ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/118/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.390-1,ч.2 ст.389, ст 126-1 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001344 від 05 червня 2024 року, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2025 року

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Конюхи Козівського району Тернопільської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, офіційно непрацевлаштованого, одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 26.09.2023 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ст. 126-1 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин;

- 27.06.2024 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ст. 390-1, ч. 2 ст. 389, ст. 126-1 КК України до покарання у виді 2 років пробаційного нагляду,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі частини 4 статті 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2024 року, більш суворим покарання за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому 1 (один) рік іспитового строку, із покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно своєї дружини - ОСОБА_10 , з якою спільно проживає, пов?язаний спільним побутом і має взаємні права та обов?язки, що підтверджується постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справах № 607/22931/23 від 24.11.2023, № 607/6302/24 від 05.04.2024, № 607/7930/24 від 17.04.2024, вчинив умисний злочин про життя та здоров`я особи за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 , у порушення Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (CETS №210) Стамбул, 11.05.2011 р. (далі Стамбульська конвенція), вимог ст. 28 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на повагу до його гідності, а також у порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно 14 травня 2024 року, близько 21 год. 30 хв., перебуваючи по місцю свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел на заподіяння психологічних страждань, вчинив стосовно своєї дружини, ОСОБА_10 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в її бік, приниженні, та призвело до психологічних страждань потерпілої, а також погіршило якість життя ОСОБА_10 , а саме: викликало в неї побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну напруженість, втому та негативні переживання.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції та кваліфікацію дій обвинуваченого вважає, що вирок Тернопільського міськрайонного суду від 09 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що суд першої інстанції за вироком, що оскаржується, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст.126-1 КК України у виді 1 року обмеження волі і при тому, призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів (ч.4 ст.70 КК України), зазначив, що покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2020 року (2 роки пробаційного нагляду, що відповідає 2 рокам обмеження волі) поглинається більш суворим покаранням за цим вироком (1 рік обмеження волі), та остаточно визначив покарання у виді 1 року обмеження волі.

Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції, фактично поглинув більше суворе покарання менш суворим, чим допустив неправильне застосування кримінального закону - неправильне тлумачення та застосування положень ст.ст. 70, 72 КК України.

Також вважає, що застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України за сукупністю правопорушень у даному випадку є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, без урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічного правопорушення та інших правопорушень, вказані судимості не погашені у встановленому законом порядку, покарання за попереднім вироком не виконане.

Вищенаведене, на переконання апелянта, свідчить про підвищену небезпечність обвинуваченого для суспільства, відсутність негативної оцінки своїм незаконним діям, схильність до вчинення нових правопорушень та недоцільність застосування до обвинуваченого покарання з випробовуванням.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано, що за попереднім вироком, який набув чинності, ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді пробаційного нагляду, а до цього виду покарання положення ст.75 КК України взагалі не можуть бути застосовані - цей вид покарання за вказаним вироком ОСОБА_7 повинен був відбути реально.

Таким чином, стверджує, що суд першої інстанції фактично змінив попередній вирок стосовно ОСОБА_7 , ревізувавши його (застосував випробовування до пробаційного нагляду за попереднім вироком), що є недопустимим з огляду на приписи ч.2 ст.21, ст.24 КПК України і є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню у даному випадку - ст.75 КК України.

Вказує, що така позиція апелянта узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду, викладеному у справі №183/6854/20 від 01.04.2024.

