Справа № 346/3274/24
Провадження № 1-кп/346/304/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретарка судового засідання: ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань суду, в об`єднаному судовому провадженні,

обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000161, в якому:

ОСОБА_4 (яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Краматорськ Донецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; громадянка України; має судимість за частиною 2 статті 309 КК України; освіта середня спеціальна, розлучена, на утриманні має одну малолітню дитину, депутатом не являється, отримує дохід у розмірі 10 000 гривень у середньомуна місяць, на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває) та

ОСОБА_5 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Краматорськ Донецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України; має судимість за частиною 3 статті 186 КК України; ухвалою Коломийського міськрайонного судуІвано-Франківської області від 25.01.2023 його було звільнено умовно-достроково на невідбутний строк покарання у виді позбавлення волі 1 рік 6 місяців 12 днів; освіта середня, спеціальність електрозварювальник; розлучений, на утриманні одна дитина, депутатом не являється, отримує дохід у розмірі 15 000 гривень у середньому на місяць, на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває)

обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України, а учасниками провадження є: прокурор ОСОБА_3 , обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_7 ,

та обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000159, в якому ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, а учасниками провадження є: прокурор ОСОБА_3 , обвинувачена ОСОБА_4 , потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення ОСОБА_4 ,

яке суд вважає доведеним:

1. 02.06.2024 року близько 22 години ОСОБА_5 спільно із ОСОБА_4 перебуваючи на прибудинковій території багатоквартирного будинку, а саме у АДРЕСА_2 вчинили словесний конфлікт із ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_3 ). І у ході даного конфлікту ОСОБА_4 , діючи умисно, без попередньої домовленості з ОСОБА_5 , але групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, нанесла один удар правою рукою в область правої руки ОСОБА_7 , чим завдала останньому фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень. У свою чергу ОСОБА_5 , діючи умисно, без попередньої домовленості з ОСОБА_4 , але групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, наніс близько п`яти ударів правою та лівою рукою в ділянку верхньої частини тіла, а саме по руках, плечах та область голови ОСОБА_7 , чим завдав побої, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинила умисні дії, які виразились в умисному нанесенні удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, вчинені групою осіб (без попередньої змови), тобто вчинила кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнала обвинувачена безпосередньо у судовому засіданні. Вказані в обвинуваченні обставини вона визнала, не оспорювала їх і просила визнати недоцільним дослідження доказів щодо таких обставин, як і інші учасники судового провадження через, що суд на підставі ч.2 ст.349 КПК України, попередньо виконавши всі умови для її застосування, визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин обвинувачення, яке суд вважає доведеним. Позаяк учасники судового провадження не оспорювали такі обставини, правильно розуміли їх зміст, таке рішення прийняли добровільно, що головуючий перевірив, і попередньо роз`яснив позбавлення права оскарження цих обставин в апеляційному порядку.

Допит обвинуваченої не проводився, оскільки вона добровільно відмовилась від давання показань, і її відмова була прийнята судом. При цьому суд встановив, що така відмова була добровільною та свідомою, і не була наслідком погроз, примушування чи будь-якого вмовляння.

Суд врахував постанову Верховного Суду від 17.12.2020 року, справа № 426/14810/18, в якій було констатовано порушення положень ст.349 КПК України у зв`язку із непроведенням судом обов`язкового допиту обвинуваченої, яка не відмовлялась від дачі показань. Але у даній справі, обвинувачена відмовилась від дачі показів добровільно і її відмова була прийнята судом. До того ж, у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 справа №167/871/23 було вказано, що: "допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань. Нормами ст.42 КПК України передбачено, що право давати показання з приводу обвинувачення чи відмовлятися їх давати належить виключно обвинуваченому."; "обвинувачений скористався своїм правом відмовитись від давання показань, що цілком узгоджується з положеннями ст. 349 КПК України". А посилання прокурора на постанову ВС від 17.12.2020, було визнано не релевантним (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120029824).

І тому суд здійснював судове провадження із застосуванням ч.3 ст.349 та з урахуванням ч.4 ст.349 КПК України, яка дозволяє використання ч.3 ст.349 КПК без допиту обвинуваченого.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачена ОСОБА_4 в осудному стані, умисно, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винна саме вона.

