Справа № 750/83/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/41/25
Категорія - тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

15 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

підозрюваного ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Торецьк (Дзержинськ) Донецької області, громадянину України, з професійною технічною освітою, неодруженому, військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 , проживаючому по АДРЕСА_1 , зареєстрованого як внутрішньо переміщена особа по АДРЕСА_2 , раніше не судимому в силу ст.. 89 КК України, обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою до 03 березня 2025 року, без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання, слідчий суддя вказав на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України,що з урахуванням тяжкості можливого покарання в співставленні з характеризуючими даними та процесуальною поведінкою підозрюваного, дають підстави вважати, що жоден з інших більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 ухвалу слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 просить скасувати, за результатами апеляційного перегляду постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого.

Аргументує тим, що питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 судом не розглядалась, як і залишилось поза увагою клопотання сторони захисту про обрання обвинуваченому запобіжного заходу не пов`язаного з ізоляцією від суспільства з урахуванням його характеризуючих даних та обґрунтуванням того, що заявлені прокурором на стадії досудового розслідування ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, не існують через відсутність у сторони обвинувачення доказів та/або даних стосовно того, що обвинувачений намагався або буде вчиняти такі дії.

Фактично місцевий суд, приймаючи оскаржуване рішення, порушуючи принцип рівності сторін, визначений ст. 22 КПК України, на порушення п. 2, 3 ч. 1 ст. 194, п. 2, 3 ч. 1 ст. 196, ч. 5 ст. 199 КПК України, без наявності будь-яких даних та/або обставин, не обґрунтовуючи прийняте рішення, в тому числі й щодо наявності заявлених прокурором ризиків, не з`ясувавши законної мети та необхідності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, належним чином не мотивував, чому взяв до уваги вищенаведені доводи прокурора та слідчого як докази, що підтверджують існування заявлених ризиків, не зазначивши їх. Не вказав сукупністю яких саме обставин та/або матеріалів кримінального провадження підтверджується їх наявність.

Суд не врахував особу підозрюваного, його молодий вік, наявність постійного місця проживання, що спростовує наявність попередньо заявлених стороною обвинувачення та встановлених судом ризиків. Не врахувавши наведені характеризуючі матеріали на ОСОБА_6 , враховуючи позицію останнього щодо визнання факту самовільного залишення військової частини, з посиланням на докази та/або обставини кримінального провадження не зазначив переконливої підстави неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Сама по собі тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за умови необґрунтованості пред`явленої підозри за ч. 5 ст. 407 КК України, без обґрунтування та доведення ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, не може бути підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доповідача, захисника та підозрюваного, які підтримали апеляційну скаргу, вказали на відсутність заявлених у клопотанні ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_6 , вважали за можливе застосувати більш м`який запобіжний захід, непов`язаний з ізоляцією від суспільства, прокурора, який заперечив проти доводів сторони захисту, звернув увагу на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , який самовільно залишив військову частину і з травня минулого року ухилявся від проходження військової служби, проживав без реєстрації в іншому населеному пункті, ніж значиться проживаючим і був затриманий як такий, що перебував у розшуку, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Як убачається з подання слідчого та матеріалів провадження, ОСОБА_6 підозрюється у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем і тривалому нез`явленні до військової частини без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

За даним фактом П`ятим слідчим відділом (з дислокацією в м. Чернігові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, 30 липня 2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001163, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

03 січня 2025 року о 10 год. 30 хв., в порядку ст. 208 КПК України, ОСОБА_6 був затриманий та в цей же день йому повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя відповідно до вимог ст. 178 КПК України, перевіряє вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей та інші обставини, які забезпечать належну процесуальну поведінку особи під час досудового розслідування та судового розгляду.

Поняття «обґрунтованість підозри» включає існування фактів чи інформації, які надають підстави суду вважати, що підозрювана особа ймовірно вчинила правопорушення, та оголошення підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

На початковій стадії досудового розслідування кримінально-процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення. Факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для засудження особи та ухвалення обвинувального вироку.

Слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні слідчого доводи та долучені копії матеріалів свідчать про обґрунтованість пред`явленої підозри та підтверджуються доказами, достатніми, на етапі досудового розслідування, для застосування запобіжного заходу.

Право сторони захисту на оскарження законності оголошення підозри, її обґрунтованості, вмотивованості врученого повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, дотримання чи порушення порядку його вручення, тощо законодавцем закріплено в пункті 16 ч. 3 ст. 42 та пункті 10 частини 1 статті 303 КК України.

У даному конкретному провадженні слідчим суддею докази оцінюються лише з огляду на те, що вони підтверджують ймовірність того, що підозрюваним можливо вчинене кримінальне правопорушення. Встановлення фактичних обставин для підтвердження цих доказів є наступним етапом досудового розслідування та судового розгляду.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик - це ймовірність того, що підозрюваний може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

З матеріалів кримінального та судового проваджень вбачається, що в рамках проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, отже, обґрунтованим є ризик того, що відчуваючи страх та невідворотність можливого покарання, підозрюваний може змінити місце проживання з метою ухилення від органу досудового слідства, тим більше, що будучи мобілізованим в умовах воєнного стану він самовільно залишив розташування військової частини у травні 2024 року та понад шість місяців був відсутній за місцем несення служби і не виявляє бажання в подальшому проходити військову службу, про що вказав в судовому засіданні в суді першої інстанції, може впливати на свідків, які є військовослужбовцями тієї ж військової частини з метою зміни ними показань на свою користь.

При застосуванні більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний може продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, оскільки не виявив бажання продовжити проходження військової служби.

На думку колегії суддів, з огляду на те, що підозрюваний, будучи військовослужбовцем, залишив розташування місця несення служби, усвідомлюючи, що діє в умовах воєнного стану, розумів наслідки своїх дій, тому рішення про його звільнення з-під варти буде передчасним, а запропонований стороною захисту вид запобіжного заходу не пов`язаний із позбавленням волі не зможе запобігти встановленим та доведеним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наведені захисником обставини про наявність постійного місця проживання в іншій області та молодого віку підозрюваного, не є тими обставинами, які гарантуватимуть дотримання ОСОБА_6 належної процесуальної поведінки та виконання всіх покладених на нього обов`язків, як помилково вважає захисник.

Саме проходження військової служби, розуміння настання негативних наслідків для Держави та її громадян в разі окупації ворожими військами та усвідомлення нестачі військовослужбовців, мало б спонукати підозрюваного не залишати місце несення служби, а навпаки агітувати осіб чоловічої статі приходити до лав Збройних Сил України та ставати на захист своєї держави. Натомість, підозрюваний свідомо залишив місце несення служби та не виявляє в подальшому бажання повернутися на військову службу, навіть не зважаючи на визнання факту вчинення кримінального правопорушення та надану законодавцем можливість звільнення від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, за умови повернення на військову службу.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду не було встановлено достатніх підстав вважати, що інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі буде здатний забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , при тому, що положеннями ч. 8 ст. 176 КПК України, визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою).

Положення цієї частини статті 176 КПК України є діючими, не визнані неконституційними, а отже, є обов`язковими для суддів всіх інстанцій, що виключає обов`язок слідчого судді вирішувати питання про можливість застосування до підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, за умови обґрунтованості пред`явленої підозри та доведеності наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного.

Як слідчим у поданні, так і слідчим суддею в ухвалі, правильно названі та враховані наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а також вірно оцінені в сукупності всі обставини, на підставі яких був обраний запобіжний захід, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2025 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11