КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження заапеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 152 КК України та ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 152 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представників потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 152 КК України та призначено ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 146 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 127 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі; за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 152 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_9 остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді 11 років позбавлення волі.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 152 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 146-1 КК України у виді 3 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 127 КК України у виді 7 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 152 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання ОСОБА_10 шляхом часткового складання призначених покарань у виді 11 років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_16 і ОСОБА_10 вчинили злочини за таких обставин.

У начальника сектору карного розшуку Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 , та його підлеглих ОСОБА_10 та особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, далі Особа -3, виник спільний злочинний мисел на пдшукування соціально незахищених, раніше судимий осіб, і в подальшому шляхом затримання та не визнання факту такого затримання, застосування під час затримання, застосування під час затримання до потерпілих побоїв, мучення та інших насильницьких дій, схиляння їх до визнання скоєння кримінальних правопорушень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 09 січня 2020 року після 20 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особа -3 прибули до одноповерхової будівлі, за адресою: АДРЕСА_3 , у якій на той час тимчасово знаходилися та відпочивали ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

В подальшому, діючи узгоджено між собою, шляхом відкриття металопластикового вікна з зовнішньої сторони задля проникнення до приміщення та подальшого відчинення вхідних дверей з внутрішньої сторони ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особа -3 зайшли у першу кімнату даного приміщення, де на той час біля стіни знаходився ОСОБА_18 . Після чого ОСОБА_9 , побачивши ОСОБА_18 , застосував в обличчя останнього сльозогінний газ та почав наносити йому удари гумовим кийком в область шиї та спини, таким чином заподіявши йому сильний фізичний біль. Після чого ОСОБА_9 знову застосував в обличчя ОСОБА_18 сльозогінний газ та наказав лягти останньому на підлогу, завести руки за спину та не піднімати голову, що в подальшому ОСОБА_18 виконав. ОСОБА_9 одягнув на руки ОСОБА_18 кайданки, що явно, виходячи зі ст. 209 КПК України, є моментом затриманням особи.

В цей час ОСОБА_10 пройшов до другої кімнати, де на той час у ліжку знаходився ОСОБА_17 . Після чого ОСОБА_10 , побачивши ОСОБА_17 , застосував в обличчя останнього сльозогінний газ та витягнувши з ліжка кинув його на підлогу. В подальшому ОСОБА_10 почав наносити удари ногами по різним частинам тіла ОСОБА_17 . Після чого ОСОБА_10 підняв ОСОБА_17 та протягнувши останнього до кімнати, де лежав ОСОБА_18 , наказав ОСОБА_17 лягти на підлогу, завести руки за спину та не піднімати, що в подальшому ОСОБА_17 виконав, будучи змушеним, через застосування сили, що згідно ст. 209 КПК України, є моментом затриманням особи.

В подальшому ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особа -3 приблизно 30 хвилин періодично, почергово наносили удари ногами та гумовою палкою по різним частинам тіла фактично затриманих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Далі ОСОБА_9 , нехтуючи всіма правилами суспільної моралі, зірвав штани та труси з ОСОБА_17 , знайшов у цьому ж приміщенні кухонний прилад «друшляк» з металевою рукояткою та почав всовувати рукоятку в анальний отвір ОСОБА_17 , спричиняючи останньому сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання.

В цей час інші працівники поліції, а саме ОСОБА_10 та Особа -3 насміхалися з вищевказаних дій ОСОБА_9 , та своєю присутністю, здійснювали додатковий психологічний тиск на ОСОБА_17 та таким чином підтримували його дії. В подальшому ОСОБА_9 , ОСОБА_19 та Особа -3, приблизно 10 хвилин, періодично та почергово наносили удари ногами по різним частинам тіла ОСОБА_17 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, приблизно через 10 хвилин, після вищевказаних дій, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 підняли з підлоги ОСОБА_17 та напівголого вивели на вулицю, де помістили його у багажне відділення автомобіля марки «DAEWOO», модель «LANOS». В свою чергу ОСОБА_18 за наказом працівників поліції для ОСОБА_17 виніс штани, кросівки та куртку, а сам за наказом сів на заднє пасажирське сидіння вищевказаного автомобіля.

Працівники поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особа -3 на цьому автомобілі «DAEWOO» із затриманими ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , останній із яких знаходився у багажному відділенні автомобіля, поїхали у невстановлене досудовим розслідуванням місце, на безлюдну галявину з деревами.

По прибуттю до безлюдної галявини, працівники поліції та ОСОБА_18 вийшли з салону автомобіля, а з багажного відділення без одягу та взуття виліз ОСОБА_17 . Далі потерпілі за наказом працівники поліції лягли на землю обличчям до низу. В такому положенні потерпілим протягом 30 хв. працівники поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особа -3 наносили удари ногами в область голови, тулуба та ніг, а також супроводжували свої дії тим, що при температурі повітря 0.8 градусів Цельсія обливали потерпілих водою, спричиняючи цим фізичний біль та страждання.

Після вищевказаних дій ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ці працівники поліції підвели до автомобіля та ОСОБА_17 за наказом працівників поліції одягнув на себе штани, кросівки та куртку.

Далі, виконуючи накази цих працівників поліції та маючи побоювання за своє життя та здоров`я, ОСОБА_18 першим, а ОСОБА_17 за ним залізли до багажного відділення службового автомобіля.

Після чого працівники поліції направились до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП у Київській області, що за адресою: Київська обл., м. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13, де припаркувавши автомобіль, витягнули з багажного відділення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

В подальшому фактично затриманих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 обвинувачені, не записуючи в жоден з облікових журналів, провели на третій поверх відділення поліції та наказали залишатись на місці сидячи у кутку коридору.

Через 10 хв. до затриманих підійшов ОСОБА_10 та, одягнувши кайданки на руки ОСОБА_17 , завів до кабінету №34. З порогу вказаного кабінету ОСОБА_9 накинув на голову мішок ОСОБА_17 та спільно з ОСОБА_10 звалили його з ніг на підлогу. Далі ОСОБА_10 своїми ногами прижав до підлоги голову ОСОБА_17 , а ОСОБА_9 сів на його ноги, таким чином спільно повністю контролювали затриманого.

В подальшому до рук ОСОБА_17 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 причепили два дроти, які вели від індуктора телефонного апарату «ТА-57», та, приводячи в дію шляхом обертання ручки індуктора, протягом 20-30 хвилин подавали електричний струм до тіла ОСОБА_17 , який міг при максимальному обертанні досягати до 100 Вольт, що спричиняло йому сильний фізичний біль та страждання. Періодично зупиняючи подачу електричного струму ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вимагали визнання від ОСОБА_17 у вчинених крадіжках, які мали місце на території м. Кагарлик та Кагарлицького району.

Не отримавши визнання від ОСОБА_17 його витягнули з кабінету №34 та положили на підлозі коридору поряд вказаного кабінету.

Далі в кабінет №34 працівники поліції завели ОСОБА_18 , де стягнувши на голову куртку, його повалили на підлогу. Ставши ногами на куртку та силою утримуючи іншу частину тіла, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 здійснили повний його контроль та спільно під пояс штанів вставили дроти, які вели від індуктора телефонного апарату «ТА-57», та, приводячи в дію шляхом обертання ручки індуктора, протягом 20-30 хвилин подавали електричний струм до тіла ОСОБА_18 , який міг при максимальному обертанні досягати до 100 Вольт, що спричиняло йому сильний фізичний біль та страждання. Періодично зупиняючи електричний струм, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вимагали визнання від ОСОБА_18 у вчинених крадіжках, які мали місце на території м. Кагарлик та Кагарлицького району.

Не отримавши визнання від ОСОБА_18 , його також витягнули з кабінету №34 та положили на підлозі коридору поряд вказаного кабінету.

