Справа № 953/2854/25
н/п 1-кс/953/5720/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУ НП в Харківський області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000377 від 29.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, стосовно

ОСОБА_7 (рус. ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Голишманово, Тюменської області Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, місце проживання невідоме, робоча адреса: АДРЕСА_1 .

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУ НП в Харківський області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000377 від 29.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.

В обґрунтування клопотання вказує, що СВ СУ ГУНП в Харківській області у складі слідчої групи здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000377 від 29.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, , з лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24.02.2022 президент РФ оголосив про початок так званої спеціальної військової операції, що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ)» та ін.

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 4 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до вимог ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, яке є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 року, які Нотою Міністерства закордонних справ СРСР відносно Гаагської конвенції і декларацій 1899 і 1907 років від 07.03.1955 року визнані Урядом СРСР, передбачена заборона атакувати чи бомбардувати в будь-який спосіб незахищені міста, поселення, помешкання чи будівлі.

Статтею 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року визначено, що Україна є правонаступником прав і обов?язків за міжнародними договорами СРСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Статтею 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) передбачено, що для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Протоколу І, цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. З метою здійснення цього захисту, на доповнення до інших застосовуваних норм міжнародного права, за всіх обставин слід додержуватися таких норм.

Крім того, згідно положень ч. 2 ст. 51 Протоколу І, цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення.

У свою чергу, ч. 1, ч. 2 ст. 52 Протоколу І передбачає, що цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій. Цивільними об`єктами є всі ті об`єкти, які не є воєнними об`єктами . Напади повинні суворо обмежуватися об`єктами. Що стосується об`єктів, то воєнні об`єкти обмежуються тими об`єктами, які через свій характер, розміщення, призначення або використання вносять ефективний вклад у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення чи нейтралізація яких за існуючих у даний момент обставин дає явну воєнну перевагу.

Крім того, ч. 1 статті 57 Протоколу І зазначає, що при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. У зв`язку з чим мають дотримуватись, у тому числі, такі запобіжні заходи.

Згідно ч. 2 статті 57 Протоколу І, щодо нападів вживаються такі запобіжні заходи: ті, хто планує напад або приймає рішення про його здійснення: роблять все практично можливе, щоб пересвідчитися в тому, що об`єкти нападу не є ні цивільними особами, ні цивільними об`єктами й не підлягають особливому захисту, а є воєнними об`єктами і що згідно з положенням цього Протоколу напад на них не заборонено; вживають усіх практично можливих запобіжних заходів при виборі засобів і методів нападу з тим, щоб уникнути випадкових втрат життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і випадкової шкоди цивільним об`єктам і, в усякому випадку, звести їх до мінімуму; утримуються від прийняття рішень про здійснення будь-якого нападу, який, як можна очікувати, викличе випадкові втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і завдасть випадкової шкоди цивільним об`єктам або те й інше разом, що було б надмірним щодо конкретної і прямої воєнної переваги, яку передбачається одержати; напад відміняється або зупиняється, якщо стає очевидним, що об`єкт не є воєнним, що він підлягає особливому захисту, або що напад, як можна очікувати, викличе випадкові втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і завдасть випадкової шкоди цивільним об`єктам або те й інше разом, що було б надмірним щодо конкретної і прямої воєнної переваги, яку передбачається отримати.

Також, відповідно до п. а ч. 3 ст. 85 Протоколу І, перетворення цивільного населення або окремих цивільних осіб на об`єкт нападу є серйозним порушенням цього Протоколу, коли вони вчиняються навмисне на порушення відповідних положень цього Протоколу і є причиною смерті або серйозного тілесного пошкодження чи шкоди здоров`ю.

Умисне спрямування нападів на цивільне населення як таке або на окремих цивільних осіб, що не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також на цивільні об`єкти, тобто об`єкти, що не є військовими цілями є воєнними злочинами відповідно до ст. 8 (2)(b)(і)(іі) Римського статуту Міжнародного кримінального суду.

