Номер провадження 11-кп/816/325/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

Іменем України

"26" березня 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/12229/23 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05.04.2024, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_10 ,

потерпілої - ОСОБА_11 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_12 ,

обвинуваченого - ОСОБА_13 ,

захисника - адвоката ОСОБА_14 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- потерпіла ОСОБА_15 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а також звернути автомобіль «Hyundai Tucson» д. н. з. НОМЕР_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вимоги обгрунтовані тим, що обвинувачений не покаявся та не відшкодував шкоду;

- прокурор ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, і ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки. Вимоги обгрунтовані тим, що суд не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, наслідки, що настали, а також не навів мотивів не призначення додаткового покарання.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 05.04.2024 ОСОБА_13 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без позбавлення права керувати т/з. Згідно ст. 75, 76 КК ОСОБА_13 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання. Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 300000 грн, а також на користь держави судові витрати в сумі 9522,40 грн.

Згідно вироку, 13.11.2023 близько 17:20 ОСОБА_13 , керуючи автомобілем «Hyundai Tucson» д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Прикордонна в напрямку вул. Харківська у м. Суми, знехтував безпекою дорожнього руху коли виникла небезпека для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним т/з та допустив наїзд на велосипед «АИСТ» під керуванням ОСОБА_17 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 та її представника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційні скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_14 , які просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілої та прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через м`якість і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні питання про не призначення обвинуваченому додаткового покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції не в повній мірі дотримався загальних засад кримінального провадження, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не в повній мірі врахував положення ст. 65, 75 КК, внаслідок чого призначив м`яке покарання та застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, зокрема ст. 75 КК, та без наявності до того законних підстав не призначив обвинуваченому додаткове покарання та звільнив його від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Так, відповідно ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Як убачається з матеріалів провадження, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_13 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину (необережний тяжкий злочин), обставини, які пом`якшують покарання (активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття), відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, має родину, незадовільний стан здоров`я, є пенсіонером та особою з інвалідністю ІІІ групи, за місцем фактичного проживання характеризується позитивно, на обліку в нарко- та психдиспансерах не перебуває, і на підставі цього дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

У той же час, враховуючи необережний характер вчиненого злочину, поведінку обвинуваченого, який відразу після вчинення ДТП вжив заходів щодо виклику медичної допомоги, добровільно поміг родині загиблого із витратами на лікування та поховання, беручи до уваги особу обвинуваченого, який не має судимостей, є інвалідом, пенсіонер, за місцем фактичного проживання характеризується позитивно, на обліку в нарко- та психдиспансерах не перебуває, суд першої інстанції порахував можливим звільнити його від відбування призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду не відповідають вимогам ст. 65, 75 КК, оскільки суд першої інстанції не зазначив, в чому ж саме полягає його висновок про можливість виправлення ОСОБА_13 без реального відбуття покарання та доцільність застосування до останнього положень ст. 75 КК.

Звільняючи ОСОБА_13 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, що недотримання ним правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на велосипедиста, внаслідок чого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті останнього. При цьому, хоч відносно до наслідків вина обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання являється життя та здоров`я іншої людини та наслідком вчинення якого є смерть людини, що є непоправним і не може бути компенсоване відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Потерпіла сторона під час судового провадження також вказувала на ці обставини, що і мало бути, крім іншого, враховано судом при призначенні обвинуваченому покарання, яке він мав відбувати реально, однак таких аргументів належним чином судом при призначенні покарання враховано не було і як результат обвинуваченого було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Не знижує суспільної небезпечності вчиненого злочину і вік обвинуваченого та стан його здоров`я, оскільки встановлена обвинуваченому інвалідність ІІІ групи (захворювання опорно-рухового апарату) не була перешкодою в керуванні ним транспортним засобом, хоча очевидно за своїм змістом (порівняно з іншими водіями) вимагало вживати більших заходів суб`єктивного контролю над своєю поведінкою під час керування транспортним засобом.

Ті обставини, що обвинувачений раніше не судимий, має сім`ю, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в нарко- та психдиспансерах не перебуває, а також його посткримінальна поведінка, зокрема часткове відшкодування шкоди, не є достатніми мотивами для обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України). Звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені судом у даному кримінальному провадженні, не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення ПДР та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК, оскільки зазначені у вироку пом`якшуючі покарання обставини та характеристика обвинуваченого в загальносоціальному плані, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, які настали у результаті вчиненого, в даному конкретному випадку не є такими, на підставі яких можна дійти однозначного, безсумнівного та беззаперечного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням.

Крім того, суд першої інстанції, не застосувавши до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, по суті залишив поза увагою конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, натомість послався здебільшого на обставини, які пом`якшують покарання та особу обвинуваченого, тоді як ці обставини не є вирішальними під час вирішення зазначеного питання.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілої про те, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття, оскільки такий висновок суду ґрунтується на матеріалах провадження, з яких слідує, що під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження, допомагав суду в з`ясуванні обставин справи, добровільно частково відшкодував завдану шкоду.

Відповідно п. 4 ч. 1, ст. 409 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно ч. 2 цієї статті підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування закону, який не підлягав застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК).

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ч. 1 ст. 414 КПК).

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК передбачено, що у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_13 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість (не призначення додаткового покарання), а також через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню - ст. 75 КК) та ухвалити новий вирок.

Враховуючи наведені вище обставини і дані про особу обвинуваченого в сукупності з конкретними обставинами кримінального правопорушення, способом і обстановкою його вчинення, характером допущеного ним порушення вимог ПДР, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, яке було визначено судом першої інстанції та є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на відсутність переконливих даних про те, що позбавлення ОСОБА_13 права керувати транспортними засобами на певний час буде становити особистий надмірний тягар для нього, колегія суддів вважає, що в поєднанні з основним покаранням це додаткове покарання сприятиме реалізації принципу його індивідуалізації, більш успішному досягненню цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого і попередження вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як ним самим, так і іншими особами.

Будь-яких законних підстав для призначення ОСОБА_13 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме призначення йому основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК, або ж переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції цієї норми закону, колегією суддів не встановлено, оскільки у кримінальному провадженні відсутні жодні пом`якшуючі покарання обставини, які з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення.

Крім того, враховуючи те, що вироком суду першої інстанції задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого 300000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає доцільним з метою забезпечення виконання цього позову виключити вказівку суду першої інстанції про скасування арешту автомобіля «Hyundai Tucson», д. н. з. НОМЕР_1 , який переданий на зберігання ОСОБА_13 .

Враховуючи викладене, оскільки колегією суддів встановлені підстави для часткового задоволення апеляційної скарги потерпілого, а апеляційної скарги прокурора в повному обсязі, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням нового вироку.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 420 КПК України, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05.04.2024 відносно ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок.

ОСОБА_9 вважати засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 .

Виключити вказівку суду першої інстанції про скасування арешту автомобіля «Hyundai Tucson» д. н. з. НОМЕР_1 , який переданий на зберігання ОСОБА_13 .

В іншій частині вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05.04.2024 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору і не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді:

ОСОБА_20 ОСОБА_4 ОСОБА_5