Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1326/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/827/24
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичева Житомирської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ст. 286 ч. 2 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок відносно ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_9 основне покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК України, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вважає вирок суду у наведеній частині незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Зазначає, що висновки суду першої інстанції про часткове визнання вини ОСОБА_9 та відсутність щирого каяття, є помилковими, оскільки надаючи покази в судовому засіданні суду першої інстанції та у своїх письмових зверненнях обвинувачений фактично визнавав свою вину повністю та щиро каявся, вибачався перед потерпілими, жаліє з приводу того, що сталось. Вважає, що про наявність щирого каяття ОСОБА_9 свідчить те, що він повністю відшкодував завдані збитки потерпілому ОСОБА_10 та частково відшкодував збитки потерпілій ОСОБА_11 .. Потерпіла ОСОБА_12 від добровільного відшкодування їй шкоди ОСОБА_9 відмовилась.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування призначеного основного покарання обвинуваченим ОСОБА_9 встановлено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки підлягає самостійному реальному виконанню. Строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_9 на користь держави 9439 грн. 00 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів при проведенні Житомирським НДЕКЦ МВС України шести судових інженерно-транспортних експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_12 15000 грн. 00 коп. процесуальних витрат на правову допомогу.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_9 не застосовувався.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 27 грудня 2022 року близько 09 год. 50 хв. ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 316», д.н.з. НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить його дружині ОСОБА_13 , рухався по автомобільній дорозі «Шепетівка - Чуднів - Бердичів» у напрямку до м. Чуднова Житомирської області.

Продовжуючи рух по автомобільній дорозі, що проходить поблизу населеного пункту с. Скраглівка Бердичівського району Житомирської області, водій ОСОБА_9 , діючи із злочинною самовпевненістю, не дотримався вимог Закону України «Про дорожній рух України» та в порушення вимог пунктів 1.10 «дорожні умови», «дорожня обстановка», 10.1, 11.3 та 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, свідомо ігноруючи загально прийняті правила поведінки на дорозі та зобов`язання виконувати вимоги ПДР України, у тому числі, ті, що носять характер заборони, продовжував порушувати вимоги вказаних пунктів правил, що призвело до наступного.

Рухаючись на 109 км вказаної автомобільної дороги, водій ОСОБА_9 , порушуючи вимоги п. 1.10 «дорожні умови», «дорожня обстановка», п.п. 10.1, 11.3, 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, проявив безпечність та неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожніх умов та під час здійснення обгону попутного автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , на прямій ділянці проїзної частини із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, змінив напрямок руху ліворуч не переконавшись, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів, внаслідок чого допустив зіткнення передньою лівою кутовою частиною керованого ним автомобіля із передньою лівою кутовою частиною автомобіля марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_14 , який рухався по вказаній автомобільній дорозі в напрямку до м. Бердичева.

Внаслідок вказаного зіткнення автомобіль марки «BMW 316», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 неконтрольовано змінив напрямок руху та виїхав на смугу руху в напрямку м. Чуднова, по якій в цей же час рухався автомобіль марки «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_15 , обгін якого здійснював водій ОСОБА_9 . У зв`язку із цим автомобіль «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_15 , знаходячись на відстані, на якій його водій не мав технічної можливості уникнути контактування, допустив зіткнення передньою лівою кутовою частиною із лівою боковою частиною автомобіля «BMW 316», д.н.з. НОМЕР_1 ., під керуванням ОСОБА_9 .

