Справа № 638/5939/25
Провадження № 1-в/638/427/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання начальника Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 відповідно до статтей 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), частини другої статті 74 Кримінального кодексу України (далі - КК України), стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ВСТАНОВИВ:

03.04.2025 надійшло зазначене клопотання стосовно ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ), засудженого вироком Ленінського районного суду міста Полтави від 11 жовтня 2021 року за частиною третьою статті 15, частиною другою статті 186 КК України до 4 років позбавлення волі, у якому начальник Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» просить звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання за вироком від 07 жовтня 2020 року Октябрського районного суду міста Полтави у зв`язку із усуненням кримінальної караності діяння; виключити з вироку від 09 листопада 2020 року Ленінського районного суду міста Полтави посилання на приписи частини четвертої статті 70 КК України; з урахуванням застосованого до засудженого ОСОБА_4 вищезазначеного Закону України № 3886-ІХ у вироках від 07 жовтня 2020 року та від 09 листопада 2020 року визначити остаточний строк до відбуття засудженому ОСОБА_4 за вироком від 11 жовтня 2021 року Ленінського районного суду міста Полтави.

Засуджений підтримав це клопотання.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечував.

Суд, заслухавши учасників, розглянувши матеріали клопотання та особової справи засудженого ОСОБА_4 , встановив, що у державній установі «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» відбуває покарання ОСОБА_4 , засуджений 11 жовтня 2021 Ленінським районним судом міста Полтави за частиною третьою статті 15, частиною другою статті 186 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі частини першої статті 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду міста Полтави від 09 листопада 2020 року та остаточно 4 роки 1 місяць позбавлення волі. Початок строку: 31 березня 2021року. Кінець строку: 30 квітня 2025 року.

ОСОБА_4 має попередні судимості, покарання за якими не відбуто і приєднано до знову призначеного на підставі частини четвертої статті 70 та частини першої статті 71 КК України, а саме: 07.10.2020 Октябрським районним судом міста Полтави за частиною другою статті 190 КК України до 1 року обмеження волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовий строк встановлено на 1 рік; 09.11.2020 року Ленінським районним судом міста Полтави за частиною другою статті 190, частиною четвертою статті 70 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовий строк встановлено на 1 рік.

Відповідно до мотивувальної частини вироку від 07 жовтня 2020 року Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_4 заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, передбачене частиною другою статті 190 КК України, а саме 1 епізод: 21.07.2020 року на суму 200 грн.

Відповідно до пункту 13, 14 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до частини першої статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

Відповідно до положення статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності, правоохоронних органів» особа піддається адміністративному стягненню за дрібне викрадення чужого майна, шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян у частині злочинів або кваліфікації правопорушень встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 розділу IV Податкового кодексу України, у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Отже, два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян дорівнює 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи та відповідно станом на 01.01.2020 становить 2 102 грн.

Таким чином дії ОСОБА_4 за вироком Октябрського районного суду міста Полтави від 07 жовтня 2020 року слід кваліфікувати за статтею 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як дрібне викрадення чужого майна.

Згідно із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12 за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24) вказала, що Закон №3886-IX є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні статті 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі. Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин, суд, на підставі частини другої статті 74 КК України, вважає за необхідне клопотання задовольнити та застосувати зворотну дію у часі Закону № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», ??звільнивши ОСОБА_4 від призначеного покарання за вироком від 07 жовтня 2020 року Октябрського районного суду міста Полтави у зв`язку із усуненням кримінальної караності діяння; виключивши з вироку від 09 листопада 2020 року Ленінського районного суду міста Полтави посилання на приписи частини четвертої статті 70 КК України та з урахуванням застосованого до засудженого ОСОБА_4 вищеозначеного Закону України N? 3886-1Х у вироках від 07 жовтня 2020 року та від 09 листопада 2020 року, вважати остаточно визначеним покаранням засудженому ОСОБА_4 за вироком від 11 жовтня 2021 року Ленінського районного суду міста Полтави покарання за сукупністю вироків у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Керуючись Законом України № 3886-IX від 18.07.2024, статтею 74 КК України, статтями 372, 376, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання за вироком від 07 жовтня 2020 року Октябрського районного суду міста Полтави, у зв?язку із усуненням кримінальної караності діяння.

Виключити з вироку від 09 листопада 2020 року Ленінського районного суду міста Полтави посилання на приписи частини четвертої статті 70 КК України.

Вважати остаточно визначеним покаранням засудженому ОСОБА_4 за вироком від 11 жовтня 2021 року Ленінського районного суду міста Полтави покарання за сукупністю вироків у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів із дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1