головуючого судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
провадження № 51-1569 км 24
За результатами касаційного розгляду касаційну скаргу прокурора було задоволено частково, а ухвалу Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
З вищенаведеним рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції не погоджуюсь з огляду на таке.
Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду від 12 грудня 2024 року, ухваленої стосовно виправданого ОСОБА_4 , підставою для скасування вказаної ухвали суду апеляційної інстанції стало те, що цей суд, усупереч положенням, передбаченим п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), належним чином не перевірив та не спростував доводи апеляційної скарги прокурора, який не погоджувався з висновками місцевого суду щодо недопустимості протоколу огляду місця події у зв`язку з тим, що відсутня згода на проведення огляду орендаря квартири.
Відповідно до положень, передбачених статтями 433, 438 КПК, при розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із тих фактичних обставин, які встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.
Однак, з огляду на ті обставини, які встановлені судами попередніх інстанцій, вважаю, що касаційна скарга прокурора не підлягала задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Зі змісту положень ч. 1 ст. 398 ЦК вбачається, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Таким чином, зі змісту наведених вище положень КПК вбачається, що законодавцем чітко визначено отримання згоди саме особи, яка володіє житлом чи іншим володінням.
Дійсно, відповідно до положень, передбачених ч. 1 ст. 317 ЦК, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Проте, не у всіх випадках власник може бути саме особою, яка фактично володіє своїм майном.
За таких обставин, на мою думку, згода власника може мати місце саме у випадку коли власник фактично тримає це майно у себе, тобто фактично проживає та відповідно має статус фактичного (а не титульного) володільця, що, в цілому, узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 233 КПК.
Вважаю, що така позиція, в цілому, узгоджується з указаними вище положеннями КПК, ЦК, а також практикою Верховного Суду, зокрема з постановою від 31 жовтня 2019 року (справа № 346/7477/13-к, провадження № 51-1042 км 19), в якій колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, серед іншого, зазначила, що власник квартири не мав права давати дозвіл на огляд тієї частини помешкання, яку особа винаймала на той час, тому проведення цієї слідчої дії без ухвали слідчого судді чи дозволу особи, яка на правових підставах фактично користувалась цим помешканням, було безумовним порушенням права останнього на недоторканість житла.
Водночас зауважую, що при вирішення зазначеного питання слід враховувати положення, передбачені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Крім цього, звертаю увагу на те, що Європейський суд з прав людини зазначив, що вимога законності, якавипливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Тому, з урахуванням обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, вважаю, що наявність у власника статусу права володіння не свідчить про те, що він є фактичним володільцем (тобто особою, яка фактично тримає у себе майно), у зв`язку з чим, на мою думку, відсутні підстави для скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 саме з огляду на зазначене.
Суддя ОСОБА_1