Подільський районний суд міста Києва
Справа № 755/6337/24
Провадження № 1-КП/758/207/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.04.2025 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (inabsentia) кримінальне провадження № 0000140 від 07.06.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка РФ, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Історія провадження.

10 червня 2024 року до Подільського районного суду міста Києва з Київського апеляційного суду надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні №0000140 відомості про яке внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 07.06.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Ухвалою суду від 10.06.2024 року у даному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання, на розгляд у якому винесено питання, регламентовані ст. 314-316 КПК України.

Ухвалою суду від 07.11.2024 року у даному кримінальному провадженні призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта, і постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Формулювання обвинувачення за обвинувальним актом.

У період 19-22 лютого 2014 року, Російська Федерація (далі - РФ), використовуючи загострення політико-соціальної напруженості в Україні, як привід для вторгнення на її суверенну територію, в порушення міжнародно-правових норм, у т.ч. Договору про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та РФ (ратифікований Законом України № 13/98-ВР від 14.01.1998 та Федеральним Законом РФ № 42-ФЗ від 02.03.1999), Конституції України, із застосуванням кадрових військових підрозділів своїх збройних сил, а також підконтрольних уряду РФ проросійських політичних та інших організацій та об`єднань, вчинила захоплення адміністративних будівель органів державної влади України в Автономній Республіці Крим, блокування українських військових частин, а також організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території АР Крим, із заздалегідь відомим та підконтрольним РФ результатом, який в подальшому став формальною підставою для прийняття незаконного рішення про включення до складу РФ території АР Крим і міста Севастополя на правах суб`єктів федерації.

Таким чином, з 20.02.2014 РФ як держава-агресор, здійснила окупацію території України - півострова Крим із застосуванням збройних сил, військових підрозділів та парамілітарних утворень.

Так, 24.02.2022, у зв`язку з відкритим повномасштабним військовим вторгненням РФ в Україну, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про введення військового стану в Україні» № 2002-ІХ від 24.02.2022, яким введено правовий статус воєнного стану та строк дії якого продовжувався відповідними Указами Президента до теперішнього часу.

Враховуючи вказані обставини агресії в Україні, з метою реалізації політики окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу РФ, а також придушення спротиву проукраїнського населення Криму, вищим керівництвом РФ було прийнято низку «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, та визначено їх функціональні обов`язки.

Так, відповідно до ст. 26 т.зв. «закону Республіки Крим «Про основи місцевого самоуправління в Республіці Крим», структуру органів місцевого самоврядування складають представницький орган муніципального утворення, голова муніципального утворення, місцева адміністрація (виконавчо-розпорядчий орган муніципального утворення), контрольно-рахунковий орган муніципального утворення, інші органи місцевого самоврядування та виборні посадові особи місцевого самоврядування, передбачені статутом муніципального утворення та які володіють власними повноваженнями за рішенням питань місцевого значення. У ст. 31 зазначеного вище т.зв. «закону» вказано, що місцева адміністрація (виконавчо-розпорядчий орган муніципального утворення), відповідно до статуту муніципального утворення, наділяється повноваженнями щодо вирішення питань місцевого значення та повноваженнями для здійснення окремих державних функцій, переданих до відання органів місцевого самоврядування федеральними законами та законами Республіки Крим. Місцевою адміністрацією керує голова місцевої адміністрації на принципах єдиноначальності. Структура місцевої адміністрації затверджується представницьким органом муніципального утворення за поданням голови місцевої адміністрації. До структури місцевої адміністрації можуть входити галузеві (функціональні) та територіальні органи місцевої адміністрації. У міських округах з метою раціональної організації управління міським господарством, поліпшення обслуговування населення та наближення органів місцевого самоврядування у муніципального утворення до населення в окремих населених пунктах можуть створюватися територіальні органи адміністрації міського округу, які є органами місцевого самоврядування міського округу та здійснюють свою діяльність на підставі статуту відповідного міського округу.

Таким чином, на тимчасово окуповані території України - АР Крим

та в м. Севастополь (далі - ТОТ України) було створено та урегульовано вертикаль незаконних органів муніципальної влади, діяльність яких

є протиправною і спрямованою на шкоду державним інтересам України, її суверенітету та територіальній цілісності.

Відповідно до ст. 2 т.зв. «закону Республіки Крим «Про муніципальну службу в Республіці Крим», муніципальна служба - професійна діяльність громадян, яка здійснюється на постійній основі на посадах муніципальної служби, що заміщуються шляхом укладання трудового договору (контракту).

Тобто, т.зв. «муніципальна служба» покликана наповнити незаконно створені органи місцевого самоврядування та забезпечити їх протиправну діяльність, та дії громадян України, які добровільно на неї вступають займаючи відповідні посади, є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства України.

Громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на ТОТ України - в м. Ялта, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, діючи умисно, всупереч інтересам держави Україна, її суверенітету й територіальній цілісності, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, а саме, в окупаційній адміністрації держави-агресора, створених на тимчасово окупованій території України - Автономній Республіці Крим, а саме в «администрации города Ялта», яка знаходиться за адресою: пл. Радянська, 1, м. Ялта, АР Крим.

09.03.2023, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, громадянка України ОСОБА_5 , перебуваючи у м. Ялта, добровільно, умисно зайняла посаду т.зв. «заместителя главы администрации города Ялта», що підтверджується т.зв. «решением главы муницыпального образования городского округа Ялта Республики Крым - председателя Ялтинского городского совета № 35 від 09.03.2023».

На посаді т.зв. «заместителя главы администрации города Ялта» ОСОБА_5 , ввійшла до складу міжвідомчої комісії по оцінці готовності освітніх організацій муніципального освітнього міського округу Ялта до нового 2023/2024 учбового року та контролювала вказану підготовку (т.зв. «постановления заместителя начальника Департамента образования и молодежной политики Администрации города Ялта ОСОБА_13 от 14.07.2023 №4231-п»); організувала підготовку святкових заходів, присвячених дні міста Ялта; контролювала надання т.зв. «муніципальних послуг» (т.зв. «постановления главы администрации города Ялта ОСОБА_14 № 4490-п від 31.07.2023»); контролювала створення міжвідомчої комісії по перевірці підготовки муніципальних бюджетних установ додаткової освіти муніципального освітнього міського округу (т.зв. «постановления главы администрации города Ялта ОСОБА_14 № 3906-п від 29.07.2023»); здійснила інші повноваження по контроль та організації освітньої та культурної сфери.

Зазначене вказує на виконання ОСОБА_5 організаційно-розпорядчих функції у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, в тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

В силу наявної освіти та життєвого досвіду ОСОБА_5 достеменно розуміла протиправність своїх дій, однак здійснила сприяння реалізації політики окупаційної влади РФ на території Автономної Республіки Крим, що свідчить про наявність прямого умислу та добровільності дій.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України - колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Позиції сторін та інших учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні обставини, визначенні в обвинувальному акті підтримав у повному обсязі, в обґрунтування винуватості обвинуваченої зазначив, що подані письмові докази підтверджують протиправність злочинних дій ОСОБА_5 , а кваліфікація кримінального правопорушення є вірною для того, щоб довести винуватість ОСОБА_5 поза розумним сумнівом.

Відтак, прокурор просив суд визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити їй покарання у виді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади у державних органах, місцевого самоврядування на строк 13 років, з конфіскацією усього наявного майна та стягнути з неї на користь держави судові витрати пов`язані із залученням експерта.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia) ОСОБА_5 , яка показань суду не надавала, та будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.

Відповідно до ухвали суду 07.11.2024 року постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Повістки про виклик обвинуваченої ОСОБА_5 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачений над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри від ухилення від кримінальної відповідальності.

У той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_5 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Водночас, це кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в місті Києві.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 , обґрунтовуючи неможливість ухвалення обвинувального вироку, зазначив на відсутність прямих доказів, які б підтверджували винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. Просила виправдати ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Докази на підтвердження встановлених обставин та їх оцінка судом.

Відповідно до ст. ст. 84-85КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 ККУкраїни підтверджується наступними дослідженими та перевіреними під час судового слідства доказами, а саме:

Витягами з ЄРДР № 0000140 від 07.06.2023 року , які підтверджують факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення;

актом огляду від 07.04.2023 року складеного старшим оперуповноважений в ОВС 4 відділу Управління контррозвідувальних заходів з протидії посяганням на територіальну ціліність України Департамент захисту національної державності СБ України підполковника ОСОБА_9 , відповідно до якого об`єктом огляду є публікація, яка розміщена в пошуковій системі «Google» за посиланням ОСОБА_5 із наступним описом (мовою оригіналу): «Помощь пострадавшим от пожара детского телефона доверия и опікунство. Об єтом и не только - ОСОБА_10 директор ГБУ РК «Ялтинський центр социальных служб семи, детей и молодежи» в програме «Открытая власть» та з посиланнями;

особовою карткою ОСОБА_5 про те, що вона отримала паспорт громадянина України та паспорт для виїзду за кордон громадянина України;

протоколом огляду від 05.07.2023, в якому оглянуто мережу Інтернет з метою виявлення та документування інформації щодо протиправної діяльності громадянки України ОСОБА_11 , а саме: призначення останньої на незаконно створену посаду заступника голови адміністрації м. Ялта, вказана інформація розміщена на сайті т.зв. «Правительства Республики Крым»;

протоколом огляду від 07.07.2023, в якому задокументовано Інтернет сторінку з назвою «городская власть», яка розміщена на сайті т.зв. «Правительстав Республики Крым по г. Ялта», на вказаній сторінці зазначена штатна структура органу, що підтверджує факт заняття громадянкою України ОСОБА_5 зазначеної вище посади, крім того на вказаній сторінці також зазначена контактна та біографічна інформація особи;

протоколом огляду від 07.07.2023, в якому задокументовано Інтернет сторінку з назвою «Документы», яка розміщена на сайті т.зв. «Правительстав Республики Крым по г. Ялта», на вказаній сторінці розміщено ряд постанов, в яких одним з підписантів значить ОСОБА_5 з зазначенням посади т.зв. «заступника голови адміністрації міста Ялта»;

протоколом огляду від 07.07.2023, в якому задокументовано Інтернет сторінку з назвою «Документы», яка розміщена на сайті т.зв. «Правительстав Республики Крым по г. Ялта», на вказаній сторінці розміщено рішення незаконно створеного органу, щодо призначення ОСОБА_5 на посаду т.зв. «заступника голови адміністрації міста Ялта»;

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.01.2024, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_5 серед представлених фотознімків осіб за зовнішнім виглядом та рисами обличчя;

висновком експерта від 19.09.2023 року № 20548/23-35, відповідно до якого: у фотознімку у файлі «phpZzOBON_B Ялте нове кадрове назначения (1). jpg» (об`єкт 1) та в фотознімку в особовій картці Державної міграційної служби України на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (файл «ОСОБА_5.pdf (об`єкт 2)), наданому в якості порівняльного зразка зовнішності ОСОБА_5 , зображена одна і та особа;

протоколом огляду від 29.01.2024 мережі Інтернет, а саме: оглядом веб-сайту електронного видання центральних органів виконавчої влади України - газети «Урядовий кур`єр», випуску № 2 (7662) від 03.01.2024, в якому опубліковано повідомлення про підозру ОСОБА_5 та виклики до слідчого підрозділу;

протоколом огляду від 29.01.2024 мережі Інтернет, а саме: оглядом офіційного веб-сайту Офісу Генерального прокурора, на якому опубліковано повідомлення про підозру ОСОБА_5 та виклики до слідчого підрозділу;

протоколом огляду від 29.01.2024 мережі Інтернет, а саме: оглядом поштової скриньки СУ ГУ СБУ в АР Крим, через яку направлено повідомлення про підозру та виклики до слідчого підрозділу на офіційну електронну пошту т.зв. «Администрации города Ялты Республики Крым», .;

інформацією державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.01.2024 року;

повідомленням № 76/14/91-3241 від 07.06.2023 року Офісу президента України, про те, що матеріали щодо припинення громадянства України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно поданою нею заявою або внаслідок втрати громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходили;

відповіддю ДЗНД СБ України № 5/3/4-454 від 04.01.2024 згідно з якою, ОСОБА_5 на даний час знаходиться на ТОТ АР Крим (м. Ялта).

Положення закону, яким керувався суд.

Положеннями ст. 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За правилами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна встановити об`єктивну істину та на неї покладається обов`язок доказування, доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.04.2018 у справі № 658/1658/16-к зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад злочину це сукупність юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільне небезпечне діяння, як конкретний злочин, передбачений кримінальним законом.

Об`єктивними ознаками злочину є об`єкт і об`єктивна сторона, суб`єктивними суб`єкт і суб`єктивна сторона.

Відсутність хоча б однієї з цих ознак, складу злочину не утворюють.

Відповідно до ч. 5 ст. 111-1 КК України (в редакції Закону № 1689-VII від 07.10.2014) колабораційна діяльність, добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених нп тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території - карається позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченої ОСОБА_5 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях по справі «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine заява №39598/03) від 21.10.2011, у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom) від 18.01.1978 Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» («Kobets v. Ukraine») (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» («Avsar v. Turkey»), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Так, відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Нормами Закону України «Про громадянство України» визначено підстави і порядок набуття та припинення громадянства України. Зокрема ст. 2 зазначеного Закону встановлено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: в Україні існує єдине громадянство та якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання.

Відповідно до ст. 17-20 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави.

При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде його громадянство, якщо вийде з громадянства України та не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України.

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України, користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Висновки суду.

Так, ОСОБА_5 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України та залишається громадяникою України по теперішній час, незалежно від місця її проживання, та фактичне набуття ОСОБА_5 громадянства російської федерації не впливає на зміст її правових відносин з Україною, за якими він визнається лише громадянином України.

Так, з досліджених матеріалів кримінального провадження не надано доказів, що ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, вчинила дії, що ставляться їй у провину, під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого вона не могла керувати своїми вчинками, чи психічного примусу за умови, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом її правам або правам інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).

Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_5 з боку будь-кого з осіб держави-агресора застосовувався фізичний та/або психічний примус, внаслідок застосування яких/якого вона вчинила інкриміновані їй дії, суду не надано.

Крім того, суд зауважує, що досліджені докази свідчать, що ОСОБА_5 діяла добровільно, а будь-які докази про примушування її до вчинення таких дій, за встановлених вище судом обставин, відсутні. З огляду на її вік та достатній життєвий досвід, очевидно, вона усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими. Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані вище документовані дані достовірними доказами обвинувачення, на підставі яких суд приймає рішення у справі. При цьому суд бере до уваги і те, що такі відомості встановлені також актами компетентних органів (Верховна Рада України, Президент України, Міністерство внутрішніх справ України), виданих в межах їх юрисдикційних повноважень, які визначалися Конституцією та законами України.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні нею інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, поза розумним сумнівом.

Згідно з ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій ОСОБА_5 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Так, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи основне покарання суд виходить із наступного.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачена була осудною у розумінні ст. 19 КК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст.111-1 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_5 вчинила злочин проти основ національної безпеки України, що становить велику суспільну небезпеку, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території України.

Слід також зазначити, що значну роль у формуванні та збереженні ідентичності дитини відіграє саме освіта, через яку здійснюється безпосередній вплив на становлення та розвиток світоглядних уявлень, національної та правової ідентичності, громадянської позиції, ставлення до своєї держави та надбань її народу тощо. А системний підхід російської влади до впровадження власної освіти спрямований, у тому числі, на викоріння української ідентичності дітей, здійснення освітнього процесу передбачається повністю за російським стандартами, російською мовою та включає потужну пропагандистську складову, що має на меті «денацифікувати» українських дітей та сформувати державі-агресору світогляд.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої покарання обставин, проте враховуючи також, що обвинувачена вчинила даний злочин умисно, усвідомлюючи свої дії, які полягли у сприянні окупаційної влади держави-агресора, які полягали у зайнятті посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території України з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, встановленню та утвердженню тимчасової окупації частини території України, уникненню відповідальності за здійснення державою агресором збройної агресії проти України, а також дій, з метою її перевиховання та упередження скоєння злочинів в подальшому, суд вважає, що обвинуваченій необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі з додатковим покаранням.

При цьому, визначаючи розмір основного призначеного покарання, суд враховує той факт, що обвинувачена ОСОБА_5 як громадянка України, вчинила злочин в період встановленого в Україні воєнного стану, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, і що свідчить про те, що злочин має підвищену суспільну небезпечність, вчинила цей злочин умисно з прямим умислом, а тому суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої не можливе без реального відбування покарання, а тому положення ст. 75 КК України не застосовує.

З огляду на вчинення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, суд при призначенні покарання не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Призначаючи додаткові покарання суд виходить із наступного.

При призначенні виду додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 02 лютого 2022 року у справі №344/16025/18, в якій він зазначив, що рішення суду про позбавлення такого права має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Тому суд призначає додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Призначаючи додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч. 2 ст. 52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

З огляду на вчинення ОСОБА_5 колабораційної діяльності на шкоду Україні, суд призначаєпокарання з конфіскацією всього належного їй майна на користь держави. Застосовуючи додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд зазначає, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, маючи мету та бажання отримати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе та інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат.

Висновок в частині призначеного основного і додаткового покарання узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченої, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між зачищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою обрано ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2024.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Письмові речові докази (документи), CD-R диск - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Судові витрати, відповідно до акта здачі-приймання висновку експерта № 20548/23-35, становлять 4 301, 64 грн., проведену у даному кримінальному провадженні Київським КНДІСЕ, які на підставі ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави.

Керуючись статтями 2, 7, 349, 368 - 371, 373, 374, 376, 532 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років, з конфіскацією усього належного їй на праві власності майна, та позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 13 (тринадцять) років..

ОСОБА_5 початок строку відбування основного покарання обраховувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто із дня фактичного її затримання.

ОСОБА_5 початок строку відбування додаткового покарання обраховувати з моменту відбуття основного покарання.

ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити незмінним запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Письмові речові докази (документи), CD-R диск - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення експертиз в загальній сумі 4 301 (чотири тисячі триста одна) гривеня 64 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 КПК України, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст. 399 КПК України.

Копію вироку, яка підлягає врученню обвинуваченому, вручити захиснику, а інформацію про вирок опублікувати в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті суду відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1