За вищевказаними діями працівників поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із застосуванням до затриманих електричного струму спостерігав Особа -3, який своєю присутністю здійснював додатковий психологічний тиск на ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , оскільки перед цим й сам застосовував відносно них насильство, тим самим усував можливі перешкоди з боку затриманих ОСОБА_18 та ОСОБА_17 в реалізації свого злочинного умислу.

В подальшому ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_9 фактично затриманих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 причепив наручниками поряд свого кабінету до батареї опалення, а самі працівники поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і Особа -3 покинули робоче місце в Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУНП у Київській області.

Під час перебування ОСОБА_18 та ОСОБА_17 на третьому поверсі відділення поліції, ОСОБА_17 близько 04 години 50 хвилин побачив свого знайомого ОСОБА_20 , який о 04 годині 59 хвилин надав можливість, використовуючи мобільний зв`язок з номером НОМЕР_1 поспілкуватись з матір`ю ОСОБА_21 за номером НОМЕР_2 . В ході розмови тривалістю 04 хвилини 10 секунд ОСОБА_17 повідомив своїй матері про його затримання, катування та місце перебування в Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУНП у Київській області.

У свою чергу ОСОБА_21 o 05 годині 06 хвилин набрала своїй дочці ОСОБА_22 , яка є рідною сестрою ОСОБА_17 , на номер мобільного зв`язку НОМЕР_3 та в ході розмови тривалістю 04 хвилини 56 секунд зазначила про затримання ОСОБА_17 , його катування та місце перебування.

Близько 08 години 00 хвилин 10 січня 2020 року ранку на робоче місце у Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУНП у Київській області прибули працівники поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особа -3. Будучи на третьому поверсі ОСОБА_9 відстібнув кайданки з ОСОБА_17 та провів останнього до свого службового кабінету. Під тиском ОСОБА_9 , ОСОБА_17 розповів про його телефонні розмови з матір`ю та обізнаність родичів про його затримання та місце перебування.

ОСОБА_9 з метою прикриття своїх злочинних дій по невжиттю заходів з припинення насильницького зникнення у вигляді затримання ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , продовжуючи не визнавати факт такого затримання, приніс останнім ОСОБА_23 обліку доставлених, відвідувачів та запрошених, у якому ОСОБА_17 та ОСОБА_18 під примусом ОСОБА_9 , зазначили про відсутність будь-яких претензій до працівників поліції та час залишення ними відділення поліції - 22 година 30 хвилин 09 січня 2020 року, та далі в порушення вимог ст. ст. 210, 212, 213 КПК України, продовжив утримувати ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на третьому поверсі відділення поліції протягом тривалого часу, пристебнутими наручниками до батареї опалення.

Близько 08-09 години 10 січня 2020 року до приміщення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області прибули ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та її чоловік ОСОБА_24 для з`ясування місця перебування ОСОБА_17 . Не отримавши від чергового відділення поліції інформацію про долю ОСОБА_17 , його родичі вимагали зустрічі з виконуючим обов`язки начальника відділення поліції особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, далі - Особа 2.

В зв`язку з чим, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою прикриття своїх злочинних дій по невжиттю заходів з припинення насильницького зникнення у вигляді затримання ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , продовжуючи не визнавати факт такого затримання, поза полем зору близьких родичів ОСОБА_17 , близько 14 години 00 хвилин 10 січня 2020 року вивели останнього з приміщення відділення поліції. Автомобілем ОСОБА_17 працівники поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вивезли на територію металобази, що на перехресті вулиць Городецького та Першого травня у м. Кагарлик Київській області. У вказаному місці працівники поліції перед тим як відпустити надали ОСОБА_17 можливість о 14 годині 32 хвилин здійснити телефонний дзвінок з номеру НОМЕР_4 матері ОСОБА_21 , де в ході розмови тривалістю 12 сек. ОСОБА_17 вимушено повідомив про задовільний стан його здоров`я та місце знаходження. В подальшому працівники поліції ОСОБА_17 залишили та він з численними тілесними ушкодженнями у вказаному місці виявлений близькими родичами.

В той же день, фактично затриманий ОСОБА_18 продовжував бути прикутим кайданками до батареї опалення та в подальшому приблизно о 21 годині 00 хвилин 10 січня 2020 року працівники поліції, знявши з нього кайданки та, не визнаючи факт такого затримання, з погрозами відпустили з приміщення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП у Київській області.

Працівники поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Особа -3, здійснивши фактичне затримання ОСОБА_18 , приблизно з 20 години 00 хвилин 09 січня 2020 року по 21 годині 00 хвилин 10 січня 2020 року, та ОСОБА_17 , приблизно з 20 години 00 хвилин 09 січня 2020 року по 14 годину 00 хвилин 10 січня 2020 року, не вчинили жодних обов`язкових дій, передбачених ст. ст. 210, 212, 213 КПК України, тим самим відмовились визнати факт такого затримання.

Окрім того, 18 травня 2020 року окремі працівники сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, а саме начальник сектору ОСОБА_9 , оперуповноважені сектору ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , перебуваючи на службі, здійснювали відпрацювання за фактом крадіжки в ніч 16-17 травня 2020 року автомагнітоли з автомобіля марки «Mercedes-Benz», належного ОСОБА_27 .

У зв`язку з цим, приблизно о 20 годині 30 хвилин 18травня 2020 року ОСОБА_9 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 службовим автомобілем направились до місця проживання ОСОБА_28 , як особи для працівників поліції, що обізнана про обставини зазначеної крадіжки.

По прибуттю в м. Миронівка на вул. Черненка Миронівського району Київської області зазначені працівники поліції увійшли до будинку №4, в якому знаходився ОСОБА_28 , та останнього з місця проживання для дачі пояснень за фактом крадіжки автомагнітоли доставили до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13.

Там, приблизно о 21 годині 30 хвилин 18 травня 2020 року доставленого ОСОБА_28 працівники поліції ОСОБА_25 та ОСОБА_26 завели до службового кабінету, розташованого на третьому поверсі відділення поліції, у якому на цей час знаходився оперуповноважений сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_29 .

У вказаному кабінеті ОСОБА_26 опитав ОСОБА_28 та відібрав власноручно написані останнім пояснення, в якому ОСОБА_28 повністю заперечував провину чи обізнаність про обставини крадіжки автомагнітоли.

Далі до кабінету увійшов ОСОБА_9 та, прочитавши пояснення, які надав ОСОБА_28 , наказав останньому вийти з кабінету у коридор.

Там, на третьому поверсі відділення поліції, навпроти кабінету ОСОБА_26 , ОСОБА_9 з метою штучного підвищення особистих показників у роботі щодо розкриття та розслідування злочинів проти власності, задля одержання в майбутньому переваг і преференцій перед керівництвом ГУНП в Київській області, з метою швидкого розкриття злочину за фактом крадіжки в ніч 16-17 травня 2020 року автомагнітоли з автомобіля марки «Mercedes-Benz», належного ОСОБА_27 , почав вимагати від ОСОБА_28 визнання своєї провини та надання відповідних відомостей щодо обставин вчинення вказаного злочину.

Отримавши від ОСОБА_30 відмову у наданні визнавальних показів, у начальника сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 виник злочинний умисел на отримання відомостей та визнання шляхом побоїв, мучення та інших насильницьких дій відносно ОСОБА_28

ОСОБА_9 після відмови ОСОБА_28 , перебуваючи у коридорі третього поверху відділення поліції, з метою отримання відомостей та визнання, наніс близько 7 ударів правою та лівою ногою по гомілці та стегнах ОСОБА_28 , спричиняючи йому сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання.

У зв`язку з повторною відмовою ОСОБА_28 у наданні необхідного для ОСОБА_9 визнання причетності до вищезазначеної крадіжки, ОСОБА_9 для остаточного подолання супротиву та для збільшення відчуття потерпілим болю ще наніс близько 10 ударів правою та лівою рукою по спині та грудях ОСОБА_28 , спричиняючи йому додатковий сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання.

Після чого ОСОБА_9 у зв`язку з черговою відмовою ОСОБА_28 у визнанні причетності до вищезазначеної крадіжки вивів останнього з приміщення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП у м. Києві.

