Номер провадження: 11-сс/813/1125/25
Справа № 523/2742/25 1-кс/523/2820/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 26.05.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000164, внесеного до ЄРДР від 03.02.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та накладено арешт, із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати, на вилучені у ОСОБА_8 : автомобіль «Toyota», моделі «LAND CRUISER 150», номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який поміщено на майданчик за адресою: м. Одеса, вул. Мечникова, 59; а також мобільний телефон «iPhone 14 Plus», імей 1: НОМЕР_3 , імей 2: НОМЕР_4 , поміщено до сейф-пакету №S001188; мобільний телефон «iPhone XS Max», імей 1: НОМЕР_5 , імей 2: НОМЕР_6 , поміщений до сейф-пакету №S001187.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, вилучене майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що слідчим суддею не досліджено питання щодо точної дати отримання ухвали Одеського апеляційного суду від 02.04.2025 про повернені аналогічного клопотання для усунення недоліків у строк 72 години та зазначає, що подання клопотання про арешт майна поза строком, пропущено без поважних причин є самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання.

ОСОБА_8 допитувався в кримінальному провадженні №0000164 як свідок, про підозру йому не повідомлено.

Посилається, що в клопотанні не усунуто недоліки, визначені ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2025, зокрема відносно вилученого автомобіля, а саме не зазначено підстав та мети накладеного арешту; який зв`язок є між кримінальним правопорушенням, що розслідується, та зазначеним автомобілем; яким саме критеріям ст. 98 КПК України відповідає автомобіль.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Зі змісту клопотання слідчого, погодженого прокурором про арешт майна вбачається, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування обставини систематичного вимагання та одержання неправомірної вигоди службовими особами Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від фізичних осіб-кандидатів на отримання документів, що надають право на полювання.

Досудовим розслідуванням, зокрема, встановлено, що начальник зазначеного управління ОСОБА_10 , вступивши в злочинну змову із своїм заступником ОСОБА_11 , вимагають неправомірну вигоду у розмірі 20 тис. доларів США від голови одного з товариств мисливців та рибальства Одеської області за залучення додаткових мисливських угідь за товариством спортивно- стрілецького клубу «Пальмира», код ЄРДПОУ 44055703, власником якого є ОСОБА_8 .

Також, встановлено, що до вказаної протиправної схеми причетні посадові особи Південного лісового офісу ДП «Ліси України».

За вказаним фактом Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві 22 лютого 2024 року внесені відповідні відомості до ЄРДР за №0000255, за ознаками ч. 3 ст. 368 КК України.

В цей же день прокурором прийнято рішення про об`єднання матеріалів досудових розслідувань №0000255 та №0000164, в одне кримінальне провадження за №000164.

06 лютого 2025 року, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року (справа №947/24611/24, провадження №1-кс/947/2239/25) проведено обшук належного ОСОБА_8 автомобіля «Toyota», моделі «LAND CRUISER 150». номерний знак НОМЕР_7 , VIN: НОМЕР_2 , під час якого слідчим виявлено та вилучено: вищезазначений транспортний засіб, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 належить ОСОБА_8 , поміщено на майданчик за адресою: м. Одеса, вул. Мечникова, 59; а також належні ОСОБА_8 мобільний телефон «iPhone 14 Plus», імей 1: НОМЕР_3 , імей 2: НОМЕР_4 , поміщено до сейф-пакету №S001188; мобільний телефон «iPhone XS Мах», імей 1: НОМЕР_9 , імей 2: НОМЕР_5 , поміщений до сейф-пакету №S001187.

Апеляційний суд погоджується зі слідчим суддею, що відшукані за місцем проведення обшуку мобільні телефони можуть містити наявну та видалену інформацію про спілкування, листування чи обмін фото відеофайлами між власником майна, підозрюваними та іншими невстановленими особами, які приймали участь у розслідуваних обставинах, і при цьому отримати таку інформацію можливо лише із їх наступним оглядом, із залученням спеціаліста, або ж шляхом призначення та проведення експертиз.

Крім того, на автомобілі ОСОБА_8 прибував до місць зустрічей з іншими особами, де також узгоджував обставини вчинення кримінального правопорушення щодо надання неправомірної вигоди.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що вилучене під час проведення обшуку майно відповідає критеріям визначеним статтею 98 КПК України, на яке відповідно до положень ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт, оскільки вилучені мобільні телефони та автомобіль могли зберегти на собі сліди злочину.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_8 не повідомлено про підозру є недоречними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, про що було обґрунтовано зазначено слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі.

Що стосується посилань представника власника майна на те, що прокурором було порушено встановлений вимогами закону 72-годинний строк подання клопотання після усунення недоліків, апеляційний суд наголошує на наступних обставинах.

Так, вимогами ч. 3 ст. 172 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до наявних у розпорядженні апеляційного суду матеріалів провадження вбачається, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2025 було повернуто прокурору клопотання про арешт майна в межах даного кримінального провадження №000164 та встановлено строк для усунення недоліків в 72 години (справа №523/2742/25, провадження №1-кс/523/559/25).

Разом із тим, матеріали не містять жодних достеменних доказів дати отримання прокуратурою копії повного тексту зазначеної ухвали слідчого судді про повернення клопотання для усунення недоліків, що в даному випадку має вирішальне значення з огляду на необхідність встановлення конкретних підстав для такого повернення.

В повторно поданому клопотанні прокурор посилається на те, що копія такої ухвали до прокуратури надійшла 07.05.2025.

При цьому, повторно клопотання про арешт майна було подано прокурором засобами поштового зв`язку 09.05.2025, внаслідок чого колегія суддів вважає безпідставними посилання представника власника майна на порушення прокурором строку подання повторного клопотання про арешт майна.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги слідчий суддя вірно зазначив, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна про які йдеться у клопотанні сторони обвинувачення.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 26.05.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000164, внесеного до ЄРДР від 03.02.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4