У ході вторгнення підрозділами збройних сил та іншими військовими формуваннями Російської Федерації, в порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, здійснюються спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами по об`єктах, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права, що призводить до тяжких наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості або загибелі цивільного населення, а також заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та іншої цивільної інфраструктури.

У період часу не пізніше листопада 2018, більш точну дату під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено на посаду командувача військ ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, ОСОБА_7 постійно обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків повноважного командування, отже є військовою службовою особою, відповідно до ч. 1 примітки до ст. 425 КК України.

Перебуваючи на зазначеній посаді він брав участь у вторгненні на територію України та безпосередньо Харківської області у складі російських окупаційних військ.

Під час відкритої російської збройної агресії проти України з 24.02.2022 в напрямку Харківської області діяли підрозділи угруповання військ ЗС РФ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (сформованого на основі підрозділів Західного військового округу (ВО), що використовували засоби враження не вибіркової дії, зокрема і реактивні системи залпового вогню (в т.ч. РСЗВ «Смерч»). Дані РСЗВ «Смерч» у Західному ВО перебувають на озброєнні 79 реактивної артилерійської бригади (в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ). До складу бригади входить 3 дивізіони по 4 пускових установки РСЗВ «Смерч», загалом 12 одиниць.

Встановлено, що рішення про застосування РСЗВ «Смерч» готувалося в групі вогневого та ядерного ураження штабу (пункту управління) Західного ВО, станом на 28.02.2022 групу вогневого та ядерного ураження штабу угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » очолював заступник начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 .

Затверджував рішення щодо застосування РСЗВ «Смерч» начальник штабу та командувач угрупування військ ЗС РФ «ЗАПАД», станом на 28.02.2022 посаду начальника штабу першого заступника командувача військ Західного ВО ЗС РФ обіймав генерал-лейтенант ОСОБА_10 , а командувача військ ІНФОРМАЦІЯ_5 обіймав генерал полковник ОСОБА_7 .

Після затвердження рішення накази і розпорядження щодо застосування РСЗВ «Смерч», що перебувають на озброєнні віддає командир ІНФОРМАЦІЯ_6 (в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) - полковник ЗС РФ ОСОБА_11 .

Статтями 33, 77 статуту внутрішньої служби ЗС РФ, затвердженого указом президента РФ від 10.11.2007 № 1495, визначено, що єдиноначальність є одним із основних принципів будівництва збройних сил, керівництва ними і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності за всі сторони діяльності військової частини, підрозділу та кожного військовослужбовця. Єдиноначальність виявляється у праві командира, виходячи із всебічної оцінки обстановки, одноосібно приймати рішення, віддавати відповідні накази і забезпечувати їх виконання. У ході виконання бойових завдань військовою частиною (підрозділом) командир, керуючись вимогами бойових статутів, повинен вживати заходів щодо дотримання норм міжнародного гуманітарного права, а винних у їх порушенні притягувати до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до п. 21 розділу ІІ частини 2 бойового статуту артилерії, затвердженого наказом головнокомандуючого сухопутними військами міністерства оборони російської федерації від 26.02.2019 № 67 дсп (далі - Статут), командир несе особисту відповідальність за прийняті рішення, правильне застосування підпорядкованих підрозділів і виконання ними поставлених завдань. Командир керує підрозділом особисто, через своїх заступників і штаб.

Відповідно до п. 25 Статуту, підготовка бойових дій підрозділу починається з отриманням завдання (інформації про майбутні дії). Вона є комплексом заходів, що проводяться командиром, штабом і підрозділами, і включає організацію бойових дій. Організація бойових дій включає: ухвалення рішення; поставку бойових завдань (завдань) підрозділам; рекогносцировку; планування бойових дій, організацію взаємодії, всебічного забезпечення та управління.

Відповідно до п. 31 Статуту, усвідомивши завдання та оцінивши обстановку, командир на основі проведених розрахунків та пропозицій штабу одноосібно приймає рішення, в якому визначає: замисел бойових дій; бойові завдання (завдання) підрозділам; основи взаємодії, всебічного забезпечення та організації управління.

Відповідно до п. 34 Статуту, постановка бойових завдань підлеглим, наданим та підтримуючим підрозділам здійснюється бойовим наказом, вказівками (розпорядженнями) за всебічним забезпеченням, командами та сигналами, особисто командиром або за його вказівкою начальником штабу (старшим офіцером батареї) усно, засобами зв`язку.

Отже, ОСОБА_7 будучи командувачем військ ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто службовою особою, зобов`язаний дотримуватися і забезпечити дотримання підлеглими законів війни, що закріплені в нормах міжнародного гуманітарного права, в Женевських конвенціях від 12.08.1949 і Протоколі І, інших міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до злочинного плану вищого військово-політичного керівництва РФ щодо розширення впливу, перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України і відновлення контролю над політичними та економічними процесами в Україні, командувач військ Західного ВО ЗС РФ генерал-полковник ОСОБА_7 , начальник штабу перший заступник командувача військ Західного ВО ЗС РФ генерал-лейтенант ОСОБА_10 , заступник начальника штабу Західного ВО ЗС РФ полковник ОСОБА_9 , командир НОМЕР_2 реактивної артилерійської бригади (в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 )

ОСОБА_11 та інші командири військових підрозділів ЗВО ЗС РФ у лютому 2022 року, точний день та час під час досудового розслідування не встановлено, але не пізніше часу вторгнення 24.02.2022 заздалегідь домовились у разі супротиву вторгненню на забезпечення вжиття підпорядкованими військовослужбовцями заходів з припинення функціонування об`єктів промисловості та цивільної інфраструктури, критичних для забезпечення життєдіяльності населених пунктів Харківської області, а також вбивства, травмування, залякування і тероризування цивільного населення міста Харкова та Харківської області, що на їх думку, мало спричинити придушення волі захисників і громадян України на супротив окупації, сприяти вільному просуванню російських окупаційних військ територією Харківської області і підкоренню населення тимчасовій окупаційній адміністрації.

У період часу з 00.00 24.02.2022 до 12.44 28.02.2022, точну дату, час та місце органом досудового розслідування не встановлено, командувач військ Західного ВО ЗС РФ генерал-полковник ОСОБА_7 , будучи представником влади, тобто особою, яка уповноважена вирішувати питання воєнного планування і управління щодо застосування підпорядкованих йому з`єднань і частин та підлеглих військовослужбовців, діючи умисно за попередньою змовою з групою вказаних осіб, переслідуючи вказану злочинну мету щодо придушення волі захисників і громадян України на супротив окупації, сприяння вільному просуванню російських окупаційних військ територією Харківської області і підкоренню населення тимчасовій окупаційній адміністрації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій, передбачаючи можливість та бажаючи настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі цивільних осіб, володіючи розвідувальними даними та географічними координатами (локаціями), достовірно знаючи, що у центрах житлових кварталів м. Харкова із щільною забудовою багатоквартирними та приватними житловими будинками, закладами громадського харчування, медичними, освітніми, релігійними, культурними, торговими та іншими цивільними закладами не знаходяться воєнні цілі, усвідомлюючи, що об`єкти ураження не можуть використовуватись як воєнні, оскільки не передбачені для розміщення, використання та внесення ефективного вкладу у воєнні дії і є захищеними нормами міжнародного гуманітарного права, а також те, що нанесення удару уламково-фугасними касетними некерованими реактивними снарядами по цивільним об`єктам спричинить велику кількість жертв з числа цивільних осіб, порушуючи вимоги міжнародного гуманітарного права, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, статей 48, 51, 52, 57 Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, разом із начальником штабу Західного ВО ЗС РФ ОСОБА_10 затвердив злочинне рішення про нанесення з використанням РСЗВ 9К58 «Смерч» серії масштабних умисних цілеспрямованих ударів уламково-фугасними касетними некерованими реактивними снарядами 9М27 та 9М55К невибіркової дії і надмірного характеру (тобто такими, які спричиняють надмірні ушкодження чи непотрібні страждання) по цивільним об`єктам (багатоповерховим житловим будинкам, школам, дошкільним навчальним закладам тощо) і цивільному населенню за адресами:

АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_8 ; АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 ,

АДРЕСА_16 , яке розроблене групою вогневого та ядерного ураження штабу Західного ВО ЗС РФ під керівництвом ОСОБА_9 та виконання якого в подальшому забезпечено командиром ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 .