Окрім цього, 23 травня 2020 року начальник сектору ОСОБА_9 , оперуповноважений сектору ОСОБА_10 , перебуваючи на службі, здійснювали відпрацювання за фактом крадіжки грошових коштів та алкогольних напоїв з магазину у с. Стави Кагарлицького району Київської області. У зв`язку з цим, приблизно о 10 годині 00 хвилин 23 травня 2020 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та інші невстановлені працівники поліції на двох службових автомобілях направились до місця проживання ОСОБА_31 , як особи для працівників поліції, що обізнана про обставини зазначеної крадіжки. В цей час у працівників поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник умисел на отримання визнання у ОСОБА_31 шляхом вчинення відносно нього насильницького зникнення, а саме затримання з подальшою відмовою визнати факт такого затримання із нанесенням побоїв, мучення та інших насильницьких дій.

По прибуттю в с. Мирівка на вул. Садова Кагарлицького району Київської області зазначені працівники поліції увійшли до будинку №44, в якому знаходився ОСОБА_32 , та останньому, силою заломивши руки, одягнули на них кайданки. Далі без будь-яких роз`яснень підстав затримання ОСОБА_31 помістили до службового автомобіля «Ланос», в якому вже знаходились ОСОБА_33 та ОСОБА_34 .

Вказані особи спільно з працівником поліції ОСОБА_10 направились до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13, для дачі пояснень за фактом крадіжки. При цьому, дорогою, за вказівкою працівників поліції до салону автомобіля, підсів ОСОБА_35 .

По прибуттю, близько 12 години 23 травня 2020 року, усіх, без внесення відповідних відомостей до облікових журналів та книг, доставлено на третій поверх, що обіймали працівники сектору карного розшуку Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області. Там, ОСОБА_9 завів ОСОБА_31 до кабінету в кінці коридору праворуч, де спільно з ОСОБА_10 із застосуванням насильства утримували до 01 години 00 хвилин 24 травня 2020 року.

В період з приблизно з 12 години 23 травня 2020 року по 01 годину 00 хвилин 24 травня 2020 року ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 неодноразово одягали на голову ОСОБА_31 протигаз, закриваючи рукою трубку протигазу, що унеможливлювало надходження повітря, та завдавали в цей час велику кількість ударів руками та ногами в область голови та інших частин тіла, а також ОСОБА_9 здійснено постріл з вогнепальної зброї, а саме з пістолету «ПМР» серії НОМЕР_5 калібру 9мм над головою потерпілого, що спричинило йому сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання. Вказані дій здійснювалися із метою примусити потерпілого ОСОБА_31 вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього визнання, а саме вказати на його, ОСОБА_36 , ОСОБА_37 причетність до крадіжки.

Приблизно о 01 годині 00 хвилин 24 травня 2020 року ОСОБА_9 пристебнув ОСОБА_31 до батареї опалення коридору третього поверху сектору карного розшуку. Приблизно о 10 годині 00 хвилин 24 травня 2020 року ОСОБА_16 , відстебнувши кайданки з ОСОБА_31 , під примусом не покидати приміщення утримував останнього на першому поверсі райвідділу поліції, близько до 17 години 24 травня 2020 року.

Здійснивши фактичне затримання ОСОБА_31 , обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як представники держави, не вчинили жодних обов`язкових дій відносно затриманої особи ОСОБА_31 , передбачених ст. ст. 208, 210, 212, 213 КПК України, тим самим вони відмовились визнати факт такого затримання.

Таким чином, злочинні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за вказаними обставинами, в яких потерпілим виступив ОСОБА_32 , та які виразилися у насильницькому зникненні, а саме затриманні з подальшою відмовою визнати факт затримання, правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 146-1 КК України, та за ч. 2 ст. 127 КК України, як катування ОСОБА_31 , тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення, інших насильницьких дій, з метою примусити потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно.

Окрім цього, цього ж дня 23 травня 2020 року окремі працівники сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, а саме начальник сектору ОСОБА_9 , оперуповноважені сектору ОСОБА_10 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, далі Особа 1, перебуваючи на службі, здійснювали відпрацювання за фактом крадіжки грошових коштів та алкогольних напоїв з магазину у с. Стави, Кагарлицького району Київської області.

В зазначений проміжок часу, а саме близько 18 годині 00 хвилин 23 травня 2020 року за вказівкою ОСОБА_9 до райвідділу поліції прибула ОСОБА_38 , яку начальник карного розшуку завів до свого службового кабінету, розміщеному на третьому поверсі Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13.

Перебуваючи у зазначеному кабінеті, ОСОБА_9 з метою штучного підвищення особистих показників у роботі, щодо розкриття та розслідування злочинів проти власності, задля одержання в майбутньому переваг і преференцій перед керівництвом ГУНП в Київській області, з метою швидкого розкриття злочину, за фактом крадіжки грошових коштів та алкогольних напоїв з магазину у с. Стави, Кагарлицького району Київської області, почав вимагати від ОСОБА_36 визнання та надання відомостей щодо вчинення вказаного злочину.

Отримавши від ОСОБА_36 відмову у наданні визнавальних показів, у начальника сектору кримінальної поліції ОСОБА_9 виник умисел на вчинення насильницького зникнення потерпілої, а також спільний із Особою 1 умисел на отримання визнання від ОСОБА_36 шляхом її катування.

При цьому, працівники поліції ОСОБА_9 та Особа 1 в цей же час, в цьому ж службовому кабінеті, отримавши відмову ОСОБА_36 , визначились з характером їхніх спільних дій під час катування, таким чином об`єднавши зусилля для досягнення єдиного спільного злочинного результату.

За вказівкою ОСОБА_9 до свого службового кабінету Особа 1 приніс протигаз, який із застосуванням погроз фізичною розправою, ОСОБА_9 одягнув на голову ОСОБА_39 .

Після цього ОСОБА_9 з метою спричинення фізичного та морального страждання, виникнення у потерпілої відчуття страху за своє життя, почав періодично протягом 15 хв. закривати дихальну трубку протигазу, чим унеможливлював надходження повітря та дихання ОСОБА_39 . Водночас Особа 1 за вказівкою ОСОБА_9 утримував руки потерпілої за спиною задля подолання нею будь-якого супротиву, чим завдавав їй додаткового фізичного болю та моральних страждань.

У зв`язку з повторною відмовою ОСОБА_36 у наданні необхідного для ОСОБА_9 та Особа 1 визнання причетності до вищезазначеної крадіжки, ОСОБА_9 для остаточного подолання супротиву їх протиправним діям наніс потерпілій рукою удар в область голови та для збільшення відчуття її болю, знаходячись за спиною шкіряним ременем стягував живіт потерпілої внаслідок чого ОСОБА_38 здійснила мимовільне та неконтрольоване сечовипускання.

Далі ОСОБА_9 з кабінету Особа 1, який виконавши вищезазначені спільні дії з ОСОБА_9 , продовжив добове чергування, відвів ОСОБА_40 до свого службового кабінету, де приставляючи пістолет «ПМР» серії НОМЕР_5 калібру 9мм на різні частини тіла та голови потерпілої, погрожував у разі не отримання від неї визнання, здійснити постріл.

Не отримавши бажаного результату ОСОБА_9 - кайданками прикував ОСОБА_40 за праву руку до батареї опалення коридору третього поверху сектору карного розшуку, утримуючи затриману в такому положенні до 01 години 00 хвилин 24 травня 2020 року.

Приблизно о 04 годині 00 хвилин 24 травня 2020 року ОСОБА_38 без верхнього одягу, документів, що посвідчують її особу, покинула приміщення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області.

Здійснивши фактичне затримання ОСОБА_36 , обвинувачений ОСОБА_9 , як представник держави, не вчинив жодних обов`язкових дій відносно затриманої, передбачених ст. ст. 208, 210, 212, 213 КПК України, тим самим він відмовився визнати факт такого затримання.