2. 02.06.2024 року близько 22 години ОСОБА_4 , перебуваючи на прибудинковій території багатоквартирного будинку, а саме у АДРЕСА_2 , вчинила словесний конфлікт із ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_4 ). І у ході даного конфлікту, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, нанесла два удари рукою в ліву частину голови ОСОБА_8 , чим завдала йому побої і не спричинила тілесних ушкоджень, а спричинила фізичний біль.

Проте також, ОСОБА_4 02.06.2024 року близько 22 години перебуваючи за вище вказаною адресою вчинила словесний конфлікт із ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_3 ). І у ході даного конфлікту ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, нанесла один удар правою рукою в ділянку грудної клітки ОСОБА_6 , чим завдала останній фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинила умисні дії, які виразились в умисному завданні удару та побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, тобто вчинила кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнала обвинувачена безпосередньо у судовому засіданні. Вказані в обвинуваченні обставини вона визнала, не оспорювала їх і просила визнати недоцільним дослідження доказів щодо таких обставин, як і інші учасники судового провадження через, що суд на підставі ч.2 ст.349 КПК України, попередньо виконавши всі умови для її застосування, визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин обвинувачення, яке суд вважає доведеним. Оскільки інші учасники судового провадження не оспорювали такі обставини, правильно розуміли їх зміст, таке рішення прийняли добровільно, що головуючий перевірив, і попередньо роз`яснив позбавлення права оскарження цих обставин в апеляційному порядку.

Допит обвинуваченої не проводився, оскільки вона добровільно відмовилась від давання показань, і її відмова була прийнята судом. При цьому суд встановив, що така відмова була добровільною та свідомою, і не була наслідком погроз, примушування чи будь-якого вмовляння.

Суд врахував постанову Верховного Суду від 17.12.2020 року, справа № 426/14810/18, в якій було констатовано порушення положень ст.349 КПК України у зв`язку із не проведенням судом обов`язкового допиту обвинуваченої, яка не відмовлялась від дачі показань. Але у даній справі, обвинувачена відмовилась від дачі показів добровільно і її відмова була прийнята судом. До того ж, у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 справа №167/871/23 було вказано, що: "допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань. Нормами ст.42 КПК України передбачено, що право давати показання з приводу обвинувачення чи відмовлятися їх давати належить виключно обвинуваченому."; "обвинувачений скористався своїм правом відмовитись від давання показань, що цілком узгоджується з положеннями ст. 349 КПК України.". А посилання прокурора на постанову ВС від 17.12.2020, було визнано не релевантним (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120029824).

І тому суд здійснював судове провадження із застосуванням ч.3 ст.349 та з урахуванням ч.4 ст.349 КПК України, яка дозволяє використання ч.3 ст.349 КПК без допиту обвинуваченого.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачена ОСОБА_4 в осудному стані, умисно, вчинила кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за ч.1 ст.126 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винна саме вона.

Позиції сторін щодо покарання ОСОБА_4 .

Позиція прокурора. За вчинений проступок, передбачений ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України просив призначити обвинуваченій покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. За вчинений проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК України просив призначити штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень. І на підставі ч.1 ст.70 КК України, оскільки має місце сукупність кримінальних правопорушень, остаточне покарання слід визначити шляхом поглинення менш суворого покарання (штраф) більш суворим покарання у виді громадських робіт 100 годин.

Позиція потерпілої. Підтримала позицію прокурора.

Позиція обвинуваченої. Зазначила, що готова нести відповідальність.

Позиція обвинуваченого. Просив суворо її не карати.

Оцінка суду щодо покарання ОСОБА_4 .

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_4 або звільняли її від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому вона підлягає покаранню за вчинені нею кримінальні правопорушення на загальних підставах.

