які, на його думку, були порушені у межах досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 ,визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покаранням за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у виді трьох місяців позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки три місяці.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з 01 лютого 2025 року зарахувавши йому таким чином, у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, в строк покарання строк попереднього ув`язнення.

Вирішено питання про запобіжний захід.

Обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній, відбуваючи покарання в Державній установі «Солонянська виправна колонія (№ 21)» на підставі вироку Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, яким його було засуджено до 3 років позбавлення волі, ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року був на підставі ст. 81-1 КК України звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково, для проходження військової служби за контрактом, на невідбуту частину покарання 6 (шість) місяців 20 (двадцять) днів станом на день передачі засудженого до підрозділів Національної гвардії України для доставлення до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Одночасно на обвинуваченого ОСОБА_8 був покладений обов`язок невідкладно, але не пізніше 24 годин після набрання законної сили судовим рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, прибути у супроводі Національної гвардії України до відповідного ТЦК та СП для укладання контракту та проходження військової служби.

31 січня 2025 року, приблизно о 12 год. 00 хв., перебуваючи на території Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)», що розташована за адресою: с. Аполлонівка, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Військове містечко, буд. 37, маючи умисел на втечу з місця позбавлення волі, усвідомлюючи ту обставину, що він не має будь-яких законних підстав та дозволу адміністрації виправної установи на залишення місця позбавлення волі, будучи переведеним до дільниці соціальної реабілітації, скориставшись відсутністю візуального контролю з боку працівників адміністрації виправної установи, ОСОБА_8 втік з місця позбавлення волі території ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», де він відбував покарання.

Дії обвинуваченого у цій частині були кваліфіковані у вироку за ч. 1 ст. 393 КК України за ознаками втечі з місць позбавлення волі особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити з викладених у ній підстав, проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого заперечував; обвинуваченого та захисника, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту та просили вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_8 складу правопорушення, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, згідно із ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимого цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

З цією вимогою кореспондуються вимоги ч. 1 ст. 370 КПК України про ухвалення ріщення компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги кримінально-процесуального закону були дотримані судом першої інстанції, а оскаржений вирок відповідає вимогам закону щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_10 та захисника щодо відсутності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, судом першої інстанції з досліджених доказів було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , відбуваючи у ДУ Солонянська виправна колонія (№21) покарання у виді позбавлення волі та будучи переведеним до дільниці соціальної реабілітації, де він утримувався в умовах менш суворого контролю, ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23.01.2025 року був звільнений в порядку ст. 81-1 КК України від відбування покарання умовно-достроково, для проходження військової служби за контрактом. Наступного дня після набрання законної сили вказаним судовим рішенням, а саме 31 січня 2025 року, не чекаючи прибуття військовослужбовців Національної гвардії України для доставки його до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для укладення контракту та проходження військової служби, що було передбачене умовами звільнення та прямо зазначене у тексті вказаної ухвали, ОСОБА_8 скористався відсутністю візуального контролю з боку працівників адміністрації та самовільно залишив територію виправної установи і направився до м. Дніпра, де на автовокзалі був виявлений та затриманий оперуповноваженими ДУ Солонянська виправна колонія (№21).

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактичні обставини справи у цій частині стороною захисту не оспорюються, а апеляційні доводи полягають у посиланні на те, що ОСОБА_8 не був суб`єктом інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки станом на 31.01.2025 року він вже не відбував покарання у виді позбавлення волі, а також на те, що він не мав умислу на вчинення втечі з місць позбавлення волі. Ці міркування обвинуваченого та захисника суд апеляційної інстанції оцінює як помилкові та не може із ними погодитись з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 81-1 КК України під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, з урахуванням умов та обмежень, встановлених вказаною нормою закону, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом. При ухваленні рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом суд покладає на особу, звільнену від відбування покарання, обов`язок невідкладно, але не пізніше 24 годин після набрання законної сили судовим рішенням про умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, прибути у супроводі Національної гвардії України до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для укладення контракту та проходження військової служби.

Згідно із ч. 6 ст. 154-1 КВК України при умовно-достроковому звільненні з установи виконання покарань на підставі ухваленого судового рішення на підставі, визначеній статтею 81-1 Кримінального кодексу України, що набрало законної сили, особа передається підрозділам Національної гвардії України для її супроводження з установи виконання покарань до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Останнім днем відбування кримінального покарання особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, є день її передачі до підрозділів Національної гвардії України для доставляння до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Ухвала Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року, якою ОСОБА_8 був звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково, для проходження військової служби за контрактом, набрала законної сили о 24:00 годин 30 січня 2025 року, втім за правилами ч. 6 ст. 154-1 КВК України останній день відбування покарання для останнього визначався як день фактичної передачі його до підрозділів Національної гвардії України для доставляння до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Оскільки така подія ще не відбулася, 31 січня 2025 року ОСОБА_8 продовжував відбувати покарання незважаючи на набрання законної сили вказаною ухвалою суду першої інстанції.

Відтак обвинувачений станом на час самовільного залишення ним дільниці ДСР ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)» мав статус особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та був суб`єктом кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, а доводи захисту про зворотне суперечать закону.