На виконання вказаного рішення та наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_11 о 12:44 28.02.2022 невстановлені військовослужбовці цієї бригади здійснили злочинний цілеспрямований напад артилерійський обстріл уламковими бойовими елементами касетних некерованих реактивних снарядів РСЗВ «Смерч» території міста Харкова, у результаті чого спричинено тяжкі наслідки у вигляді пошкодження цивільної інфраструктури, отримання поранень та загибелі цивільних осіб.

Так, влучання вказаних уламкових бойових елементів 28.02.2022 спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_8 , який, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_17 , згідно з висновком судово-медичного експерта отримав тілесні ушкодження в результаті дії факторів вибуху: одне сліпе поранення голови з ушкодженням кісток склепіння черепу; одне сліпе поранення правого плеча із переломом правої плечової кістки та ушкодженням м`яких тканин (підшкірно-жирової клітковини та м`язів) по ходу ранового каналу; два сліпих поранення правої нижньої кінцівки з ушкодженням м`яких тканин (підшкірно-жирової клітковини та м`язів). Вказана вибухова травма тіла, що ускладнилась крововтратою, стала причиною смерті ОСОБА_12 .

Також, влучання осколкових бойових елементів 28.02.2022 спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який, у той день перебуваючи за адресою: АДРЕСА_18 , згідно з висновком судово-медичного експерта отримав тілесні ушкодження, що характерні для уламково-вибухової травми: уламкове проникаюче поранення тулуба, що бере початок раною на шиї справа в надключичній області, з ушкодженням аорти в грудному відділі; осколкові наскрізні поранення правого стегна. Вказана вибухова травма, отримана ОСОБА_13 , стала причиною смерті останнього через нетривалий час після її отримання.

Крім того, влучання осколкових бойових елементів спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , який, перебуваючи 28.02.2022 за адресою: АДРЕСА_19 , згідно з висновком судово-медичного експерта отримав тілесні ушкодження, що характерні для уламково-вибухової травми: забито-рвані рани передньої черевної стінки, множинні поранення тонкої кишки, внутрішньочеревна кровотеча, пошкодження очеревини; забиті рани правої гомілки і лівого стегна. Причиною смерті ОСОБА_14 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_11 о 14:30, стала вказана вибухова травма, що ускладнилася декомпенсованим травматичним шоком, поліорганною недостатністю.

Влучання осколкових бойових елементів 28.02.2022 спричинило смерть неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , який, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_17 . Згідно з висновком судово-медичного експерта ОСОБА_15 у вказаний день отримав уламково-вибухову травму у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми з переломами кісток черепа, пошкодженням речовин головного мозку, яка ускладнилась гострим порушенням кровообігу, декомпенсованим травматичним шоком і стала причиною смерті останнього.

Влучання осколкових бойових елементів 28.02.2022 спричинило смерть невідомого чоловіка на вигляд близько 40 років, який, в той день перебував за адресою: АДРЕСА_18 . Смерть останнього, згідно з висновком судово-медичного експерта настала внаслідок поєднаної уламково-вибухової травми сліпих осколкових проникаючих ушкоджень голови з вхідною раною в лівій скроневій ділянці з утворенням дрібних переломів скроневої кістки та ураження головного мозку, його оболонок множинними вхідними ранами на лівій бічній поверхні тулубу, вірогідно з ураженням внутрішніх органів та на зовнішній поверхні лівого плеча, на променевій поверхні лівого передпліччя, на зовнішніх поверхнях лівого стегна та гомілки, на внутрішній поверхні правого стегна та на згинальних поверхнях правих плеча та передпліччя; наскрізне осколкове ураження: від вхідної рани в лівій скуловій ділянці та вихідної рани на лівій щоці з ураженням по ходу ранового каналу лівої скулової кістки.

Влучання осколкових бойових елементів спричинило смерть потерпілої ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , яка 28.02.2022 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_20 , згідно з висновком судово-медичного експерта отримала уламково-вибухову травму проникаючі уламкові поранення живота з пошкодженням брижі товстої, тонкої і сліпої кишки, масивний крововилив у черевну порожнину, крізні осколкові поранення лівої гомілки і лівого стегна, сліпе поранення правого стегна, сліпе поранення правої сідниці, синці на обличчі. Причиною смерті ОСОБА_16 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_11 о 03:00 у лікарні швидкої допомоги, стала вказана уламково-вибухова травма, що ускладнилася декомпенсованим геморогічним шоком.

Влучання осколкових бойових елементів спричинило смерть потерпілого ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , який, 28.02.2022 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_21 згідно з висновком судово-медичного експерта отримав вибухову травму у вигляді уламкових поранень голови, проникаючого уламкового поранення передньої черевної стінки з пораненням тонкого кишківника, відкритого уламкового перелому лівого плеча. Причиною смерті ОСОБА_17 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_11 о 15:00 у лікарні швидкої допомоги, стала вказана уламково-вибухова травма, що ускладнилася гострим порушенням кровообігу, декомпенсованим травматичним шоком.

Крім того, влучання осколкових бойових елементів 28.02.2022 спричинило смерть потерпілої ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , яка перебуваючи по вул. 23-го Серпня, м. Харків та, згідно з висновком судово-медичного експерта отримала вибухову травму у вигляді проникаючих осколкових поранень тулуба та кінцівок із ушкодженням внутрішніх органів із ознаками масивної внутрішньої кровотечі.

Також, влучання уламкових бойових елементів 28.02.2022 спричинило ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , яка перебуваючи за адресою:

АДРЕСА_16 , отримала згідно з висновком судово-медичного експерта наступні тілесні ушкодження: мінно-вибухову травму, травматичний відрив лівої кінцівки на рівні н/з лівого стегна, відкритий уламковий перелом обох кісток правої гомілки в в/з зі зміщенням, рвану рана н/з правого стегна, травматичний шок.

Під час влучання 28.02.2022 приблизно о 12:44 осколкових бойових елементів за адресою: м. Харків, вул. Сумгаїтська, 1, пошкоджено будівлю комунального закладу «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 135 Харківської міської ради Харківської області». Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, вибухотехнічної та військової експертизи розмір матеріальної шкоди, завданої комунальному закладу в результаті обстрілів, складає 13 034 979 грн.

Також, під час влучання 28.02.2022 осколкових бойових елементів за адресою: м. Харків, вул. Новопрудна, 1, пошкоджено будівлю комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №279 Харківської міської ради». Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, вибухотехнічної та військової експертизи розмір матеріальної шкоди, завданої комунальному закладу в результаті обстрілів, складає 2 191 141 грн.

28.02.2022 приблизно о 12:44 впали ракетні частини двох реактивних снарядів РСЗВ «Смерч» біля багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_16 внаслідок, чого пошкоджено квартиру АДРЕСА_22 , яка належить потерпілій ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , квартиру під АДРЕСА_23 , яка належить потерпілому ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_18 , квартиру під АДРЕСА_24 , яка належить ОСОБА_22 ,

ІНФОРМАЦІЯ_19 , чим спричинено матеріальну шкоду останнім.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та іншими невстановленими військовослужбовцями РФ, усвідомлюючи явну злочинність своїх дій, тяжких наслідків та бажаючи їх настання, у порушення законів та звичаїв війни, що передбачені зокрема ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, статей 48, 51, 52, 57 Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, вчинив умисне спрямування нападів на цивільне населення як таке, що не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також на цивільні об`єкти, тобто об`єкти, що не є військовими цілями.

Таким чином, громадянин Російської Федерації ОСОБА_7 , обґрунтовано підозрюється у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, поєднаному з умисним вбивством, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.

У зв`язку із перебуванням ОСОБА_7 на території Російської Федерації та неможливістю вручити йому письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч. 2 ст. 438 КК України, слідчим, з дотриманням вимог ст. ст. 111, 112, 135, 276 - 278 КПК України, 26.02.2025 повідомлено про підозру у відповідності та у спосіб, передбачений чинним кримінальним процесуальним законодавством України, шляхом публікації повідомлення про підозру та повісток про виклик особи на 03.02.2025, 04.02.2025 та 05.02.2025 в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Крім того, 26.02.2025 повідомлення про підозру та повістки про виклик ОСОБА_7 вручено захиснику підозрюваного, який діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної допомоги ОСОБА_5 .

Будучи повідомленим про виклики у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством, підозрюваний ОСОБА_7 до СУ ГУНП в Харківській області, відповідно до трьох повісток, не з`явився, про поважні причини неприбуття не повідомив, що свідчить про його переховування від органів слідства з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Згідно інформації наданої ДСР Національної поліції України, підозрюваний ОСОБА_7 перебуває на території Російської Федерації, що відповідно до Постанови ВРУ «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» № 129-VIII від 27.01.2015 року, беручи до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року, визнана державою-агресором.

10 березня 2025 року, ураховуючи те, що всі слідчі (розшукові) дії, проведення яких необхідне та можливе у вказаному кримінальному провадженні, з метою встановлення місцезнаходження підозрюваного виконано, та у зв`язку з тим, що підозрюваний ОСОБА_7 будучи належним чином та у спосіб, передбачений чинним КПК України повідомлений про необхідність прибуття на виклик до слідчого, жодного разу на виклик до слідчого у призначений час та місце, та останній перебуває на території держави агресора рф, враховуючи викладене слідчим у відповідності до ст. 281 КПК України, підозрюваного оголошено у державний та міжнародний розшук.

Окрім того, у сторони обвинувачення наявні підстави допускати, що підозрюваний ОСОБА_7 перебуваючи на території рф, міг виїхати до будь-якої іншої країни.

При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу необхідно врахувати, що:

- наявні докази про вчинення ОСОБА_7 інкримінованих злочинів є вагомими;

- підозрюваному, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, загрожує покарання у виді позбавленням волі на строк до дванадцяти років;

- вік та стан здоров`я не перешкоджають підозрюваним вчиняти злочини, перешкоджати виконанню завдань кримінального провадження та ухилятися від слідчого, прокурора і суду;

- ризик продовження злочинної діяльності є високим, у тому числі ризик летальності, так як ОСОБА_7 є військовослужбовцем зс рф та в останнього наявна на озброєнні вогнепальна зброя.

З урахуванням викладених обставин, жоден інший більш м`який запобіжний захід, крім виключного запобіжного заходу тримання під вартою, не зможе забезпечити запобіганню існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження.

Враховуючи викладене, з метою забезпечення виконання підозрюваним процесуальним обов`язкам та запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підозрюваному ОСОБА_7 необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор та слідчий вимоги клопотання підтримали, просили задовольнити, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Захисник у судовому засіданні не заперечував проти даного клопотання.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення. До них, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, віднесені також запобіжні заходи.

Порядок застосування до особи запобіжних заходів визначений главою 18 Розділу ІІ КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: (1) особисте зобов`язання, (2) особиста порука, (3) застава, (4) домашній арешт, (5) тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: (1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; (2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; (3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; (4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; (5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначено ч. 1 ст. 178 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 183 КПК України визначає, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави, у розмірі достатньому для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Запобіжні заходи на стадії досудового розслідування можуть застосовуватися лише до підозрюваного.

