ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/1803/25

Провадження № 11-кп/820/275/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 жовтня 2022 року за № 0000318 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України за апеляційною скаргою його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2025 року, -

в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04 квітня 2025 року включно без визначення розміру застави.

Продовжуючи ОСОБА_6 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу, продовжують існувати; більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти таким ризикам та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання рф тимчасово окупованої території Херсонської області, перебуваючи на посаді співробітника Чорноморського біосферного заповідника, залишаючись на тимчасово-окупованій території, усвідомлюючи надання своїми активними діями допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України представниками спецслужб, силових та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на тимчасово окупованій території Херсонської області системи органів державної влади рф, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, в період збройного конфлікту та проведення військових дій на території Херсонської області, в умовах воєнного стану, після тимчасової окупації Херсонської області, у невстановлений досудовим розслідуванням час та обставин, але не пізніше 10.05.2022 перейшов на бік ворога і розпочав спілкування з представниками держави агресора окупаційних військ рф, виконуючи їх прохання щодо збирання та надання необхідної їм інформації.

Зокрема, надавши у невстановлений досудовим розслідуванням час добровільну згоду на співпрацю з представниками окупаційної влади рф та спеціальних служб рф, у травні 2022 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території Херсонської області, надаючи представникам іноземної держави російської федерації допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, ОСОБА_6 неодноразово спілкуючись по телефону із особою з позивним « ОСОБА_8 », як встановлено у ході досудового розслідування ОСОБА_9 , отримував від нього доручення про збір інформації та надавав необхідну йому інформацію, збір та передача якої завдавала шкоди обороноздатності, державній та національні безпеці України, призводила до обізнаності ворога та негативно впливала на хід виконання завдань, під час правового режиму воєнного стану, допомагала ворогу планувати і здійснювати захоплення території України, долати опір військових та цивільного населення незаконній агресії.

Так, відповідно до встановлених досудовим розслідуванням епізодів протиправної діяльності 10.05.2022 року близько 18 год 52 хв., на мобільний телефон ОСОБА_6 (номер НОМЕР_1 ), з мобільного телефону (номер НОМЕР_2 ) зателефонував представник іноземної держави рф

ОСОБА_9 , водночас, ОСОБА_6 , будучи обізнаним хто телефонує йому, на запитання, що цікавили його, надав інформацію про можливість співпраці та надання необхідних відомостей.

У подальшому 11.05.2022 року близько 07 год 41 хв. ОСОБА_6 зі свого телефону (номер НОМЕР_1 ), сам зателефонував на телефон (номер НОМЕР_2 ) ОСОБА_9 і повідомив останнього про те, що підготував необхідну йому інформацію про єгерів і їх мобільні телефони, а також на його запитання повідомив про обстановку, відсутність та наявність єгерів у певних місцях, які його цікавили, а також про місце, де можна спустити катер.

Цього ж дня, близько 10 год 14 хв. на мобільний телефон ОСОБА_6 (номер НОМЕР_1 ) з мобільного телефону (номер НОМЕР_2 ) зателефонував ОСОБА_9 , з проханням надати інформацію про колишніх співгромадян, з числа силовиків, їх кількість та базування, на що ОСОБА_6 відповів, що це потрібно акуратно дізнатись, і він одразу не зможе, можливо до завтра.

Таким чином ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи на тимчасово окупованій території, будучи громадянином України, у травні 2022 року, отримував доручення та завдання від представника іноземної держави - рф і в період збройного конфлікту, погоджувався збирати і надавати інформацію та надавав необхідну інформацію, здійснював активну співпрацю з ворогом, перейшовши на його бік, і в умовах воєнного стану, надавав представникам іноземної держави допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, усвідомлюючи, що завдає шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, тобто вчинив державну зраду.

Не погоджуючись з таким рішенням, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави, змінивши його на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави, як альтернативного запобіжного заходу, у розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян, з покладенням на нього обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вказує, що місцевим судом не враховано зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки досудове розслідування вже завершено, обвинувачений надав суду покази, від слідства та суду не ухилявся, добровільно прибув до ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому, де його було затримано.

Поза увагою суду залишилось й те, що ОСОБА_6 немає намірів ухилятися від слідства та суду, має міцні соціальні зв`язки, зокрема одружений, має постійне місце проживання, на утримані у нього та його дружини перебуває хвора теща, яка потребує постійного стороннього догляду.

Крім того, обвинувачений має ряд тяжких захворювань, а тому потребує постійного систематичного лікування та дієти, що важко забезпечити в умовах тримання його під вартою.

Вважає, що суд безпідставно не задовольнив його клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому та визначення розміру застави, як альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення такої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Як убачається із матеріалів судового провадження, подане до суду першої інстанції клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України. В обґрунтування клопотання прокурор посилалася на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Зважаючи на те, що у справі не з`ясовані усі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, ризики, визначені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконний вплив на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, продовжують існувати.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належним чином перевірялись суддею. При цьому, був допитаний ОСОБА_6 , вислухана думка прокурора, захисника, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому суд першої інстанції врахував, що підстави, які були враховані при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінились, продовжують існувати вищенаведені ризики.

Тому, суд прийшов до правильного висновку про те, що ризики переховування від суду та продовження злочинної діяльності продовжують існувати та не зменшились.

Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду кримінального провадження прокурор довів, що застосування щодо ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.

Доводи захисника про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зменшились, оскільки досудове розслідування вже завершено, обвинувачений надав суду покази, від слідства та суду не ухилявся, добровільно прибув до ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому, де його було затримано, на увагу апеляційного суду не заслуговують, враховуючи наступне.

Так, наявність вищезазначених ризиків, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Зокрема, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, а тому усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку визнання його винуватим, останній з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись суду.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, матиме реальну можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення, у тому числі проти основ національної безпеки України.

А тому, місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 немає намірів ухилятися від слідства та суду, має міцні соціальні зв`язки, зокрема одружений, має постійне місце проживання, на утримані у нього та його дружини перебуває хвора теща, яка потребує постійного стороннього догляду, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказані обставини не є беззаперечними підставами, відповідно до вимог КПК України, для зміни обраного йому запобіжного заходу, оскільки такі враховуються з іншими обставинами у кримінальному провадженні в сукупності.

Доводи захисника про те, що обвинувачений має ряд тяжких захворювань, а тому потребує постійного систематичного лікування та дієти, що важко забезпечити в умовах тримання його під вартою, є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», затвердженого Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 20 вересня 2000 року № 192, обов`язок по забезпеченню медичним обслуговуванням осіб, які утримуються під вартою, покладається на адміністрацію місця попереднього ув`язнення.

Згідно з п. 2.5 Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Відповідно до п. 2.7 зазначеного Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Враховуючи вищевказані норми законів, особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах слідчих ізоляторів.

Отже, відсутні перешкоди для лікування ОСОБА_6 під час перебування його під вартою, доказів неможливості утримання обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора стороною захисту не надано.

Щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В той же час, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Так, ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, у даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, визначені ст. 177 КПК України, зокрема: переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується.

Разом з тим варто зазначити, що ОСОБА_6 інкримінується вчинення умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору, її збройним формуванням та створеній ними у Херсонській області окупаційній адміністрації з метою завдання шкоди Україні, систематичний та тривалий характер його діяльності, а також те, що така діяльність була усвідомленою та мала найвищий ступінь суспільної небезпеки, а тому на даному етапі провадження суспільний інтерес виправдовує застосування до обвинуваченого безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому злочину, а також, з урахуванням запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, місцевий суду прийняв законне та обґрунтоване рішення, не визначивши заставу, як альтернативний запобіжний захід, з чим погоджується колегія суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Отже, потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого шляхом продовження останньому запобіжного заходу є виправданою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 196, 197, 407, 418, 422, 4221 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2025 року в частині продовження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04 квітня 2025 року включно без визначення розміру застави залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3