Також зазначає, що при призначені остаточного покарання за сукупністю правопорушень, з урахуванням попереднього вироку, судом першої інстанції на обвинуваченого не покладено обов`язку, передбаченого ч.2 ст.59-1 КК України, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом питань пробації, чим неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Окрім того, посилається на те, що ОСОБА_7 систематично вчиняв домашнє насильство стосовно своєї дружини, раніше притягувався до відповідальності за аналогічні злочини, тому вважає за необхідне, у відповідності з вимогами п.5 ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до останнього обмежувальні заходи у виді проходження програми для кривдників.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначити йому покарання за ст.126-1 КК України у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 27 червня 2024 року остаточно призначити покарання у виді 2 років обмеження волі, а також застосувати до ОСОБА_7 строком на 3 місяці обмежувальні заходи, передбачені п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, а саме проходження програми для кривдників.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні, викладеним у ній мотиви, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким вважати обвинувачену ОСОБА_7 засудженим за інкримінованими йому кримінальним правопорушенням до покарання вид і розмір якого наведено в апеляційній скарзі; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які, погодившись з тим, що суд першої інстанції неправильно засотував положення ч.4 ст.70 КК України при призначенні остаточного порання, разом з тим вважають обґрунтованим застосування до обвинуваченого статті 75 КК України і тому в цій частині просять залишити вирок суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду і наведених у вироку доказів, є обґрунтованими і законними та апелянтом не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційній скарзі також правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що судом неправильно застосовано при призначенні обвинуваченому покарання положення ст.70 КК України.

За змістом ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.

Водночас призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України має ряд особливостей, одна з яких полягає в тому, що в разі, коли особа засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, а за наступним вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 раніше судимий вироком Тернопільського міськрайонного суду від 27 червня 2024 року за ст.126-1, ст.390-1, ч.2 ст.389 КК України до остаточного покарання у виді 2 років пробаційного нагляду.

Згідно з положеннями п.5 ч.1 ст.72 КК 2 роки пробаційного нагляду відповідає 2 рокам обмеження волі.

За вироком, що оскаржується суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст.126-1 КК України у виді 1 року обмеження волі.

При цьому, призначаючи остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (на підставі ч.4 ст.70 КК України) місцевий суд зазначив, що покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 27 червня 2024 р. (2 роки пробаційного нагляду, що відповідає 2 рокам обмеження волі) поглинається більш суворим покаранням за цим вироком (1 рік обмеження волі) та остаточно визначив покарання у виді 1 року обмеження волі.

Таким чином, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції поглинув більш суворе покарання менш суворим, чим допустив неправильне застосування кримінального закону.

Крім цього, оскільки вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 набрав законної сили і на момент призначення остаточного покарання в цьому провадженні залишався незмінним, то ухвалене рішення про реальне відбування покарання за цим вироком зберігає свою законну силу.

Проте, суд першої інстанції під час постановлення вироку щодо ОСОБА_7 не врахував зазначених обставин, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Тобто, фактично Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області оскаржуваним вироком від 09 січня 2025 р. ревізував вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2024 р. та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання у виді пробаційного нагляду, застосувавши положення ст. 75 КК України, що є недопустимим з огляду на приписи ч. 2 ст. 21, ст. 24 КПК України.

Відповідно до висновку про застосування норми матеріального права (ч. 4 ст. 70 КК України), викладеному у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 квітня 2024 року (справа № 183/6854/20), якщо особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок - попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Що стосується доводів прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції статті 75 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушень, обставини справи, наслідки кримінальних правопорушень, особу винного, його відношення до вчиненого, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини, те що він раніше судимий, його характеристику. За наведених обставин суд першої інстанції вважав, що виправити ОСОБА_7 та запобігти скоєнню ним нового кримінального правопорушення можливо призначивши покарання у виді позбавлення волі без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. ст. 70, 75, 76 КК України.

Проте, поза увагою суду залишились відомості що характеризують особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, в тому числі і за правопорушення, пов`язані з домашнім насильством, тобто обвинувачений на шлях виправлення не став і знову вчинив умисні злочини. Крім того, з матеріалів справи не вбачається наявності у ОСОБА_7 належної критично оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалася.

