Провадження № 1-кп/643/363/25
Справа № 643/7840/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001243 від 31.03.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, з середньотехнічною освітою, раніше не судимого, який офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

УСТАНОВИВ:

30.03.2024 приблизно о 21 год. 44 хв. ОСОБА_6 керував власним працездатним автомобілем марки «Пежо Експерт», р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію йому і належить, та рухався зі швидкістю приблизно 60 км./год. в крайній лівій смузі неподалік будинку № 133 по вул. Салтівське шосе в напрямку просп. Тракторобудівників в м. Харкові.

Наближаючись до бетонних блоків, що розташовані на проїзній частині у вигляді блок посту ОСОБА_6 , діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність та відволікся від керування транспортним засобом, а також перед зміною напрямку руху ліворуч, не переконався, що він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2101», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , що рухався по вулиці Салтівське шосе в напрямку вулиці Гвардійців Широнінців.

Таким чином, ОСОБА_6 допустив порушення вимоги п. 2.3 «б», п. 10.1 Правил дорожнього руху, відповідно до яких: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі (п. 2.3 «б»); перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (п. 10.1).

Унаслідок ДТП водію автомобіля марки «ВАЗ 2101», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_4 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/294-А/24 від 21.06.2024 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді важкої тупої сукупної травми тіла, яка включає в себе закриту черепно-мозкову травму у формі струсу головного мозку із наявністю забитої рани лобної ділянки справа та саднення на підборідді, закритої тупої травми грудної клітини у вигляді перелому 5-го ребра зліва та 4-го ребра зліва, забою серця та забою легень, тупу травму верхніх кінцівок у вигляді закритого перелом-вивиху дистального епіметафізу променевої кістки з розривом синдисмоза та середньої третини діафізу ліктьової кістки лівого передпліччя, а також закритого перелому ліктьового відростку ліктьової кістки правого передпліччя, тупої травми нижніх кінцівок у вигляді відкритого уламкового перелому нижньої третини діафізу правої стегнової кістки та правого надколінника, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Згідно з висновком комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та експертизи відео-звукозапису № 5184/5185/5186 від 10.07.2024 дії водія автомобіля «Пежо Експерт» ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п. 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху й виразились в тому, що він проявив неуважність та відволікся від керування транспортним засобом, а також перед зміною напрямку руху ліворуч, не переконався, що він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів «Пежо Експерт» та «ВАЗ 2101». Тому в діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з ДТП.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся. Підтвердив, що у обвинувальному акті вірно вказані обставини скоєного ним кримінального правопорушення. Крім того, зазначив, що після завершення досудового розслідування в повному обсязі ознайомився з матеріалами кримінального провадження.

На запитання суду обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до нього не застосовувалось.

Захисник обвинуваченого підтримала позицію свого підзахисного щодо повного визнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_6 правильно розуміє зміст визнаних ним обставин, сумнівів у добровільності позиції обвинуваченого у суду відсутні. Участь захисника у кримінальному провадженні забезпечило реалізацію права на справедливий суд в розумінні ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Одночасно обвинуваченому роз`яснено, що у разі визнання ним своєї вини без повного дослідження доказів, він позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений зазначив, що розуміє наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_4 та його представник упродовж судового розгляду справи не з`являлись до суду, про час та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Водночас, потерпілий та його представник прибули в останнє судове засідання, в ході якого потерпілий надав свідчення щодо обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 . Зокрема, потерпілий підтвердив, що у обвинувальному акті правильно вказані обставини скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення.

Заперечень проти розгляду справи без дослідження доказів щодо тих обставин, які обвинуваченим не оспорюються, потерпілим та його представником не висловлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію обвинуваченого та його захисника, думку прокурора та потерпілого, суд визнав за можливе не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченим вказаних вище кримінальних правопорушень та розглянути справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_6 у скоєні ним кримінального правопорушення, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Дослідивши матеріали, що характеризують обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_6 вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Офіційно не працевлаштований. Має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Інших відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, судом не встановлено.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Водночас, обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання відсутні.

Суд зазначає, що вказані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Зокрема, як вбачається із наданих стороною захисту документів, обвинувачений частково відшкодував потерпілому матеріальні та моральні збитки в сумі 197550 грн. (еквівалент 5000 доларів США), що підтверджується нотаріально засвідченою заявою потерпілого від 01.05.2024.

Водночас потерпілим цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18).

Прокурор просив призначити обвинуваченому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Із застосуванням ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Крім того, прокурор просив призначити додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Потерпілий ОСОБА_4 та його представник наполягали на призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та зазначили про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своєї позиції вказали, що ОСОБА_6 не у повній мірі виконав раніше досягнуту домовленість щодо відшкодування заподіяної шкоди, оскільки обвинувачений сплатив лише 5000 доларів США, замість обумовлених 7000 доларів США. Потерпілий ОСОБА_4 також зазначив, що за професією він є музикант, а внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він вимушений тривалий час лікуватись та фактично втратив можливість заробляти собі на життя.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник просили суд не призначати покарання, пов`язане із реальним позбавленням волі. Захисник обвинуваченого підтримала запропоноване прокурором покарання, оскільки вважає його справедливим. Одночасно обвинувачений підтвердив, що не виконав домовленості щодо повного відшкодування потерпілому завданої шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, через скрутне матеріальне становище.

Вислухавши думку прокурора, потерпілого та його представника, позицію обвинуваченого та його захисника, враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, яке є тяжкими злочином, особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч. 2 ст. 286 КК України.

Водночас суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК України. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо.

Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Щодо позиції потерпілого про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, оскільки обвинувачений не у повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Крім того, відбування обвинуваченим покарання в умовах ізоляції від суспільства може ускладнити можливість подальшого відшкодування обвинуваченим шкоди, яка заподіяна потерпілому.

Відтак, на переконання суду, запропоноване потерпілим покарання не відповідатиме принципам законності, а також не сприятиме досягненню справедливого балансу між правами і свободами обвинуваченого та захистом інтересів потерпілого.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, суд зазначає, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

Проте, сторона захисту не висловила заперечень щодо неможливості та недоцільності призначення такого виду додаткового покарання, як позбавлення права керувати транспортними засобами, водночас потерпілий та його представник наполягали на цьому.

За наведених обставин, враховуючи думку учасників кримінального провадження, ухвалюючи вирок у цій справі, суд не вбачає законних підстав для того, щоб не призначати обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого під час досудового розслідування не обирався. Прокурором клопотання про обрання обвинуваченого запобіжного заходу під час судового провадження не заявлялось. Враховуючи наведене, а також засади змагальності та диспозитивності кримінального провадження, суд не вбачає підстав за власною ініціативою вирішувати питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено.

Питання про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, суд вирішує у відповідності до вимог ст. 124 КПК України, згідно яких вказані витрати стягуються з обвинуваченого на користь держави.

Крім того, суд вважає за необхідне скасувати арешт на майно накладений ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2024 у справі № 643/3156/24, з таких підстав.

Відповідно до ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження завершений, тому потреби у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Таким чином, суд, вважає за можливе скасувати арешт, накладений вищевказаною ухвалою слідчого судді на речові докази у кримінальному провадженні № 0001243 від 31.03.2024.

Керуючись ст. 349, 369-374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та експертизи відео-звукозапису № 5184/5185/5186 від 10.07.2024 в розмірі 18932 грн.

Скасувати арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2024 у справі № 643/3156/24, на:

- автомобіль «Peugeot Expert» д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- автомобіль «ВАЗ 2101» д.н.з. НОМЕР_2 , власник якого не встановлений, перебував під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Речовий доказ, а саме: автомобіль «Peugeot Expert» д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів (м. Харків, пр. Тракторобудівників, 107 А) - повернути власнику після набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, а саме: автомобіль «ВАЗ 2101» д.н.з. НОМЕР_2 , власник якого не встановлений, та зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів (м. Харків, пр. Тракторобудівників, 107 А) - повернути власнику або законному володільцю після набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, визнаний постановою слідчого від 20.06.2024, а саме: флеш карту «Kingston» micro SD із записом з автомобільного відеореєстратора - зберігати в матеріалах кримінального провадження № 0001243 від 31.03.2024 протягом усього часу його зберігання.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1