Суд не погоджується із тим, що наявною є обставина, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 за вчинені нею проступки і передбачена п.1 ч.1 ст. 67 КК України, зокрема рецидив злочинів. ОСОБА_4 дійсно є особою, яка має судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, яке в силу ч.4 ст.12 КК України є саме нетяжким злочином (позаяк вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.07.2023р. ОСОБА_4 було визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України і призначено покарання у виді штрафу, але вона сплатила його 14.08.2023 (а.с.129) - і з огляду на ч.4 ст.12 та п.5 ч.1 ст.89 КК України ОСОБА_4 мала судимість 1 рік після відбуття покарання, тобто рахуючи з 14.08.2023). Однак, 02.06.2024 хоча ОСОБА_4 і вчинила два нові (інші) умисні кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 та ч.1 ст.126 КК України, в силу статті 12 КК України ці правопорушення являються саме проступками, а не злочинами. Тому, хоча ОСОБА_4 має судимість за вчинення умисного нетяжкого злочину і знову вчинила умисні кримінальні проступки, які злочинами не являються, суд не може погодитись із тим, що має місце рецидив злочинів, як це вказано у обвинувальних актах щодо неї, тобто що має місце обставина, яка передбачена п.1 ч.1 ст.67 КК України, і яка обтяжує покарання ОСОБА_4 за вчинені нею проступки.

Проте дійсно мають місце обставини, які на підставі п.1 ч.1 ст. 66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують її покарання за обидва кримінальні проступки, зокрема: щире каяття обвинуваченої та активне сприяння розкриттю цих кримінальних проступків.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень.

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_4 покарання за вчинені нею проступки, суд виходить з наступного:

- санкція ч.1 ст.126 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року;

- ч.5 ст.68 КК України передбачено, що при призначенні покарання співучасникам кримінального правопорушення суд, керуючись положеннями статей 65-67 КК України, враховує характер та ступінь участі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_4 та вказані судом вище і будуть вказані нижче;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення, яке суд визнав доведеним), за яких ОСОБА_4 вчинила обидва кримінальні проступки;

- суд враховує, що ОСОБА_4 вчинила кримінальні проступки умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком її діянь було ушкодження здоров`я потерпілих. Разом з цим, ОСОБА_4 визнала свою вину добровільно, а щодо потерпілої ОСОБА_6 вибачилась прямо у залі суду, оскільки остання була присутньою;

- суд враховує, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 за вчинені нею проступки та передбачені ч.1 ст.67 КК України, відсутні;

- але разом з цим суд враховує, що обставинами, які на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують її покарання за вчинені нею проступки: є щире каяття ОСОБА_4 у вчиненні обох проступків та активне сприяння їх розкриттю;

- ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Краматорськ Донецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; громадянка України; вчинила обидва проступки у період наявної судимості за ч.2 ст.309 КК України; освіта середня спеціальна, розлучена, на утриманні має одну малолітню дитину, депутаткою не являється, отримує дохід у розмірі 10 000 гривень у середньому на місяць, на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває.

Суд не може погодитись з прокурором у тому, що за вчинені ОСОБА_4 проступки, їй слід призначити окремі покарання, і потім визначити остаточне покарання, за сукупності.

За ч.1 ст.33 КК України, сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено.

При цьому суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, які він даву пункті 8 постанови від 04.06.2010 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», роз`яснивши, що сукупність можуть утворювати також злочини, передбаченіоднією і тією ж статтею або частиною статті Особливої частини КК, якщо: 1) вони вчинені неодночасно і за наступний злочин новою редакцією відповідної статті чи частини статті Особливої частини КК передбачено новий за своїм змістом склад злочину; 2) вони вчинені неодночасно і за наступний злочин новою редакцією відповідної статті чи частини статті Особливої частини КК посилено кримінальну відповідальність; 3) вчинені злочини мають різні стадії; 4) було вчинено закінчений замах на злочин і незакінчений замах на злочин; 5) один чи декілька злочинів особа вчинила самостійно (одноособово) чи була його (їх) виконавцем (співвиконавцем), а інший (інші) вчинила як організатор, підбурювач чи пособник; 6) один злочин особа вчинила як організатор, підбурювач чи пособник, а при вчиненні іншого була іншим співучасником.

Однак, проступки вчинені ОСОБА_4 під вказані винятки не підпадають.

Тому суд застосовує п.20 постанови №7 від 24.10.2003 Пленуму Верховного Суду «Про практику призначення судами кримінального покарання» за яким, за окремими епізодами злочинної діяльності, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Тобто, за вчинені ОСОБА_4 кримінальні проступки, передбачені ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 та ч.1 ст.126 КК України вона підлягає одному покаранню, без будь-яких сукупностей.

Передбачений ч.1 ст.126 КК України найменш суворий вид покарання у вигляді штрафу, навіть і у максимальному розмірі, зважаючи на її щомісячний дохід, не буде достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто мета покарання не буде досягнута, зважаючи на максимальний розмір штрафу (50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень) у порівнянні з її щомісячним доходом (10000грн.). Штраф, навіть у його максимальному розмірі, не зможе стати настільки відчутним для обвинуваченої аби вона змогла переосмислити свою поведінку та виправитись, оскільки вона уже була судима за вчинення умисного кримінального правопорушення до покарання у виді штрафу, але знову вчинила два умисні кримінальні правопорушення (проступки) під час непогашеної судимості. І тому штраф, не буде відповідати не тільки меті покарання, а й принципу індивідуалізації відповідальності обвинуваченої та справедливості, зважаючи на характер вчинених нею діянь, їх кількість та форму вчинення (один з яких у співучасті).

У зв`язку із чим суд вважає, що за вчинені ОСОБА_4 два кримінальні проступки, передбачені ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 та ч.1 ст.126 КК України їй слід призначити основне покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.

При цьому суд відзначає, що судом не може бути призначено покарання у виді громадських робіт з найменшим, передбаченим ч.2 ст.56 КК України строком (60 годин), оскільки вона вчинила їх два, один з яких у співучасті (групою осіб, без попередньої змови), хоча і нанесла тільки один удар. А другий проступок, хоч і вчинила самостійно, вона вчинила його щодо двох потерпілих (одному завдала побоїв двома ударами, а іншому один удар) через що покарання у виді громадських робіт за вчинені нею проступки повинно бути більш суворим ніж мінімальне (60 годин), зокрема громадські роботи на 100 годин. З іншого боку, більш суворе покарання теж не може бути призначено, зважаючи на наявність двох обставин, які пом`якшують її покарання щодо обох проступків.

Щодо обвинувачення ОСОБА_5 ,

яке суд вважає доведеним:

02.06.2024 року близько 22 години ОСОБА_5 , спільно із ОСОБА_4 , перебуваючи на прибудинковій території багатоквартирного будинку, а саме в АДРЕСА_2 , вчинили словесний конфлікт із ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_3 . І ході даного конфлікту ОСОБА_4 , діючи умисно, без попередньої домовленості з ОСОБА_5 , але групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання нанесла один удар правою рукою в область правої руки ОСОБА_7 , чим завдала останньому фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень. У свою чергу ОСОБА_5 , діючи умисно, без попередньої домовленості з ОСОБА_4 , але групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, наніс близько п`яти ударів правою та лівою рукою в ділянку верхньої частини тіла, а саме по руках, плечах та область голови ОСОБА_7 , чим завдав побої, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив умисні дії, які виразились в умисному завданні побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень вчинене групою осіб (без попередньої змови), тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений безпосередньо у судовому засіданні. Вказані в обвинуваченні обставини він визнав, не оспорював їх і просив визнати недоцільним дослідження доказів щодо таких обставин, як і інші учасники судового провадження через, що суд на підставі ч.2 ст.349 КПК України, попередньо виконавши всі умови для її застосування, визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин обвинувачення, яке суд вважає доведеним. Позаяк учасники судового провадження не оспорювали такі обставини, правильно розуміли їх зміст, таке рішення прийняли добровільно, що головуючий перевірив, і попередньо роз`яснив позбавлення права оскарження цих обставин в апеляційному порядку.

Допит обвинуваченого не проводився, оскільки він добровільно відмовився від давання показань, і його відмова була прийнята судом. При цьому суд встановив, що така відмова була добровільною та свідомою, і не була наслідком погроз, примушування чи будь-якого вмовляння.

Суд врахував постанову Верховного Суду від 17.12.2020 року, справа № 426/14810/18, в якій було констатовано порушення положень ст.349 КПК України у зв`язку із не проведенням судом обов`язкового допиту обвинуваченої, яка не відмовлялась від дачі показань. Але у даній справі, обвинувачена відмовилась від дачі показів добровільно і її відмова була прийнята судом. До того ж, у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 справа №167/871/23 було вказано, що: "допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань. Нормами ст.42 КПК України передбачено, що право давати показання з приводу обвинувачення чи відмовлятися їх давати належить виключно обвинуваченому."; "обвинувачений скористався своїм правом відмовитись від давання показань, що цілком узгоджується з положеннями ст. 349 КПК України.". А посилання прокурора на постанову ВС від 17.12.2020, було визнано не релевантним (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120029824).

І тому суд здійснював судове провадження із застосуванням ч.3 ст.349 та з урахуванням ч.4 ст.349 КПК України, яка дозволяє використання ч.3 ст.349 КПК без допиту обвинуваченого.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_5 в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме він.

Позиції сторін щодо покарання ОСОБА_5 .

Позиція прокурора. За вчинений проступок, передбачений ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України просив призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, які на підставі ст.72 КК України перевести у 25 днів позбавлення волі і на підставі ч.1 ст.71 КК України (оскільки обвинувачений вчинив проступок у період умовно-дострокового звільнення) до покарання призначеного за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком (1 рік 6 місяців 12 днів), чим остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі 1 рік 6 місяців 37 днів.

Позиція потерпілої. Підтримала позицію прокурора.

Позиція обвинуваченої. Просила суворо не карати обвинуваченого.

Позиція обвинуваченого. Просив суворо його не карати, не позбавляти його свободи, він усвідомив свою помилку і не бажає повертатись у місця позбавлення волі.

Оцінка суду щодо покарання ОСОБА_5 .

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_4 або звільняли її від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому він підлягає покаранню за вчинений кримінальний проступок на загальних підставах.

Суд не погоджується із тим, що наявною є обставина, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 і передбачена п.1 ч.1 ст. 67 КК України, зокрема рецидив злочинів. ОСОБА_5 дійсно є особою, яка має судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, яке в силу ч.5 ст.12 КК України є тяжким злочином (позаяк вироком Краматорського міського суду Донецької області від 28.05.2020р. ОСОБА_5 було визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.186 КК України та з урахуванням ч.4 ст.71 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років (а.с.149-152). І з огляду на ч.5 ст.12 та п.8 ч.1 ст.89 КК України ОСОБА_5 мав би судимість наступні 6 років після відбуття покарання). Однак, ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.01.2023 ОСОБА_5 було звільнено від подальшого відбування покарання, призначеного вказаним вироком, умовно-достроково на строк 1 рік 6 місяців 12 днів (а.с.149-152), у період якого 02.06.2024 ОСОБА_5 і вчинив нове (інше) умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України, але це правопорушення, як вже вказувалось являється саме проступком, а не злочином. Тому, хоча ОСОБА_5 має судимість за вчинення умисного тяжкого злочину і знову вчинив умисний кримінальний проступок (який злочином не являється) у період судимості та умовно-дострокового звільнення, суд не може погодитись із тим, що має місце рецидив злочинів, тобто що має місце обставина, яка передбачена п.1 ч.1 ст.67 КК України, і яка обтяжує покарання ОСОБА_5 .

Але разом з цим, мають місце обставини, які на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального проступку.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень.

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за вчинений проступок, суд виходить з наступного:

- санкція ч.1 ст.126 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року;

- ч.5 ст.68 КК України передбачено, що при призначенні покарання співучасникам кримінального правопорушення суд, керуючись положеннями статей 65-67 КК України, враховує характер та ступінь участі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_5 та вказані судом вище і будуть вказані нижче;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення, яке суд визнав доведеним), за яких ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок;

- суд враховує, що ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком його діяння було ушкодження здоров`я потерпілого. Разом з цим, ОСОБА_5 визнав свою вину добровільно;

- суд враховує, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 за вчинений проступок та передбачені ч.1 ст.67 КК України, відсутні;

- але разом з цим суд враховує, що обставинами, які на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують його покарання за вчинений ним проступок, є щире каяття ОСОБА_5 у вчиненні проступку та активне сприяння його розкриттю;

- ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Краматорськ Донецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; громадянин України; має судимість (вироком Краматорського міського суду Донецької області від 28.05.2020р. ОСОБА_5 було визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.186 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі 5 років; ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.01.2023 ОСОБА_5 було звільнено від подальшого відбування покарання, призначеного вказаним вироком, умовно-достроково на строк 1 рік 6 місяців 12 днів); освіта середня; спеціальність електрозварювальник; розлучений; на утриманні одна дитина, депутатом не являється; отримує дохід у розмірі 15 000 гривень у середньому на місяць; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра - не перебуває.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_5 покарання суд вважає, що найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 1 статті 126 КК України, тобто штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 850 гривень), не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто мета покарання не буде досягнута, зважаючи на максимальний розмір штрафу (850 гривень) та рівень щомісячного доходу обвинуваченого (15000грн. на місяць). Разом з цим громадські роботи у мінімальному розмірі (які на підставі ч.2 ст.56 КК України складають 60 годин) не будуть відповідати меті покарання та принципу індивідуалізації відповідальності обвинуваченого та справедливості, зважаючи на характер вчиненого ним діяння та ступінь участі (кількість ударів), а також те, що він вчинив проступок маючи судимість і у період умовно-дострокового звільнення.

І тому з огляду на викладене та з урахуванням статті 56 КК України ОСОБА_5 слід призначити основне покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, оскільки вказаний вид покарання буде достатнім аби досягнути мети покарання та відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання ОСОБА_5 . Більший розмір покарання, зокрема 200 годин громадських робіт, як просив прокурор, не може бути призначений, оскільки у такому випадку такий розмір не враховував би дві пом`якшуючі його покарання обставини, які суд врахував.

Разом з цим відповідно до ч.4 ст.81 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

А за правилами п.п."г" п.1 ч.1 ст.72 КК при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Тож, зважаючи на те, що ОСОБА_5 02.06.2024 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України, але був особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі (1 рік 6 місяців 12 днів) і саме у цей період, тобто протягом невідбутої частини покарання (після постановлення вироку, але до повного його відбуття), за сукупністю вироків, йому слід визначити остаточне покарання шляхом повного приєднання до покарання, призначеного за цим вироком (120 годин громадських робіт, що у переводі менш суворого покарання у більш суворе покарання складає 15 днів позбавлення волі - на підставі п.п."г" п.1 ч.1 ст.72 КК України) невідбутої частини покарання за попереднім вироком (1 рік 6 місяців 12 днів), що складає 1 рік 6 місяців 27 днів. При цьому такий строк не перевищує максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу (зокрема, за ч.2 ст.63 КК України - це 15 років).

Щодо процесуальних витрат.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із залученням експертів. А згідно з частиною 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

І хоча суд ухвалює обвинувальний вирок, в силу положень частини 2 статті 124 КПК України, оскільки сторона обвинувачення зазначила, що витрати на залучення експертів відсутні, підстав для розподілу судових витрат не має.

Щодо речових доказів і документів.

В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів.

Однак, в матеріалах справи речові докази відсутні, а тому підстави для вирішення питань щодо їх долі, відсутні. Документи слід залишити в матеріалах справи.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених ст.368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України суд

в и р і ш и в :

Визнати ОСОБА_4 винуватою у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 та ч.1 ст.126 КК України та призначити їй основне покарання у вигляді громадських робіт на строк 100 (сто) годин.

Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 і ч.1 ст.126 КК України та призначити йому основне покарання у вигляді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.

На підставі ч.4 ст.81 КК України, з урахуванням ч.1, ч.2 та ч.4 ст.71 та п.п."г" п.1 ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків, призначити ОСОБА_5 остаточне покарання шляхом повного приєднання до покарання, призначеного за цим вироком (120 годин громадських робіт, що у переводі менш суворого покарання у більш суворе покарання складає 15 днів позбавлення волі) невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі 1 рік 6 місяців 12 днів за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 28.05.2020р., що складає 1 рік 6 місяців 27 днів.

Початок строку відбування покарання за цим вироком: день фактичного затримання ОСОБА_5 для виконання вироку, після набрання ним законної сили.

Документи - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Розподіл процесуальних витрат - не здійснювати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1