Не звернув уваги суд першої інстанції і на те, що матеріали справи доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри кримінально-правові заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до нього з боку держави, такі заходи не призвели до позитивних змін у особистості обвинуваченого ОСОБА_7 і не створили у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві. ОСОБА_7 протягом тривалого часу продовжував вчиняти домашнє насильство, що свідчить про його нещирість у висловленому каятті за попередньо вчинені кримінальні правопорушення небажанні ставати на шлях виправлення.

Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні належно не зазначив, в чому ж полягає його висновок про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбуття покарання та доцільності застосування до останнього положень ст. 75 КК України.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, тобто застосовано закон, який не підлягає застосуванню, а саме ст.75 КК України, що призвело до призначення ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

З огляду на вищенаведене, рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, зважаючи на фактичні обставини вчинених ним кримінальних правопорушень та дані, що характеризують його особу, не можна вважати обґрунтованим і таким, що постановлене з дотриманням матеріального та процесуального закону. Тобто, судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

Наведене вище в сукупності свідчить про те, що суд першої інстанції постановив рішення з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання обвинуваченому, яке за своїм видом та розміром не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного через м`якість, що в свою чергу перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Згідно зі ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому, враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 413 та п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання відносно покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 апеляційний суд виходить з того, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , колегія суддів згідно із вимогами ст.65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до умисного нетяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину особою повторно та дійшла висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено в межах санкції ст. 126-1 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Беручи до уваги те, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, було вчинене ОСОБА_7 до ухвалення вироку Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 27 червня 2024 року, колегія суддів при призначенні покарання ОСОБА_7 керується положеннями ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України та призначає остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання за цим вироком у виді 1 (одного) року обмеження волі, більш суворим покаранням за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 27 червня 2024 року у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду, що згідно положення п.5 ч.1 ст.72 КК України відповідає 2 рокам обмеження волі, і вважає, що обвинуваченому слід остаточно визначити покарання у виді 2 років обмеження волі.

При цьому колегія суддів погоджується з позицією прокурора, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , безпідставно не застосував обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до вчинення проступку, за який ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком, він раніше неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальній відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо своєї дружини.

Належних висновків ОСОБА_7 для себе не зробив і продовжив вчиняти насильство до близької йому людини.

Наведене свідчить про стійке небажання обвинуваченого ОСОБА_7 ставати на шлях виправлення. Відсутність в останнього критичної оцінки своєї злочинної поведінки, неусвідомлення ним суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та небажання виправляти ситуацію вказує на суспільну небезпеку обвинуваченого.

Суд першої інстанції не врахував особу обвинуваченого, його тривалу протиправну діяльності, відсутність у нього стримуючих факторів при вчиненні правопорушень.

Відповідно до частини першої статті 91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників.

Таким чином, призначення покарання у виді обмеження волі, без звільнення від відбування покарання з випробуванням, не є перешкодою для застосування обмежувальних заходів, а законом про кримінальну відповідальність встановлені виняткові випадки, за наявності яких судом такі заходи можуть не застосовуватися.

Згідно ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидії домашньому насильству" програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків.

Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство - це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.

Завданнями програми є: сприяння зміні насильницької поведінки кривдника; сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння; взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування у кривдника конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню кривдником знаннями про основні норми законодавства в сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування у кривдника відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку у кривдника емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок кривдника до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності кривдника виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, в частині призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, яким ОСОБА_7 слід призначити покарання за ст. 126-1 КК України у виді одного року обмеження волі, на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання за цим вироком, більш суворим покаранням за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2024 року, остаточно визначити покарання у виді 2 років обмеження волі, та застосувати до ОСОБА_7 обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, на строк 3 місяці.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, є пропорційним характеру вчинених дій і їх небезпечності, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність як ним самим так і іншими особами, та відповідатиме принципу індивідуалізації покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури - задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, - скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ст.126-1 КК України і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання за цим вироком, більш суворим покаранням за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2024 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Застосувати до ОСОБА_7 обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, на строк 3 місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня звернення вироку до виконання.

В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2025 р. відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді