Справа № 147/893/25
Провадження № 1-кп/147/202/25
ВИРОК

іменем України

26 серпня 2025 року

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
із участю секретаря ОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
обвинуваченого захисникаОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001470 від 03.04.2025 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, з неповною середньою освітою, на утриманні непрацездатних чи неповнолітніх осіб не має, військовослужбовця Збройних Сил України, раніше судимого 11.10.2023 вироком Київського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, 02.07.2024 звільненого від відбування покарання умовно-достроково ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, невідбутий строк покарання станом на 02.07.2024: 4(чотири) роки 1(один) місяць 27 (двадцять сім) днів.

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання, призваним 15.07.2024 на військову службу за контрактом, будучи військовослужбовцем згідно з ст.ст. 2,4,24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №68 від 08.03.2025 вважається таким, що прибув та облікований як тимчасово прикомандирований військовослужбовець на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837, в порушення норм ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, 13.03.2025 приблизно о 09 годині 00 хвилин самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 , та ухилявся від проходження військової служби тривалістю понад три доби, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , до 05.04.2025, коли прибув до органу досудового розслідування, чим вчинив самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України.

За час відсутності у розташуванні військової частини, старший солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи за межами вказаної військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, просив врахувати, що бажає і надалі служити в Збройних Силах України. З приводу вчинення кримінального правопорушення пояснив, що проходив військову службу в резервній роті військової частини НОМЕР_1 . Орієнтовно 13 березня 2025 року, точної дати не пам`ятає, дізнався, що його дружина захворіла та потрапила до лікарні. В зв`язку з цим, звернувся до командира роти з проханням надати відпустку в зв`язку з сімейними обставинами, але отримав відмову. Тому самовільно залишив військову частину та поїхав додому щоб провідати дружину в лікарні. За час відсутності на військовій службі перебував вдома, за місцем проживання. Після цього, як тільки дружині стало краще, 04.04.2025 звернувся до Військової служби правопорядку. Також додав, що він вже не вперше самовільно залишав місце проходження військової служби. Вперше самовільно залишив місце військової служби через відмову в переведенні його до іншої військової частини, оскільки дізнався, що потрапити в іншу частину можливо лише після самовільного залишення військової служби. Зазначив, що був засуджений та відбував покарання. В 2024 році звернувся з клопотання про умовно-дострокове звільнення в зв`язку з бажанням проходити військову службу. На військову службу був прийнятий за контрактом, тому і отримав відмову в переведенні до іншої частини.

У зв`язку із повним визнанням вини обвинуваченим, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, враховуючи, що сторонами провадження не оспорюється доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини справи в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно усіх фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано доведена повністю.

Виходячи із вимог ст. 337 КПК України, зокрема з того, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження, дійшов до висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого є правильною.

Підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за іншими статтями Кримінального кодексу України в суду відсутні.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Судом у ході судового провадження безпосередньо досліджені наступні докази надані стороною обвинувачення, належність та допустимість, яких ніким не оспорюється, а саме: протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 05.04.2025 про затримання ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні злочину (а.с.132-134), копію ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2024 про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом з місць позбавлення волі на не відбутий строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць 27 (двадцять сім) днів (станом на 02.07.2024) (а.с.135-138); копію ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.01.2025 про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 407 КК України на підставі ч. 5 ст. 401 КК України для продовження проходження військової служби (а.с.139-140); копія витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2025 №68, з якого вбачається, що солдата ОСОБА_4 тимчасово прикомандировано до військової частини НОМЕР_1 , згідно з бойовим розпорядженням Головнокомандувача Збройних Сил України №7038 від 11.05.2024 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України №6837 від 08.05.2024 (а.с. 141). Також були досліджені документи, що характеризують особу обвинуваченого, а саме: відомості ДІ МВС України, з яких вбачається, що обвинувачений раніше судимий 11.10.2023 вироком Київського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, 02.07.2024 звільнений від відбування покарання умовно-достроково ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, невідбутий строк покарання станом на 02.07.2024: 4(чотири) роки 1(один) місяць 27 (двадцять сім) днів (а.с.142-143), відповідно до відомостей наданих КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» 15.04.2025 №2001 під наркологічним диспансерним спостереженням не перебуває, за медично допомогою не звертався (а.с.145), відповідно до відомостей наданих КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» 21.04.2025 №29/3943 за медичною психіатричною неврологічною та нейрохірургічною допомогою не звертався (а.с.144).

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України№7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

При визначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до норм ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений є особою молодого віку, раніше судимий, військовослужбовець, одружений, не перебуває на обліку у психіатра та у лікаря-нарколога, за місцем проходження служби характеризується посередньо, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.01.2025 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 407 КК України на підставі ч. 5 ст. 401 КК України для продовження проходження військової служби.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання суд приймає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання судом не встановлено.

Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження нових кримінальних правопорушень, йому має бути призначене необхідне й достатнє покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України строком на 5 років.

Також суд зазначає, що ст. ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключають можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченим ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України.

Призначаючи покарання суд враховує те, що дане кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_4 після постановлення вироку Київським районним судом м. Одеси від 11.10.2023, яким останнього засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, та ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2024, якою обвинуваченого умовно-достроково звільнено від відбування покарання, невідбутий строк покарання станом на 02.07.2024 складає 4 (чотири) роки 1 (один) місяць 27 (двадцять сім) днів.

На підставі ч.ч.1, 4 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2023, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Крім того, під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2025 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому було продовжено, останній раз ухвалою Тростянецького районного суд Вінницької області від 17.07.2025.

За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає необхідним відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 05.04.2025 до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 366 371, 373, 374, 381, 382 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1, 4 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покаранняза вироком Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2023 та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме з 05.04.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з часу фактичного затримання 05.04.2025.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1