УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року

м. Київ

справа № 205/8703/22

провадження № 51-5692 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0000930 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2024 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року ОСОБА_5 засуджено до покарання за: ч. 2 ст. 289 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 років 3 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з дня фактичного затримання, тобто з 05 грудня 2022 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувано ОСОБА_5 у строк покарання чотири дні попереднього ув`язнення з 25 по 28 жовтня 2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2024 року постановлено виконувати самостійно. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше судимим за вчинення кримінального правопорушення проти власності, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та в період часу з 18:00 08 жовтня 2021 року по 14:00 09 жовтня 2021 року, перебуваючи у дворі біля багатоквартирного будинку № 8 по вул. Максима Дія в м. Дніпро, за допомогою невстановленого предмету, відчинив в`їздні ворота металевого гаражу, який знаходився в користуванні ОСОБА_6 , та проник до нього.

У подальшому ОСОБА_5 , діючи повторно, утримуючи при собі належний ОСОБА_6 мотоцикл «JL Ninza» чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , який був припаркований у гаражі, викотив його з приміщення, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 25 765, 28 гривень.

Крім того, ОСОБА_5 22 жовтня 2022 року, близько 04:00, діючи повторно, в умовах воєнного стану, із корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою заздалегідь заготовленої відмички відкрив замок та через ворота проник в приміщення гаражу № НОМЕР_3 , який розташований на території гаражного кооперативу «Гарант», за адресою: м. Дніпро, вул. Ватутіна, 5Г, та викрав належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 29 467, 50 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, тим самим заподіяв потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання та порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку.

Вважає вирок і ухвалу незаконними та необґрунтованими, а призначене покарання невідповідним тяжкості вчиненого та особі засудженого внаслідок суворості. Зазначає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, позицію потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні ОСОБА_5 , що на думку захисника є достатнім для призначення винному більш м`якого покарання та застосування положень ст. 75 КК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Беручи до уваги те, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 зводяться до незгоди з призначеним засудженому покарання внаслідок суворості.

Однак, така позиція захисника є необґрунтованою, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 зважив на ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, офіційно не працює, за місцем мешкання характеризується посередньо, на утриманні малолітніх і непрацездатних осіб не має.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання відповідно до статей 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у межах санкцій ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК України та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, слід зауважити, що судом призначено покарання у мінімальних межах вказаних норм. Крім того, суд, реалізуючи надані йому дискреційні повноваження та керуючись ч. 1 ст. 70 КК України, визначив засудженому за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання, шляхом часткового складання призначених покарань.

Апеляційний суд, переглянувши вирок за апеляційною захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні до тих, що містяться у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення місцевим судом та вмотивовано залишив вказаний вирок без зміни.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо безпідставного неврахування обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, то вони є необґрунтованими.

Так, суд першої інстанції у вироку зазначив, що не визнає визнання ОСОБА_5 своєї вини та заявленого ним розкаяння в якості обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, передбаченої ст. 66 КК України, оскільки вважає, що визнання обвинуваченим вини у пред`явленому обвинуваченні не є результатом його розкаяння та усвідомлення своєї протиправної поведінки, а здійснено під впливом сукупності зібраних стороною обвинувачення беззаперечних доказів, досліджених у судовому засіданні.

Такі висновки були предметом перевірки апеляційного суду за скаргою сторони захисту, який, дослідивши матеріали кримінального провадження, визнав позицію місцевого суду обґрунтованою.

Зокрема, колегія суддів правильно акцентувала увагу на тому, що щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість у даному випадку щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненому судами, з огляду на досліджені конкретні обставини кримінального провадження, встановлено не було.

Встановлення наявності чи відсутності нових обставин, які впливають на призначення покарання засудженому, належить до тих питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку з огляду на положення ст. 368 КПК України, та не є компетенцією касаційного суду з огляду на ст. 433 КПК України.

Сама по собі незгода захисника з мотивами ухвалених судових рішень не може бути підставою для їх скасування чи зміни.

Що стосується доводів захисника, що судами не враховано позицію потерпілих при призначенні покарання, то слід зауважити, що їх думка не є вирішальною при прийнятті відповідного рішення судом і вона підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, про що також було вказано апеляційним судом у судовому рішенні.

Проаналізувавши конкретні обставини кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вмотивовано погодився з висновками місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК України, з урахуванням ч. 1 ст. 70 цього Кодексу, та відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України.

Переконання місцевого суду про те, що виправлення засудженого та запобігання його злочинній діяльності неможливо без його ізоляції від суспільства, апеляційний суд визнав обґрунтованим.

Зокрема, колегія суддів у судовому рішенні зазначила, що ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий за умисні кримінальні правопорушення проти власності, вже звільнявся від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив нові умисні злочини з корисливих мотивів.

Наведене, на думку суду касаційної інстанції свідчить про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_5 , а тому призначення йому більш м`якого покарання, як і звільнення від його відбування з випробуванням, не сприятиме досягненню мети покарання - виправлення засудженого.

Висновки судів, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, зі змісту касаційної скарги убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3