Таким чином, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, умисно вчинив дії, які виразилися у насильницькому зникненні, а саме затриманні з подальшою відмовою визнати факт затримання ОСОБА_36 (ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 146-1 КК України), а також ОСОБА_9 вчинив умисні дії, які виразилися у катуванні ОСОБА_36 , тобто умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення, інших насильницьких дій, з метою примусити потерпілу вчинити дії, що суперечать її волі, у тому числі отримати від неї визнання, вчиненому за попередньою змовою групою осіб (за участю Особа-1), повторно (ч. 2 ст. 127 КК України).

Окрім того, близько о 01 години 00 хвилин 24 травня 2020 року, ОСОБА_10 , будучи у коридорі Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13, побачив у безпорадному стані ОСОБА_40 , яка до того часу була прикута металевими кайданками до батареї опалення, начальником СКП Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 після спричинення їй тілесних ушкоджень.

Перебуваючи у коридорі відділення поліції в цей же час, за вищевказаною адресою у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на зґвалтування ОСОБА_36 , про що він, не соромлячись, повідомив останній.

Близько 02 години 00 хвилин 24 травня 2020 року, ОСОБА_9 для вчинення ОСОБА_10 зґвалтування, завів потерпілу у службовий кабінет ОСОБА_10 , розташований на третьому поверсі Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13.

Там, розмістившись за робочим місцем, ОСОБА_9 спостерігав, як ОСОБА_10 у період приблизно із 02 години 00 хвилин до 04 години 00 хвилин із застосуванням фізичної сили, вчиняв дії сексуального характеру щодо ОСОБА_36 , пов`язані із вагінальним та оральним проникненням в тіло останньої з використанням геніталій, а саме статевого члену, без її добровільної згоди.

ОСОБА_9 в зазначеному службовому кабінеті своєю присутністю здійснював додатковий психологічний тиск на ОСОБА_40 , оскільки перед вчинення злочину ОСОБА_10 її катував, тим самим усував можливі перешкоди вчинення зґвалтування.

В подальшому ОСОБА_9 також сприяв прихованню злочину шляхом закриття дверей ключем службового кабінету, де знаходилися ОСОБА_38 та ОСОБА_10 , який в цей час вчиняв її зґвалтування.

Після вчинення насильницьких дій приблизно о 04 годині 00 хвилин 24 травня 2020 року ОСОБА_38 без верхнього одягу, документів, що посвідчують її особу, в супроводі працівника поліції ОСОБА_10 із погрозами покинула приміщення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_10 скасувати повністю і призначити новий розгляд у суді першої інстанції та змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

На думку захисника, за своїм змістом вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року є незаконним, необ`єктивним, упередженим, несправедливим і таким, що підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд в суді першої інстанції.

Водночас, в апеляційній скарзі захисника оспорюється висновок та рішення суду про призначення ОСОБА_10 остаточного у виді 11 років позбавлення волі шляхом часткового складання призначених покарань на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 70 КК України, захисник вказує, що суд не мав права визначити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань більше десяти років позбавлення волі, оскільки з інкримінованих обвинуваченим злочинів, умисним тяжким злочином є вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України, санкцією якої передбачено максимальне покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Також захисник вказує на неправильну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України, посилаючись на те, що у повідомленнях про підозри дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 146-1 КК України, нові підозри не повідомлялись, а в обвинувальному акті дії обвинувачених були кваліфіковані за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України.

Захисник зазначає, що не співпадіння викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у повідомленні про підозру і обвинувальному акті за усталеною судовою практикою визнається істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Окрім того, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону захисник вважає здійснення судового провадження за відсутності потерпілих, які не були належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання.

Так, майже всі потерпілі, окрім потерпілої ОСОБА_36 , на час розгляду справи перебували в місцях позбавлення волі і їх участь в судових засіданнях не завжди забезпечувалась режимі проведення відеоконференції, а в судових дебатах брала участь лише представник потерпілої ОСОБА_36 - ОСОБА_15 .

Посилаючись на вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, захисник вказує на очевидну недопустимість доказів, якими суд обґрунтував винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні зазначених у вироку злочинів.

Зокрема, захисник вважає недопустими доказами матеріали кримінальних проваджень щодо ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які на думку апелянта, спростовують висновки суду щодо підшукування соціально незахищених, раніше судимим осіб.

Також захисник вважає недопустимими всі докази, зібрані в рамках кримінального провадження № 0000004, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 січня 2020 року, оскільки процесуальні та слідчі дії проводились поза межами строків досудового розслідування.

Так, постановою слідчого від 16 квітня 2020 року кримінальне провадження № 0000004, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 січня 2020 року було закрито. Постановою прокурора від 27 травня 2020 року постанова про закриття кримінального провадження була скасована і з моменту прийняття рішення про закриття кримінального провадження від 16 квітня 2020 року пройшло не дванадцять днів, а майже півтора місяці, а тому рішення прокурора про скасування постанови про закриття кримінального провадження є незаконним, бо було прийнято поза межами процесуальних строків, передбачених ст. 219 КПК України.

А тому всі подальші прийняті рішення, а саме вчинення процесуальних рішень, проведення слідчих, негласних слідчих дій прийнятих в рамках кримінального провадження є незаконними, а докази здобуті в рамках вказаного кримінального провадження - очевидно недопустимими.

Окрім того, апелянт зосереджує увагу, на тому, що як в рамках вищевказаного провадження, так і в інших провадження, де ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , звертаючись до правоохоронних органів з відповідними заявами про вчинення стосовно них кримінальних правопорушень, жодного разу не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві заяви про вчинення злочину, так і за завідомо неправдиві покази, вже виступаючи в статусі потерпілих.

В апеляції вказується, що до Обухівського районного суду Київської області спрямовувався обвинувальний за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004 від 11 квітня 2020 року.

В свою чергу на стадії проведення досудового слідства 27 травня 2023 року за заявою ОСОБА_17 до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001087, було внесено інформацію про скоєння «умисного заподіяння сильного фізичного болю та морального страждання ОСОБА_17 , начальником та оперативними працівниками СКП Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, з метою отримання показань викривного характеру», правова кваліфікація була визначена за ч. 2 ст. 127 КК України і в рамках якого проводились слідчі дії стосовно неправомірних дій працівниками поліції по відношенню до ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Окрім вищенаведених доводів щодо недопустимості доказів, в апеляції захисника наведені доводи щодо недопустимості окремо взятих доказів.

Зокрема, апелянт не погоджується з оцінкою суду при відмові у задоволенні його клопотання від 27 жовтня 2022 року про визнання недопустимим доказом речей - одягу та взуття, які були надані потерпілою ОСОБА_41 , поза межами слідчої дії у виді тимчасового доступу до речей та документів.

Захисник вважає, що суд не з`ясував, внаслідок яких процесуальних дій одяг та взуття потерпілої ОСОБА_42 , які у подальшому були предметом проведених у справі експертиз, були вилучені та поміщені до сейф-пакетів тощо.

Без відповідного процесуального статусу вказаного одягу, відсутності будь-яких процесуальних рішень, на думку апелянта, є підстави вважати, що так званий одяг міг належати дружині ОСОБА_10 .

Водночас, посилаючись на висновки експертів № СЕ-19-20/2279-Б від 25.06.2020, № СЕ-19-2-/173999-Б від 24.06.2020, № СЕ-19-20/22345-Б від 21.08.2020, № СЕ-19-20/21424-Б від 22.07.2020, №10-1489 від 01.07.2020, предметом дослідження яких був одяг потерпілої, захисник викладає висновки щодо ймовірності випадкового збігу зразків біологічного середовища потерпілої та обвинувачених і наголошує на висновок про те, що походження слідів сперми, виявлених в об`єктах №№ 1, 3 від потерпілої ОСОБА_42 та підозрюваного ОСОБА_9 виключається.

