УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року

м. Київ

справа № 463/11395/23

провадження № 51-47ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0002793 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Судак Автономної Республіки Крим, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ст. 128 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку 1 рік, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 29 вересня 2023 року приблизно о 19:15, перебуваючи поряд з магазином «Сімейна Кухня» на вул. Тракт Глинянський, 161-В в м. Львові, під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_6 , не маючи на меті заподіяти тяжких тілесних ушкоджень і не передбачаючи їх настання, хоча повинен був і міг їх передбачити, наніс один удар кулаком в обличчя ОСОБА_6 , внаслідок чого останній впав на дорогу та від удару потилицею об дорожнє покриття (бруківку) отримав тупу черепно-мозкову травму у вигляді перелому кісток склепіння черепу, забою головного мозку легкого ступеня та садна в потиличній ділянці голови, що згідно з висновком судово-медичної експертизи належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 02 жовтня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року в частині призначеного покарання і призначити засудженому покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, оскільки її підзахисному призначене найсуворіше покарання, передбачене санкцією ст. 128 КК, хоча наявні більш м`які види покарань.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин викладених у вироку, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ст. 128 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи скаржника про суворість призначеного засудженому покарання, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд на виконання зазначених вище приписів закону врахував: обставини вчинення кримінального правопорушення; ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є нетяжким; особу засудженого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, одружений, має на утриманні п`ятеро неповнолітніх дітей; відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст.128 КК.

Крім того, суд під час призначення покарання зважив на принцип гуманізму та вважав за можливе виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і звільнив його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подала апеляційну скаргу, в якій порушила питання про призначення покарання у виді громадських робіт.

Львівський апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, вказав, що суд першої інстанції повною мірою врахував відомості про особу ОСОБА_4 , відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і призначив покарання в межах санкції ст. 128 КК.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився, що виправлення засудженого можливе в умовах без ізоляції від суспільства із застосуванням приписів ст. 75 КК.

З огляду на викладені вище обставини колегія суддів апеляційного суду вважала, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування є достатнім, справедливим і необхідним для його виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами.

Наведені в ухвалі апеляційного суду висновки щодо правомірності призначеного покарання є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним у нормах кримінального закону, щодо мети покарання.

Викладене вище, на переконання Верховного Суду, свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі та звільнення від його відбування на підставі статей 75, 76 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Також Суд зауважує, що ст. 128 КК встановлена відповідальність за необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження. У цьому провадженні від протиправного діяння ОСОБА_4 настали більш тяжкі наслідки із альтернативно передбачених у диспозиції цієї статті, а саме потерпілому ОСОБА_6 спричинено тяжке тілесне ушкодження (тупа черепно-мозкова травма у вигляді перелому кісток склепіння черепу, забою головного мозку легкого ступеня та садна в потиличній ділянці голови). З огляду на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень призначення засудженому місцевим судом більш суворого виду покарання з передбачених санкцією ст. 128 КК - позбавлення волі і звільнення від його відбування з випробуванням, на переконання Суду, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи касатора з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним місцевим судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 менш суворого виду покарання. За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Крім того, касаційна скарга не містить таких обґрунтувань, які можна вважати належними та переконливими для доведення можливості досягнення мети спеціальної превенції (попередження вчинення нових кримінальних правопорушень засудженим) шляхом застосування до засудженого покарання у виді громадських робіт.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3