Указане вище зіткнення призвело до неконтрольованої зміни напрямку руху автомобіля «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , у зв`язку із чим відбувся виїзд за межі проїзної частини на узбіччя та подальше зіткнення із деревами.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми із залученням декількох ділянок тіла: закритої черепно-мозкової травми; забою головного мозку; крововиливів у м`які тканини голови та м`які оболонки головного мозку справа; закритої травми грудної клітини: перелому 3 ребра зліва по лопаточній лінії; перелому тіла 10-го грудного хребця; травматичного розриву аорти; закритої травми черевної порожнини: травматичного розриву селезінки та брижі сигмовидної кишки; шкіряних ран, крововиливів та саден голови, тулуба та кінцівок; двобічного гемотораксу; крововиливів під м`які мозкові оболонки; забою серця; забою легень; забою правої нирки; крові у шлуночках мозку; комбінованого травматично-геморагічного шоку. Вказані тілесні ушкодження належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку із смертю ОСОБА_14 , яка настала після госпіталізації у медичному закладі КНП «Бердичівська міська лікарня» Бердичівської міської ради.

Крім цього, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла у вигляді: забійної рани на верхній повіці праворуч, підшкірної гематоми на правій стопі, закритого внутрішньо-суглобового багатоуламкового перелому головки правої плечової кістки, яка належить до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя, але призвела до тривалого розладу здоров`я.

Також внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла у вигляді: підшкірного крововиливу на обличчі, закритого перелому лонної кістки зліва, яка належить до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя, але призвела до тривалого розладу здоров`я

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог пункту 1.10 «дорожні умови», «дорожня обстановка», пунктів 10.1, 11.3, 14.2 (в) Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, а також спричинили іншим двом потерпілим тілесні ушкодження середньої тяжкості, ОСОБА_9 скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

В засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 , а також потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце апеляційного розгляду. Обвинувачений ОСОБА_9 подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, оскільки він хворіє. Потерпіла ОСОБА_11 подала заяву, в якій зазначила, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 та просила розгляд справи проводити без її участі. Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_16 заяв та клопотань не подавали. Представник потерпілого ОСОБА_17 - адвокат ОСОБА_18 в телефонному режимі повідомив, що потерпілий ОСОБА_16 знаходиться на службі в ЗСУ та не заперечує стосовно розгляду справи без його участі.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в діях, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, а також спричинили іншим двом потерпілим тілесні ушкодження середньої тяжкості, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Вина обвинуваченого ОСОБА_9 підтверджується матеріалами кримінального провадження, які були перевірені судом першої інстанції та яким була надана належна оцінка.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У даному випадку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував вищевказане, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , суд визнав часткове добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 судом не встановлено.

Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 є пенсіонером, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, з сусідами не конфліктує та не зловживає спиртними напоями, не притягувався до адміністративної відповідальності, внаслідок ДТП також отримав тілесні ушкодження (т. 2, а.п. 49, 133).

Таким чином, судом першої інстанції враховано суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину, який є необережним, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, а також те, що свою вину у вчиненому навіть після проведення судового розгляду визнав частково, думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

На підставі викладеного, з урахуванням тяжкості наслідків, що настали від дій обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, беручи до уваги санкцію закону, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_9 та вважає, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно ст. 414 КПК України не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно постанови Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 під терміном «явно несправедливе покарання» розуміють не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому, судом враховано, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого настала смерть потерпілого ОСОБА_14 помер, а потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

З урахуванням наведеного, а також зазначених наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що розмір призначеного останньому основного покарання, у даному випадку, не можна вважати явно несправедливим через суворість. Тому підстав для зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_9 повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, а тому відносно нього при призначенні основного покарання можливо застосувати вимог ст.75, 76 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки застосування вказаних норм закону є правом, а не обов`язком суду. Крім того, суд першої інстанції цілком обгрунтовано дійшов висновку про те, що обвинувачений визнав свою вину частково та щиро не розкаявся, оскільки намагався перекласти свою вину на іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди, а також розглянув питання щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст.ст.75, 76 КК України, про що зазначено у вироку суду.