За змістом ч. 1 ст. 42 КПК України, статус підозрюваного має, зокрема, особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Статтею 278 КПК України передбачено порядок вручення письмового повідомлення про підозру - письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч. 1 ст. 278 КПК України).

Частиною 1 статті 111 КПК України передбачено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Частиною 3 статті 111 КПК України передбачено, що повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Так, Глава 11 Розділу ІІ КПК України містить статтю 135, якою передбачено порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні, а також статтю 136 КПК України, якою встановлено яким чином підтверджується отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Слідчим суддею встановлено, що 26.02.2025 було складено та підписано слідчим, а також погоджено прокурором повідомлення про підозру ОСОБА_7 за ч.2 ст. 28 ч. 2 ст. 438 КК України.

У зв`язку із перебуванням ОСОБА_7 на території Російської Федерації та неможливістю вручити йому письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч. 2 ст. 438 КК України, слідчим, з дотриманням вимог ст. ст. 111, 112, 135, 276 - 278 КПК України, 26.02.2025 повідомлено про підозру у відповідності та у спосіб, передбачений чинним кримінальним процесуальним законодавством України, шляхом публікації повідомлення про підозру та повісток про виклик особи на 03.02.2025, 04.02.2025 та 05.02.2025 в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Таким чином, здійснити повідомлення про підозру шляхом безпосереднього вручення, надіслання поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення повідомлення по телефону або телеграмою неможливо.

Крім того, 26.02.2025 повідомлення про підозру та повістки про виклик ОСОБА_7 вручено захиснику підозрюваного, який діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної допомоги ОСОБА_5 .

Будучи повідомленим про виклики у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством, підозрюваний ОСОБА_7 до СУ ГУНП в Харківській області, відповідно до трьох повісток, не з`явився, про поважні причини неприбуття не повідомив, що свідчить про його переховування від органів слідства з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Згідно інформації наданої ДСР Національної поліції України, підозрюваний ОСОБА_7 перебуває на території Російської Федерації, що відповідно до Постанови ВРУ «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» № 129-VIII від 27.01.2015 року, беручи до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року, визнана державою-агресором.

10 березня 2025 року, ураховуючи те, що всі слідчі (розшукові) дії, проведення яких необхідне та можливе у вказаному кримінальному провадженні, з метою встановлення місцезнаходження підозрюваного виконано, та у зв`язку з тим, що підозрюваний ОСОБА_7 будучи належним чином та у спосіб, передбачений чинним КПК України повідомлений про необхідність прибуття на виклик до слідчого, жодного разу на виклик до слідчого у призначений час та місце, та останній перебуває на території держави агресора рф, враховуючи викладене слідчим у відповідності до ст. 281 КПК України, підозрюваного оголошено у державний та міжнародний розшук.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 193 КПК України, підставою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного є, зокрема, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Разом з тим, кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», а тому, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

За такого, слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо обґрунтованості підозри не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини особи/осіб у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи/осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Отже, при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність останнього до їх вчинення вірогідною та достатньою для обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, та документами, наданими на підтвердження цих доводів, обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів підтверджується сукупністю зібраних доказів, зокрема: покази допитаних в якості потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ; протоколи огляду Інтернет ресурсів та комп`ютерних даних; протоколи огляду місць подій за адресами: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_8 ; АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 ;

АДРЕСА_11 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 ; відповідь ВЧ А123 від 25.04.2023; висновки судово-медичних експертиз; висновки комплексної судової вибухотехнічної та військової експертизи; висновки комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, вибухотехнічної та військової експертизи; покази свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 ,

ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 та іншими; огляд відеоматеріалу наданими свідками в ході допиту за наслідками обстрілу; відповідь на запит від ХНУПС ім. Івана Кожедуба, за фактом відсутності за адресами обстрілу воєнних об`єктів ЗСУ; матеріалами, зібраними оперативними співробітниками на виконання доручень слідчого та іншими матеріалами у їх сукупності.