Також не можна погодитись із апеляційними доводами обвинуваченого та захисника щодо відсутності у ОСОБА_8 умислу на вчинення втечі з місць позбавлення волі, оскільки умови звільнення були прямо зазначені у тексті ухвали суду від 23 січня 2025 року та обвинувачений був обізнаний про те, що він має залишити установу відбування покарання у супроводі Національної гвардії України, а не самостійно, та має направитись до чітко визначеного місця відповідного ТЦК та СП, але не у будь-яке інше місце на свій розсуд.

Крім того, ОСОБА_8 є особою, раніше судимою 10 разів, багаторазово відбував покарання у виді позбавлення волі та звільнявся після його відбуття, у тому числі тричі умовно-достроково (т. 1 а.с. 107), а також був ознайомлений під розпис із правилами, що регламентують порядок відбування покарання, зокрема із забороною самовільно залишати установу відбування покарання та порушувати лінію охорони (т. 1 а.с. 91, 92), тобто безумовно був обізнаний із порядком залишення виправної установи при звільненні.

Відтак дії обвинуваченого, який самовільно покинув установу відбування покарання, не чекаючи передачі його до підрозділу Національної гвардії України, не повідомивши адміністрацію установи, не отримавши будь-яких документів після звільнення, - поза розумним сумнівом були спрямовані на втечу з місць позбавлення волі, а апеляційні доводи про відсутність в нього такої мети та нерозуміння ним порядку припинення відбування покарання у зв`язку із набранням законної сили ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року, - є формою захисту, спрямованою на уникнення кримінальної відповідальності за скоєне діяння.

Визначену судом першої інстанції кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 393 КК України за ознаками втечі з місць позбавлення волі особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів вважає правильною та з нею погоджується, а доводи захисту щодо її помилковості відхиляє як безпідставні.

Аналізуючи решту доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає їх такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги.

Так, посилання на незаконність його затримання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно із встановленими обставинами 31 січня 2025 року ОСОБА_8 , маючи статус особи, що відбуває покарання, самовільно залишив виправну установу та був виявлений за її межами оперативними співробітниками і повернутий до місця відбування покарання.

Доводи обвинуваченого про те, що слідчі дії у справі не проводилися, зокрема не було проведено слідчий експеримент, колегія суддів оцінює критично, оскільки визначення переліку слідчих дій, які належить провести у конкретному провадженні для доведення винуватості особи, віднесене до дискреційних повноважень сторони обвинувачення. Обсяг слідчих дій, фактично проведених у даному провадженні, вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, відповідних протоколів та інших процесуальних документів, наявних у матеріалах справи. Не вбачається, що стороною захисту під час досудового розслідування було порушене питання про проведення будь-якого слідчого експерименту, як не було заявлене таке клопотання і у межах апеляційного розгляду.

Відсутні підстави для висновку про те, що будь-які докази у справі були добуті внаслідок істотного порушення прав і свобод людини. Обвинуваченій у межах апеляційного розгляду не вказував, які саме докази він має на увазі та внаслідок порушення яких саме прав та свобод людини вони були добуті, обмежуючись у цій частині заявами декларативного характеру.

Решта доводів апеляційної скарги обвинуваченого полягає у цитування положень Конституції України, законодавства та судової практики, зокрема посилань на рішення ЄСПЛ, висловленні ним власного тлумачення вказаних положень та суб`єктивної оцінки фактичних обставин справи, із якими не можна погодитись, а також акцентуванні уваги на окремих другорядних обставинах, що не мають істотного значення для оцінки оскарженого вироку.

Ці доводи не спростовують правильності встановлення судом фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого, а відтак не спростовують законності та обгрунтованості вироку суду.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, що стосуються м`якості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 393 КК України судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше багаторазово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем відбування покарання характеризується позитивно; відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність одної обставини, що його обтяжує, якою було визнано рецидив злочинів.

Колегія суддів, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність та достатність призначеного обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, яке рівно віддалене як від мінімальної, так і від максимальної межі, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 393 КК України, та не вбачає достатніх підстав для призначення за цей злочин покарання у максимальному його розмірі, як про це просить прокурор.

Також є законними та обгрунтованими висновки суду щодо необхідності призначення ОСОБА_8 остаточного покарання за правилами ст. 71 КК України шляхом часткового, у виді трьох місяців позбавлення волі, приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги прокурора вказаних висновків суду не спростовують, оскільки вони не містять посилання на нові істотні обставини, що не були враховані судом першої інстанції, а доводи апелянта у цій частині зводяться до загальної незгоди із розміром покарання, визначеним судом першої інстанції у межах своїх дискреційних повноважень, та переоцінки обставин, що були відомі суду першої інстанції та, на думку колегії суддів, дістали належну оцінку.

На переконання колегії суддів, зазначені цим апелянтом відомості, що негативно характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме наявність в нього низки судимостей за вчинення умисних тяжких злочинів, були достатньою мірою враховані судом при призначенні покарання за вчинений злочин, яке за розміром істотно перевищує мінімальну його межу. Що стосується посилання прокурора на вчинення ОСОБА_8 нового злочину в період відбування покарання, то ця обставина є частиною складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, а відтак не є ознакою, що характеризує саме цього обвинуваченого, і не може враховуватись при індивідуалізації застосованого до нього кримінального покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає покарання, призначене обвинуваченому судом першої інстанції, таким, що відповідає принципам індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, у зв`язку із чим у задоволенні апеляційної скарги прокурора належить відмовити.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, захисника та обвинуваченого, а відтак вирок суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 405, 407, 417, 419 КПК України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Правобережної окружної прокуратури ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4