Також в апеляції захисника ОСОБА_7 наведені доводи про необґрунтованість висновків суду про безпідставність клопотань захисту про визнання очевидно недопустимими письмових доказів: протоколу слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_29 від 28.05.2020 року, протоколу слідчого експерименту з метою перевірки і уточнення відомостей: показань потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_17 від 28.05.2020 року, протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_36 від 25.05.2020 року.

Так, у протоколі слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_43 відсутнє повідомлення про кримінальну відповідальність, як свідка за завідомо неправдиві показання та відмову від показань. Суд безпідставно взяв до уваги дані вказаного протоколу, з огляду на те, що свідок ОСОБА_43 в судовому засіданні змінила свої показання. При цьому суд не взяв до уваги показань свідка ОСОБА_43 , посилаючись на намір свідка допомогти обвинуваченим уникнути кримінальної відповідальності, продиктований наявністю службових зав`язків з обвинуваченими та особистих зав`язків з обвинуваченим ОСОБА_10 , хоча наявність таких зав`язків не доведена.

Щодо проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_17 та ОСОБА_44 в житловому приміщенні, то ця слідча дія була проведена без згоди власника житла, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказуючи на порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_42 , захисник зауважує, що вона мала статус свідка, а також вказує на те, що у протоколі не відображені її свідчення, які зафіксовані на відеозапису цієї слідчої дії.

Аналізуючи зміст протоколу обшуку приміщення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області від 25.05.2020 року та постанову слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року щодо набуття законності проведення невідкладного обшуку від 25.05.2020 року, захисник вказує на порушення вимог закону при проведенні вказаних слідчої та процесуальної дії, які призвели до недопустимості здобутих доказів.

У даному випадку, як зазначає сторона захисту, слідчими ДБР не виносилась жодна постанова про проведення невідкладного обшуку, передбачених законом підстав для проведення невідкладного обшуку не було, одним з понятих ОСОБА_45 не підписано кожен аркуш протоколу, у протоколі не відображені всі пояснення ОСОБА_36 , яка була присутньою при проведенні обшуку.

Окрім того, в ухвалі слідчого судді від 27 травня 2020 року щодо набуття законності проведення невідкладного обшуку від 25 травня 2020 року зазначена адреса, яка є підпорядкована Управлінню державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (Управлінню поліції державної охорони в Київській області), за адресою: вул. Ярослава Мудрого ( бувша Комсомольська) в м. Кагарлик Київської області, а Кагарлицький ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області є окремим підрозділом і не має відношення до Управління поліції охорони в Київській області, окрім спільної адреси, тому ухвалою слідчого судді було надано дозвіл на проведення невідкладного обшуку у іншому підрозділі поліції.

Заперечуючи допустимість доказів, здобутих під час проведення обшуку в Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області 27 травня 2020 року, захисник наводить аналогічні доводи щодо безпідставності невідкладного обшуку та надання слідчим суддею дозволу на проведення обшуку в іншому підрозділі поліції, який розташований за одною адресою з Кагарлицьким ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_9 скасувати повністю і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також змінити ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в частині неправильного застосування кримінального закону при призначенні ОСОБА_9 остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України, кваліфікації дій за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України та очевидної недопустимості доказів, перелічених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Окрім того, недопустимими доказами, на думку захисника ОСОБА_8 , по епізодах з потерпілими ОСОБА_17 і ОСОБА_18 є дані, які містяться у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_17 і ОСОБА_18 від 28 травня 2020 року; висновок експерта № 042-938-2020 від 25.06.2020 року, в основу якого покладено дані протоколу слідчого експерименту та медичні документи, надані ОСОБА_17 ; протокол огляду автомобіля «Део Ланос» від 28.05.2020 року; постанова про визнання речовим доказом від 29.05.2020 року; протокол обшуку від 28.05.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_9 ; протокол огляду місця події - 3 поверху Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області від 12 серпня 2020 року.

Так, при пред`явленні потерпілим ОСОБА_17 і ОСОБА_18 фотознімків вони впізнали особу по фотознімку № 2, на якому був зображений ОСОБА_9 , на піджаку у якого була медаль, у той час, коли на фотознімках інших осіб медаль була відсутня, що, на думку захисника, є явним порушенням ознак впізнання. Окрім того, на фото №№ 1, 3, 4 зображені чоловіки брюнети, а ОСОБА_9 має русяве волосся. При проведенні вказаних слідчий дій були відсутні захисники щодо яких відсутні дані про їх повідомлення.

Огляд автомобіля «Део Ланос» 28 травня 2020 року проведено без згоди начальника Кагарлицького ВП, та у протоколі відсутні дані про номерний знак автомобіля. Вилучені з автомобіля речі визнані речовими доказами, які, як похідні також є недопустимими.

Щодо обшуку, проведеного 28 травня 2020 року в АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_9 , захисник вказує на проведення такого обшуку без ухвали слідчого судді та заперечує невідкладність обшуку.

Також захисник вказує на відсутність заяви та ухвали суду про дозвіл на проведення обшуку 12 серпня 2020 року на 3 поверсі Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області.

По епізоду з потерпілим ОСОБА_28 захисник ОСОБА_8 також заперечує докази, які містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі ОСОБА_28 від 26.05.2020 року, наводячи такі ж доводи, як з потерпілими ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Заперечуючи висновок експерта №042-972-2020 від 23.06.2020 року, захисник вказує на те, що слідчий не визнав речовими доказами медичні документи, надані потерпілим ОСОБА_46 для проведення експертизи, документи були надана експерту у непрошитому та непронумерованому виді, деякі з них нечитабельні, слідчий не надав експерту додаткової інформації на його запит для проведення експертизи.

Окрім того, захисник зазначила, що висновок експертизи свідчить лише про наявність у особи певних тілесних ушкоджень та не може бути доказом винуватості особи у заподіянні цих ушкоджень.

Щодо протоколу огляду відеозапису від 05 червня 2020 року захисник вказує на те, що по цьому відеозапису неможливо впізнати та ідентифікувати особу ОСОБА_28 у зв`язку з розмиттям зображення осіб, нечіткість контурів в рис зовнішності зафіксованих осіб.

По епізоду з потерпілим ОСОБА_46 захисник ставить під сумнів кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 127 КК України.

Так, посилаючись на те, що на досудовому розслідуванні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спочатку кваліфікувались за ч. 2 ст. 365 КК України, а потім на підставі висновку судово-медичного експерта №042-972-2020 від 23.06.2020, яким у потерпілого були встановлені тілесні ушкодження легкого та середнього ступенів тяжкості, дії обвинувачених були кваліфіковані за ч. 2 ст. 127 КК України.

При цьому диспозиція ч. 1 та ч. 2 ст. 127 КК України не передбачають притягнення особи до відповідальності за спричинення потерпілому тілесних ушкоджень легкого і середнього ступеню тяжкості, а передбачають заподіяння особі сильного фізичного болю чи морального страждання.

По епізоду кримінального правопорушення від 23-24.05.2020 року, де потерпілими є ОСОБА_32 і ОСОБА_38 захисник також заперечує допустимість доказів в порядку ст. 87 КПК України:

Так, захисник вважає недопустимими доказами дані протоколу огляду відео реєстратора (SLKSD-0904-HF-L обладнання відеоспостереження) від 01.06.2020 року, оскільки на фотографіях не видно явних ознак рис людей, судово-портретна експертиза не проведена, має місце відставання в реальному часі на одну годину від відеозапису, а також в судовому засіданні не вдалося оглянути відео реєстратор SLKSD-0904-HF-L, який приєднаний до справи у якості речового доказу.

Докази, здобуті під час проведення обшуку 25 травня 2020 року в Кагарлицькому ВП Обухівського ВПГУНП у Київській області за адресою: Київська обл., смт. Кагарлик, вул. Ярослава Мудрого, 13, захисник вважає недопустимим, оскільки обшук не був невідкладним та проведений без добровільної згоди особи, яка володіє приміщенням, де проводився обшук.

При пред`явленні 25 травня 2020 року для впізнання ОСОБА_9 потерпілими ОСОБА_47 та ОСОБА_48 були порушені вимоги ст. 228 КПК України, оскільки при пред`явленні для впізнання особи мали різкі відмінності у зовнішності, всі особи, крім ОСОБА_9 , одягнені у формений одяг поліції, а зі слів потерпілих вони спілкувався з ОСОБА_9 , який не був форменому одязі поліції, у ОСОБА_9 були присутня нагорода у виді ордена, а у інших трьох осіб такої нагороди не було. Такі порушення, на думку апелянта, призвели до недопустимості доказів, здобутих при проведенні впізнання особи.

В апеляції вказується, що проведений 25 травня 2020 року слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_36 був проведений до проведення невідкладного обшуку 27 травня 2020 року в службових кабінетах Кагарлицького ВП, тобто до проведення невідкладного обшуку відбулося проникнення в службові кабінети і ОСОБА_38 не попереджувалась про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України, що є прямим порушенням вимог ст. 76 КПК України. Окрім того, прокурором не надано письмового дозволу уповноваженої службової особи на проведення вказаної слідчої дії.

Під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_36 учасники слідчої дії вільно, без участі понятих відвідували службові приміщення працівників карного розшуку Кагарлицького РУ, а 27 травня 2020 року з цих же кабінетів при проведенні невідкладного обшуку були вилучені речі та предмети, які слугують вагомими речовими доказами для подальшого висунення обвинувачення у вчиненні тяжких і особливо тяжких злочинів.

Захисник звертає увагу на те, що 25 травня 2020 року при освідуванні потерпілої ОСОБА_36 , яке супроводжувалось оголенням освідуваної особи, окрім лікаря, були присутні особи чоловічої статі, що є порушенням вимог ст. 240 КПК України.

Окрім того, захисник ОСОБА_8 вказує, що на досудовому розслідуванні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були перекваліфіковані з ч. 2 ст. 365 КК України на ч. 2 ст. 127 КК України після висновку судово-медичного експерта № 042-972-2-2- від 23.06.2020, яким у потерпілого ОСОБА_28 були встановлені тілесні ушкодження легкого та середнього ступенів тяжкості.

При цьому захисник звертає увагу на диспозицію ч. 1 ст. 127 КК України, якою передбачено, зокрема, заподіяння особі сильного фізичного болю чи морального страждання та не передбачено притягнення винного до кримінальної відповідальності за спричинення потерпілому тілесних ушкоджень легкого і середнього ступеню тяжкості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників потерпілих та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам провадження підтверджений розглянутими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами поепізодно.

Так, винність ОСОБА_10 та ОСОБА_9 по епізоду з потерпілими ОСОБА_17 та ОСОБА_18 підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , показаннями свідків ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , даними протоколів впізнання особи по фотографіях потерпілими ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , даними протоколів слідчого експерименту за участю потерпілих ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , даними протоколу обшуку від 27 травня 2020 року в приміщенні Кагарлицького ВП Обухівського району, висновками експертиз від 27 серпня 2020 року № 17805/20-46/21366/2, від 11 червня 2020 року № СЕ-19-20/16287-Б, № 042-938-2020, від 22 червня 2020 року № 042-939-2020, медичними документами, наданими потерпілим ОСОБА_17 .

Винність ОСОБА_10 та ОСОБА_9 по епізоду з потерпілим ОСОБА_28 підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_28 , показаннями свідків ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , даними протоколу впізнання особи по фотографіях потерпілим ОСОБА_28 , даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_28 , даними протоколу обшуку автомобіля «Део Ланос» від 28 травня 2020 року, висновком судово-медичної експертизи від 23 червня 2020 року № 042-972-2020, даними протоколу огляду від 05 червня 2020 року відеозапису з камер спостереження Кагарлицького ВП.

Винність ОСОБА_10 та ОСОБА_9 по епізоду з потерпілими ОСОБА_59 та ОСОБА_48 підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_31 та ОСОБА_36 , показаннями свідків ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , даними протоколу впізнання особи по фотографіях потерпілою ОСОБА_48 , даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілоїОСОБА_48 , даними протоколу огляду речей від 01 червня 2020 року в ході огляду відеозапису, зафіксованому на відеореєстраторі № SLKSD-0904 HF-L, вилученому під час огляду місця події 28 травня 2020 року, даними протоколу освідування потерпілої ОСОБА_36 від 25 травня 2020 року, висновками експертиз від 15 липня 2020 року № СЕ 19-20/20704-Б, від 25 червня 2020 року № СЕ-19-20/16279-Б, від 21 серпня 2020 року № СЕ-19-20/22345-Б, від 22 липня 2020 року № СЕ-19-20/21424-Б, від 19 червня 2020 року № 042/1-562-2020, висновком судово-психіатричної експертизи потерпілої ОСОБА_36 від 01 вересня 2020 року, даними витягу з ЄРДР від 23 травня 2020 року за заявою громадянина ОСОБА_69 про вчинення крадіжки в магазині «Продукти» с. Стави Кагарлицького району.

У вироку суду досить докладно викладені показання допитаних в судовому засіданні потерпілих і свідків та надана оцінка показанням допитаних осіб, як на предмет узгодженості показань між собою, так і на предмет підтвердження показань іншими доказами, зміст яких викладено у вироку.

Окрім цього, при оцінці як окремо взятого доказу, так і оцінці доказів в їх сукупності, суд досить ретельно вмотивував свої висновки щодо неприйняття до уваги доводів сторони захисту про неналежність та недопустимість доказів.

У зв`язку з цим, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційних скарг захисників про те, що ухвалюючи обвинувальний вирок на підставі показань потерпілих та письмових доказів наявних у справі, суд першої інстанції не зазначив у вироку, чому він взяв до уваги суперечливі показання потерпілих, а також про те, що незважаючи на заяви сторони захисту про визнання деяких доказів, недопустимими, суд не встановив підстав для визнання доказів недопустимими, оскільки наведена у вироку оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, а належність та достовірність доказів, які були покладені в основу обвинувального вироку, не викликає будь-яких сумнівів у їх об`єктивності, як про це обґрунтовано зазначено в оскаржуваному вироку.

Колегія суддів відмічає, що доводи апеляційних скарг захисників в частині недопустимості доказів є аналогічними доводам, які наводились у клопотаннях захисників про недопустимість доказів, заявлених в судовому засіданні суду першої інстанції.

Колегія суддів, вважаючи вірними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання доказів недопустимими, водночас має розглянути доводи апеляційних скарг щодо недопустимості доказів.

Отже, перевіривши доводи апеляційних скарг захисників, колегія суддів вважає, безпідставними доводи щодо недопустимості доказів, наведених у вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів.

Так, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційних скарг захисників про недопустимість всіх доказів, зібраних в рамках кримінального провадження № 0000004, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 січня 2020 року, оскільки з моменту прийняття рішення про закриття цього кримінального провадження 16 квітня 2020 року і до скасування постанови про закриття кримінального провадження 27 травня 2020 року пройшло не двадцять днів, як це передбачено ч. 6 ст. 284 КПК України, а півтора місяці.

При цьому захисник посилається на вимоги п. 4 ч. 3 ст. 219 та ч. 6 ст. 284 КПК України і зазначає, що відомості про злочин за заявою потерпілого ОСОБА_17 були внесені до ЄРДР під № 0000004 11 січня 2020 року, постановою слідчого від 16 квітня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрито та постановою прокурора від 27 травня 2020 року постанова про закриття кримінального провадження була скасована.

Колегія суддів зауважує, що норма процесуального закону, а саме ч. 6 ст. 284 КПК України, якою встановлено строк, протягом якого прокурор має право скасувати постанову про закриття кримінального провадження, не кореспондується з нормами ст. 219 КПК України, якою встановлені строки досудового розслідування та порядок їх обчислення, а тому посилання апелянта на вимоги ч. 6 ст. 284 КПК України є некоректним.

Згідно з ч. 1 ст. 219 КПК України (в редакції Законів № 2147-VIII від 03.10.2017 та № 2617- VIII від 22.11.2018) строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Частинами другою і третьою статті 219 КПК України встановлені строки досудового розслідування, які обчислюються з дня внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру та з дня повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження.

Відомості про злочин за заявою потерпілого ОСОБА_17 були внесені до ЄРДР під № 0000004 11 січня 2020 року та це кримінальне провадження було закрито постановою слідчого від 16 квітня 2020 року.

27 травня 2020 року перший заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури скасував постанову слідчого від 16 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0000004 від 11 січня 2020 року.

Винесення прокурором постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження ніяким чином не вплинуло на обчислення строків досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000004 за правилами ч. 2 та ч. 3 ст. 219 КПК України, оскільки протягом строку, який пройшов з моменту закриття кримінального провадження до моменту скасування рішення про закриття кримінального провадження жодній особі не було повідомлено про підозру.

В апеляціях захисників не наведено обставин, які б давали підстави вважати, що у кримінальному провадженні № 0000004 від 11 січня 2020 року були порушені строки досудового розслідування, які обчислювались до дня повідомлення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про підозру або після повідомлення про підозру, а тому доводи апеляційних скарг захисників про недопустимість всіх доказів, зібраних у цьому провадженні, у зв`язку з порушення строків досудового розслідування є необґрунтованими.

Також є необгрунтованими й інші доводи апелянтів про недопустимість окремо взятих доказів.

Зокрема, доводи захисників про те, що потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не було попереджено про кримінальну відповідальність при зверненні до правоохоронних органів з відповідними заявами про вчинення стосовно них кримінальних правопорушень не можуть бути взяті до уваги з огляду на відсутність такої вимоги у КПК України при поданні заяви чи повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг захисників про недопустимість доказів, отриманих при пред`явленні для впізнання ОСОБА_9 потерпілим, зокрема ОСОБА_17 і ОСОБА_18 по фотознімках, оскільки вказані слідчі дії були проведені з дотриманням вимог ст. 228 КПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити ОСОБА_9 для впізнання потерпілим слідчий попередньо з 'ясував, чи можуть потерпілі впізнати цю особу, опитав її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вони бачили цю особу, також була з`ясована сукупність ознак, за якими проводилось впізнання.

Оскільки потерпілі впізнали ОСОБА_9 по фотографії за сукупністю ознак, то є неспроможним посилання захисників на те, що особи, які пред`являлись для впізнання по фотографіях, мали відмінний колір волосся чи на піджаку ОСОБА_9 була медаль, якої не було на одягу інших осіб, зображених на фото для впізнання.

Твердження захисту про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 28.05.2020 року, проведеного за участю потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_17 за адресою АДРЕСА_3 з мотивів порушення вимог ч. 5 ст. 240 КПК України, а саме відсутність добровільної згоди особи володільця помешкання на проведення слідчої дії не є переконливим.

Так, потерпілий ОСОБА_17 під час проведення слідчого експерименту зазначив, що помешкання, у якому він наразі проживає, належить його товаришу ОСОБА_70 , що вказує на те, що ОСОБА_71 ймовірно є власником вказаного приміщення. Водночас, потерпілий ОСОБА_17 , користуючись помешканням свого товариша ОСОБА_72 , у розумінні положень ч. 5 ст. 240 КПК України є особою - володільцем в житлі чи іншому володінні якої, здійснювався слідчий експеримент за його добровільною згодою, тому вказана слідча дія проведена у квартирі зі згоди потерпілого, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Щодо недопустимості доказів, зібраних при проведенні обшуків та слідчих експериментів у приміщенні Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області, то суд першої інстанції звернув увагу на наявність в матеріалах кримінального провадження дозволу тимчасово виконуючого обов`язки начальника Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області на проведення слідчих дій у приміщенні Кагарлицького ВП.

Обшук від 27.05.2020 року поведено без ухвали слідчого судді, однак в матеріалах кримінального провадження наявні дані про те, що слідчий після проведення зазначеного обшуку звернувся з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Відповідне рішення слідчого судді про задоволення клопотання у матеріалах кримінального провадження також наявне.

З огляду на вказані вище обставини відсутні підстави для визнання недопустимими доказами даних, отриманих про проведенні обшуку в Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області від 27.05.2020 року, а також проведенні слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_73 , потерпілої ОСОБА_36 від 25.05.2020 року та потерпілого ОСОБА_28 від 27.05.2020 року.

Доводи захисту про визнання недопустимим доказом взуття, одягу та білизни, які були добровільно надані потерпілою ОСОБА_48 відповідно до її заяви від 25.05.2020 року, то згідно з вимогами чинного КПК України потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому документи, речі, предмети тощо на підтвердження фактів, які стосуються обставин кримінального провадження, а слідчий зобов`язаний прийняти ці речі для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин.

Надані потерпілою ОСОБА_48 речі були поміщені до спеціального пакування, чим було забезпечено їхню схоронність, а у відповідних висновках експертів відображені фото упаковок з відповідними об`єктами дослідження та номерними знаками сейф-пакетів.

Та обставина, що видані потерпілою одяг, білизна та взуття не були визнані речовими доказами у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, адже КПК України не містить імперативної норми щодо визнання певних речей речовими доказами, що співвідноситься із ч. 1 ст. 84, ч. 2 ст. 91 цього Кодексу.

Водночас, видані потерпілою ОСОБА_48 речі не втратили доказової функції та були досліджені при проведенні відповідних експертиз, а тому доводи апеляційних скарг захисників про недопустимість доказів, які ґрунтуються на факті добровільної видачі потерпілою належного їй одягу та взуття, у тому числі доводи про недопустимість висновків експертиз № СЕ-19-20/173999-Б від 24.06.2020 року, № СЕ-19-20/ 16279-Б від 25.06 2020 року, № 10-20/1489 від 01.007.2020 року, № СЕ-19-20/1424 від 22.07.2020 року, № СЕ-19-20/22345-Б від 21.08.2020 року є необґрунтованими.

З таких же підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи захисту про порушення вимог кримінального процесуального закону при добровільній видачі потерпілими ОСОБА_17 та ОСОБА_28 медичних документів, які, серед іншого, були покладені в основу висновків експертів № 042-972-2020 та №042-938-2020, а також не приймає до уваги доводи апеляційних скарг про недопустимість вказаного висновку у якості доказу з мотивів, наведених в апеляціях.

Що стосується тверджень апелянта про недопустимість як доказу висновку експерта № 042/1-580-2020 відносно ОСОБА_28 , то доводи апеляції зводяться до неповноти досліджень та ненадання експертом відповідей на усі постановлені питання, що само по собі не тягне визнання висновку експерта недопустимим доказом.

Посилання захисту на недопустимість як доказу копії «Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області» з тієї підстави, що прокурор не надав суду оригіналу документа, не може бути взятим до уваги з огляду на те, що прокурор подав до суду витяг із зазначеного журналу, який був належним чином завірений посадовою особою Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області і під час дослідження вказаного доказу у суді сторони кримінального провадження не наполягали на дослідженні оригіналу документу у повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись з апелянтами у тому, що протокол огляду відеозапису від 05.06.2020 року є неналежним доказом, оскільки у вказаному протоколі зафіксовані результати огляду відеозапису, які в сукупності з показаннями потерпілого ОСОБА_28 та іншими доказами підтверджують обставини вчинення злочину відносно вказаного потерпілого.

При цьому колегія суддів не убачає підстав для визнання вказаного протоколу огляду недопустимим доказом.

Стосовно недопустимості доказів, які містяться у протоколі освідування потерпілої ОСОБА_36 від 25.05.2020 року, оскільки освідування, в порушення вимог ст. 241 КПК України, проведено у присутності понятих протилежної статі, то такі зауваження захисту є слушними, з огляду на порушення прав потерпілої.

Проте, таке порушення, з огляду на те, що потерпіла не заперечувала проти її освідування за умов, наведених у протоколі, а також не заперечувала результатів освідування, не може вважатися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, які відповідно до вимог ст. 87 КПК України може потягнути недопустимість доказів.

Щодо доводів захисту про визнання неналежними та недопустимими доказами протоколів затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 25.05.2020 року, то вказаними протоколами засвідчено процесуальну дію по затриманню вказаних осіб із зазначенням часу, місця та обставин затримання, які апелянтами не оспорюються.

Доводи апелянтів щодо недопустимості затримання стосуються порушення органом досудового розслідування порядку фіксації вилучення речей у затриманих осіб, а також порушення вимог ст. 168 КПК України щодо порядку звернення до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, що само по собі не може бути підставою для визнання недопустимими доказів, які містяться у протоколах затримання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Що стосується протоколу обшуку від 28.08.2020 року за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 , то колегія суддів погоджується з висновком про те, що вказаний обшук був невідкладним, а тому проведений без ухвали слідчого судді з наступним зверненням до слідчого судді з відповідним клопотанням.

При цьому та обставина, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР про вчинене правопорушення до моменту проведення обшуку пройшло чотири дні не може вплинути на визначення статусу обшуку, як невідкладної слідчої дії, оскільки невідкладність проведення обшуку відповідно до вимог ч. 3 ст. 233 КПК України обумовлюється не часом, який пройшов з моменту внесення відомостей до ЄРДР про вчинений злочин, а метою проведення такого обшуку.

Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимими як доказів витягів з ЄРДР, рапортів працівників поліції, постанов прокурора про визначення підслідності від 13.01.2020 року та від 27.05.2020 року, постанови прокурора Офісу Генерального прокурора від 15.10.2020 року щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, то варто зазначити, що вказані документи стосовно реєстрації та перебігу кримінального провадження не містять у собі доказів на які посилався суду вироку, тож такі доводи є неспроможними.

Колегія суддів, зважаючи на те, що у вироку суду першої інстанції докладно викладені мотиви, якими керувався суд, відмовляючи захисникам у задоволенні їх клопотань про визнання доказів неналежними та недопустимими, звертає увагу, що доводи апеляційних скарг є тотожними доводам клопотань про визнання доказів неналежними та недопустимими.

В апеляційних скаргах не наведеного доводів щодо неправильної оцінки доказів, покладених в основу вироку, окрім тих, які були предметом розгляду суду першої інстанції та щодо яких містяться відповідні висновки у вироку.

Отже, колегія суддів, погоджуючись з висновками, викладеними у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у пред`явленому звинуваченні, не убачає підстав для взяття до уваги доводів апеляційних скарг захисника щодо неналежності і недопустимості доказів, якими суд обґрунтував висновки про доведеність обвинувачення.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 як насильницьке зникнення, а саме затримання, вчинене працівником держави, з подальшою відмовою визнавати факт такого затримання за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України, а також як умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення, інших насильницьких дій, з метою примусити потерпілих вчинити дії, що суперечать їх волі, у тому числі отримати від них визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно за ч. 2 ст. 127 КК України та пособництво у зґвалтуванні, тобто вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним, оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 152 КК України кваліфіковані правильно.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 як насильницьке зникнення, а саме затримання, вчинене працівником держави, з подальшою відмовою визнавати факт такого затримання за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України, а також як умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення, інших насильницьких дій, з метою примусити потерпілих вчинити дії, що суперечать їх волі, у тому числі отримати від них визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно за ч. 2 ст. 127 КК України та зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним, оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи за ч. 1 ст. 152 КК України також кваліфіковані правильно.

Доводи захисника ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 127 КК України з посиланням на те, що вказаним законом передбачена відповідальність за заподіяння особі сильного фізичного болю чи морального страждання та не передбачено притягнення винного до кримінальної відповідальності за спричинення потерпілому тілесних ушкоджень легкого і середнього ступеню тяжкості з посиланням на висновок судово-медичного експерта № 042-972-2-2- від 23.06.2020 щодо потерпілого ОСОБА_28 є безпідставними.

Так, дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 127 КК України були кваліфіковані не лише по епізоду з потерпілим ОСОБА_28 , а й за іншими епізодами - з потерпілими ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_59 та ОСОБА_74 .

По епізоду з потерпілим ОСОБА_28 органи досудового розслідування не кваліфікували окремо дії обвинувачених за заподіяння потерпілому легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а лише за ч. 2 ст. 127 КК України.

Суд, розглядаючи провадження у межах пре`дявленого обвинувачення, та встановивши, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вчинили дії, передбачені ч. 2 ст. 127 КК України, обґрунтовано кваліфікував ці дії за вказаним законом.

Доводи захисника ОСОБА_7 про неправильну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України також не можуть бути взятими до уваги.

Так, у повідомленні про підозру від 19 жовтня 2020 року дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по епізодах насильницького зникнення були кваліфіковані лише за ч. 1 ст. 146-1 КК України, проте у викладенні фактичних обставин провадження вказувалось на вчинення таких дій обвинуваченими сумісно.

Викладення фактичних обставин провадження у повідомленні про підозру та обвинувальному акті щодо сумісності дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є однаковим, а тому посилання захисника на не співпадіння викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у повідомленні про підозру і обвинувальному акті є безпідставним.

Та обставина, що в обвинувальному акті була уточнена кваліфікація дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України не може вважатись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, як це вважає захисник.

У даному випадку суд також не вийшов за межі обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1 КК України.

Окрім того, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону захисник вважає здійснення судового провадження за відсутності потерпілих, які не були належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, проте таке твердження захисту є безпідставним.

Так, згідно з матеріалами провадження всі потерпілі та їх представники повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, у томі числі і потерпілі, які утримувались у місцях позбавлення волі: ОСОБА_28 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Потерпілі були допитані судом під час розгляду справи, а та обставина, що вони не брали участь в судових дебатах, за відсутності скарг потерпілих про порушення їх прав, не може бути підставою для скасування вироку з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Отже, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд не допустив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При призначенні обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виду і розміру покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів та їх обставини, роль кожного з обвинувачених в скоєнні злочинів, наслідки злочинної діяльності та завдану злочинами шкоду, дані про особи кожного з обвинувачених, які є раніше не судимими, їх сімейний стан, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують та покарання, і обґрунтовано призначив покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127 та ч. 1 ст. 152 КК України.

Також суд обґрунтовано призначив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань.

Доводи апеляційних скарг захисників про те, що суд не мав права визначити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань більше десяти років позбавлення волі, оскільки з інкримінованих обвинуваченим злочинів, умисним тяжким злочином є вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України, санкцією якої передбачено максимальне покарання у виді десяти років позбавлення волі, не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, згідно з вимогами ч. 2 ст. 70 КК України при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було призначено покарання за окремі кримінальні правопорушення у виді позбавленні волі в межах санкцій ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 152 КК України та при призначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопоруень застосовано принцип часткового складання призначених покарань.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 127 КК України є умисним та згідно зі ст. 12 КК України - тяжким злочином, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 КК України суд міг призначити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі межах максимального строку, встановленого для цього виду покарання в Загальній частині КК України.

Згідно зі ст. 63 КК України позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, а тому призначивши ОСОБА_9 та ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань у виді позбавлення волі на сторок 11 років, суд першої інстанції не вийшов за межі строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів не убачає підстав для скасування чи зміни вироку Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і в частині призначеного покарання.

Оскільки доводи апеляційних скарг захисників не знайшли свого підтвердження при розгляді провадження апеляційним судом, колегія суддів, вважаючи вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 законним і обґрунтованим, не вбачає підстав для його скасування.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 152 КК України та ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 146-1, ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 152 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1]Справа № 368/1301/20

Провадження № 11-кп/824/133/2024

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_75

Доповідач ОСОБА_1