Ураховуючи вищезазначені загальні підходи до обґрунтованості підозри, а також встановлені згідно з матеріалами судового провадження факти, слідчий суддя вважає, що наявна інформація, яка може переконати об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_7 своїми діями, про які йдеться у повідомленні про підозру, вчинив інкриміновані злочини, передбачені ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 438 КК України.

Разом з тим, вищенаведеним висновком про обґрунтованість підозри не констатується наявності в діях ОСОБА_7 вини у вчиненні злочинів. Так, на цій стадії слідчий суддя не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій підозрюваного, доведеність чи недоведеність винуватості підозрюваного, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акта, а не під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу щодо особи, якій повідомлено про підозру у вчиненні злочину, що свідчать про вірогідність причетності особи до вчинення інкримінованого злочину та необхідність застосування щодо такої особи обмежувального заходу.

Обставини здійснення підозрюваним ОСОБА_7 конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (частина 1 статті 177 КПК).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у клопотанні слідчий посилається на наявність ризиків, які свідчать про можливе вчинення ОСОБА_7 дій, передбачених пунктами 1,5 частини 1 статті 177 КПК, що підтверджується тим, що підозрюваний переховується від органів досудового розслідування та суду, та знаходиться на території держави-агресора з метою ухилення від кримінальної відповідальності, за викликом до слідчого не прибув, про причини неявки не повідомив, крім того підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення-злочину тяжкість покарання якого карається караються позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі; підозрюється у вчиненні злочинів, який згідно ст. 12 КК України є особливо тяжким, тобто підозрюваний перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення, продовження злочинної діяльності є високим, у тому числі ризики летальності, так як ОСОБА_7 є військовослужбовцем країни агресора.

Аналіз положень ч. 6 ст. 193 КПК України дає підстави зробити висновок, що у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук, слідчий суддя, суд за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, може обрати лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Отже, встановлена цією нормою процедура обрання запобіжного заходу не передбачає можливості вирішувати питання про наявність чи відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. Можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу передбачена лише під час розгляду питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який і обирається з тією метою, аби затримати особу (підозрюваного), яка, зокрема, переховується від органу досудового розслідування та суду та оголошена у міжнародний розшук, та доставити її до місця кримінального провадження для вирішення питання щодо застосування відносно неї обмежувальних заходів (тримання під вартою/домашній арешт/застава/особиста порука/особисте зобов`язання).

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного. До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

Отже, вищевказані матеріали досудового розслідування дають достатні та безсумнівні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 умисно переховується від слідства та суду та знаходиться на території держави-агресора з метою ухилення від кримінальної відповідальності за учинене ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 438 КК України. Притягнути його до кримінальної відповідальності у загальному порядку, передбаченому чинним кримінальним процесуальним законодавством, неможливо.

З урахуванням наведених обставин та наданих слідчим доказів на підтвердження викладених у клопотанні доводів, що свідчать про набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, про наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики вчинення ОСОБА_7 дій, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, з урахуванням обґрунтованих підстав вважати, що підозрюваний перебуває за межами України на території держави-агресора та його оголошено у міжнародний розшук, то слідчий суддя, виходячи з положень ч. 6 ст. 193 КПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 за його відсутності та підстав для задоволення клопотання.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 5 ст. 9, статтями 177, 183, 184, 193-194, 196, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУ НП в Харківський області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 - задовольнити.

В порядку ч.6 ст.193 КПК України обрати ОСОБА_7 (рус. ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю села Голишманово, Тюменської області Російської Федерації, громадянину Російської Федерації, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Роз`яснити, що згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи, і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки її до місця здійснення досудового розслідування кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України, зобов`язати компетентних службових осіб органу досудового розслідування після затримання ОСОБА_7 (рус. ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки його до місця здійснення досудового розслідування кримінального провадження звернутися до слідчого судді, суду для розгляду питання за участю ОСОБА_7 , про застосування обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Зобов`язати слідчого СУ ГУНП в Харківській області після затримання негайно повідомити близького родича підозрюваного про тримання під вартою останнього.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала слідчого судді, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя -