Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/465/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286-1 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000354 від 16.07.2023 року стосовно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75КК України, ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України на ОСОБА_8 зобов`язано: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичні обставини цієї справи, кваліфікацію дій та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також істотним порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства при вирішенні питання щодо речових доказів, ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286-1 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, з позбавленням ОСОБА_8 права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а речовий доказ автомобіль «VOLVO V 50» реєстраційний номер НОМЕР_1 повернути не ОСОБА_12 , як зазначено у вироку, а власнику цього автомобіля ОСОБА_13 .

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, в порушення вимог ст. 65 КК України, а також положень ч.4 ст. 74 та ч. 1 ст. 75 КК України не врахував, що по даній категорії справ, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, звільнення від відбування покарання з випробуванням не допускається.

Тобто, суд на думку прокурора при призначенні ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон (ст. 75 КК України), який в даному випадку не підлягає застосуванню, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 409 та п. 2 ч.1 ст. 413 КПК України є підставою та наслідком скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та вирішення питання про речові докази.

Суд встановив і матеріалами справи підтверджується, що 15.07.2023 року близько 13 год. 20 хв. ОСОБА_8 , в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України); (п. 2.9. Водію забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (згідно виписки з акту № 2516 від 28.07.2023 - 0,31 г/дм3) та 2.1 (а) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, який був позбавлений водійським посвідченням на підставі рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15.03.2021 строком на 3 роки, здійснював 15.07.2023, експлуатацію і керування автомобілем VOLVO V 50 з реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_13 , який знаходився в технічно справному стані по автодорозі М-13 сполученням Кропивницьке-Платонове в напрямку Платонове.

ОСОБА_8 , рухаючись по вищевказаній автодорозі неподалік с.Захарівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, яка має по одній смузі руху в кожному напрямку в порушення вимог п.п. 1.2, 10.1, 12.6 (ґ) та 12.9 б) (п. 1.2 ПДР України в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів, п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, 12.6 Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51, дозволяється рух із швидкістю підпункт (ґ), 12.9 б) Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил), не переконався у відсутності транспортних засобів на смузі зустрічного руху, яким може бути створена перешкода чи небезпека, без нагальної на те потреби, не пов`язаної із забезпеченням безпеки дорожнього руху, в безпосередній близькості із зустрічним транспортним засобом, виїхав на смугу зустрічного руху при вільній своїй правій смузі руху.

ОСОБА_8 , рухаючись по вищевказаній ділянці дороги на вказаному автомобілі, маючи намір на виконання маневру обгону вантажного автомобіля MERSEDES-BENZ 814 (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_14 , який рухався по зустрічній смузі та здійснював поворот ліворуч в напрямку с. Захарівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, не переконався у відсутності транспортного засобу на смузі зустрічного руху, в порушення вимог п.п. 10.1 ПДР України (п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; 12.9 (б) Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил), змінив напрямок руху керованого ним транспортного засобу та виїхав на смугу зустрічного руху.

У цей час у зустрічному ОСОБА_13 напрямку, зі сторони Платонове в напрямку м. Кропивницький Кіровоградської області, у межах своєї смуги, рухався автомобіль CHEVROLET LACETTI (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) під керуванням ОСОБА_15 , якому була створена аварійна ситуація і, як наслідок, відбулось зіткнення транспортних засобів.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир переднього пасажирського сидіння автомобіля «CHEVROLET LACETTI (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньосуглобового перелому голівки 3 плесневої кістки правої стопи та основи проксимальної фаланги 3 пальця правої стопи, закритого вивиху 4 пальця правої стопи на рівні плесне-фалангового суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров`я.

При таких встановлених судом обставин цієї справи, дії ОСОБА_13 кваліфіковані за ч.1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача, в дебатах прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_13 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 та потерпілу ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_13 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 286-1 КК України.

Викладені у вироку районного суду висновки про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, у зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_13 , а саме порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, в апеляційній скарзі прокурором не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

За змістом положень ст.ст. 409, 413 та ст. 414 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті ) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

В даному випадку, як правильно зазначив прокурор у своїй апеляційній скарзі, згідно ч.4 ст. 74 та ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення ОСОБА_13 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки не допускається, оскільки він порушив правила безпеки дорожнього руху під час керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, в результаті потерпілій ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла однозначного висновку про те, що суд першої інстанції при звільненні обвинуваченого ОСОБА_13 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон України про кримінальну відповідальність ( ст. 75 КК), який не підлягає застосуванню ( п.2 ч.1 ст. 413 КПК ) що з урахуванням апеляційних вимог прокурора є наслідком безумовного скасування вироку та відповідно до ст. 420 КПК України, ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_13 покарання.

Крім того, суд неправильно вирішив і питання про повернення речового доказу - автомобіля «VOLVO V 50» реєстраційний номер НОМЕР_1 , замість того щоб повернути вказаний автомобіль власнику ОСОБА_13 , суд вирішив повернути його ОСОБА_12 , тим самим порушив вимоги ч.1 ст. 100 КПК України.

У запереченнях проти апеляційної скарги прокурора та під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_9 просив колегію суддів, на підставі ч.2 ст. 404 КПК України скасувати вирок суду першої інстанції та призначити обвинуваченому ОСОБА_13 за ч.1 ст. 286-1 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу.

Свою позицію адвокат аргументує тим, що крім двох пом`якшуючих обставин встановлених судом першої інстанції, існують ще цілий ряд додаткових пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступень тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_13 кримінального правопорушення.

Зокрема захисник вказує про те, що ОСОБА_13 ще до початку судового розгляду добровільно відшкодував всі завдані потерпілій ОСОБА_7 , під час досудового розслідування повністю визнав свою вину, давав правдиві свідчення, тим самим сприяв слідству у розкритті злочину.

В суді першої інстанції ОСОБА_13 також повністю визнав свою вину, у вчиненому розкаявся, обставини ДТП, які викладені в обвинувальному акті не оспорював, з потерпілою ОСОБА_7 фактично примирився, уклавши угоду про примирення.

Крім того, захисник ОСОБА_9 зазначає про те, що ОСОБА_13 займається суспільно корисної працею, працює на будівництві по домовленості, проживає разом та утримує мати інваліда 2 групи, яка страждає тяжким онкологічним захворюванням, потребує постійного догляду та серйозного лікування.

Наведені обставини, позитивні характеризуючи дані, відсутність негативних наслідків та матеріальних претензій з сторони потерпілої ОСОБА_7 , на думку сторони захисту свідчать про те, що ОСОБА_13 можливо призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу, яке хоча і не передбачено санкцією ч.1 ст. 286-1 КК України, однак буде достатнім для його виправлення та перевиховання на свободі, а не в умовах виправної колонії.

При вирішенні питання про можливість призначення ОСОБА_13 покарання із застуванням ст. 69 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю, при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

За змістом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Отже, для застосування положень ст. 69 КК України, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при цьому підлягає врахуванню і особа обвинуваченого. В іншому випадку застосування таких положень неможливе.

Правова конструкція ч.1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих покарання обставин не може автоматично тягнути застосування положень ст. 69 КК України.

Таким чином, для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Позицію щодо необхідності правильності застосування положень ст. 69 КК України Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах, зокрема у справах №724/1535/19 від 30.06.2020, №712/4384/20 від 27.04.2021, №629/2739/18 від 03.02.2021, №505/2096/19 від 13.04.2021 та ін.

В даному випадку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання врахував як обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та активне сприяння слідству у розкриття злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом не встановлено.

При цьому, з наявних у матеріалах справи та представлених стороною захисту додаткових даних вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності притягується вперше, працює по найму, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає разом з матір`ю інвалідом 3 групи, яка тяжко хворіє і потребує догляду, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, добровільно відшкодував завдані потерпілій ОСОБА_7 матеріальні збитки, у тому числі пов`язані з відновленням пошкодженого автомобіля ( т.2 а.п. 81-90)

Під час розгляду даного кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_7 просила суд призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, вказуючи на примирення та відшкодування шкоди.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів більшістю голосів вважає за необхідне додатково врахувати, як обставини, що пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_8 покарання примирення із потерпілою та добровільне відшкодування завданої шкоди та враховує наведені обставини як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Колегія суддів також додатково враховує молодий вік обвинуваченого ОСОБА_8 те, що на його утриманні знаходиться мати інвалід 3 групи.

Враховує також і висновок органу з питань пробації про те, що ОСОБА_8 , як особа не представляє реальної небезпеки для суспільства, що його виправлення можливо і без ізоляції від суспільства та вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_8 положення ст. 69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не передбаченого частиною інкримінованої йому статті КК.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, що пом`якшують покарання, думку потерпілої ОСОБА_7 , яка просить не карати обвинуваченого, повне відшкодування збитків та усунення всіх наслідків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, переконують колегію суддів, що ОСОБА_8 слід призначити більш м`яке покарання.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З огляду на викладені обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, і, з урахуванням його особи та виходячи із положень ст. ст. 50, 65 КК України, дають підстави дійти до висновку щодо можливості, на думку колегії суддів, застосування положень ст. 69 КК України - призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`якого виду покарання у виді штрафу, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України.

За переконанням колегії суддів, саме покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 й запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню з ухвалення нового вироку, згідно з яким ОСОБА_8 призначити за ч.1 ст.286-1 КК України покарання, із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., з позбавленням ОСОБА_8 права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419, 420, 424, 615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000354 від 16.07.2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч.1 ст.286-1 КК України - скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та вирішення питання про речовий доказ.

ОСОБА_8 вважати засудженим за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Речовий доказ автомобіль «VOLVO V 50» реєстраційний номер НОМЕР_1 повернути власнику цього автомобіля ОСОБА_13 .

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Кропивницького апеляційного суду може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Є окрема думка судді ОСОБА_4

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4