Так, у вироку суду зазначено, що обговоривши питання щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України, суд не знайшов підстав для такого застосування, оскільки внаслідок дій обвинуваченого настали вкрай тяжкі наслідки підвищеної суспільної небезпечності у виді смерті однієї та травмування ще двох людей. При цьому, обвинувачений ОСОБА_9 навіть після проведення судового розгляду, дослідження беззаперечних доказів продовжував наполягати на своїй невинуватості, за його версією винуваті всі і все, крім нього - він виїхав на зустрічну смугу, коли там нікого не було і не могло бути, «Шевроле» з`явилося нізвідки і при цьому водій ОСОБА_14 ще й, на думку обвинуваченого, повинен був розминутися з ним, так як це дозволяла ширина його смуги руху, а водій автомобіля ВАЗ сам винен, бо рухався вкрай повільно, не зменшив свою швидкість, коли він його обганяв, а потім злякався і сам в`їхав у дерева. Все це свідчить не лише про відсутність каяття, але й навіть про неусвідомлення обвинуваченим суспільно небезпечних наслідків свого діяння, має єдино можливу причину пояснення - зверхнє ставлення до інших учасників дорожнього руху, зокрема, людей, які рухаються на нешвидких, більш дешевих автомобілях, і прямо вказує на неможливість досягнення мети покарання без призначення реального його відбування.

З урахуванням зазначених вище обставин вчинення кримінального правопорушення, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, та його ставлення до вчиненого, думки потерпілих, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність щирого каяття обвинуваченого та не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений повністю відшкодував завдані збитки потерпілому ОСОБА_10 , частково відшкодував збитки потерпілій ОСОБА_11 , позитивно характеризується за місцем проживання, є пенсіонером та інвалідом 2 групи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини, судом першої інстанції враховані у зв`язку з чим призначене мінімальне покарання, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Що стосується доводів апелянта про те, що на даний час обвинувачений ОСОБА_9 повністю відшкодував завдану потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 шкоду, встановлену оскаржуваним вироком, колегія суддів зазначає наступне.

Так, оскаржуваним вироком цивільні позови потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_12 було задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь:

- ОСОБА_11 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди;

- ОСОБА_12 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Також стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_12 15000 грн. 00 коп. процесуальних витрат на правову допомогу.

Водночас, з долучених захисником ОСОБА_7 до матеріалів провадження, які досліджені апеляційним судом, фіскальних чеків вбачається, що ОСОБА_9 відшкодував ОСОБА_12 65003 грн. (50000 грн. моральної шкоди та 15000 грн. процесуальних витрат на правову допомогу), тоді як ОСОБА_11 обвинувачений ОСОБА_9 відшкодував лише 30000 грн. моральної шкоди (т.2 а.п.247-253).

Посилання апелянта на те, що 20000 грн. моральної шкоди обвинувачений ОСОБА_9 відшкодував потерпілій ОСОБА_11 ще до ухвалення оскаржуваного вироку 21.04.2023 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно копії розписки ОСОБА_11 від 21.04.2023 року, яка містить в матеріалах справи, вказані кошти були надані потерпілій в рахунок відшкодування витрат на ліки - 18000 грн. та в рахунок відшкодування за пошкоджену куртку -2000 грн.(т.2 а.п.50).

Таким чином, моральна шкода потерпілій ОСОБА_11 , встановлена оскаржуваним вироком, на даний час відшкодована частково.

Крім того, колегія суддів вважає, що факт відшкодування потерпілим завданої шкоди не спростовує правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_9 виду та розміру основного покарання.

Доводи апелянта про відсутність підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів також вважає безпідставними.

Так, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно вироку суду дана дорожньо-транспортна пригода сталася у зв`язку із порушенням обвинуваченим ОСОБА_9 вимог пункту 1.10 «дорожні умови», «дорожня обстановка», пунктів 10.1, 11.3, 14.2 (в) Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.

Вказані порушення зазначених вимог Правил дорожнього руху України, допущених обвинуваченим ОСОБА_9 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме смертю потерпілого ОСОБА_14 та заподіянням потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки його застосування у даному випадку повністю відповідає його меті щодо виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_9 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року щодо ОСОБА_9 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: