УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 530/2521/24

провадження № 51 - 1159 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

установив:

У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, яка, згідно інформації, наявної

у Єдиному державному реєстрі судових рішень, в межах справи № 530/2521/24 судами не постановлялася. Разом із тим, ОСОБА_4 долучає до своєї скарги іншу ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, з якою, з огляду на зміст цього рішення та касаційної скарги, останній не погоджується та просить касаційний суд її перевірити.

Відтак, з врахуванням викладеного, колегія суддів встановила, що касаційна скарга подана саме ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 березня

2025 року.

Зазначеною ухвалоюсуду апеляційної інстанції відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні

№ 0000169 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 Кримінального кодексу України (далі - КК), а також відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_4 про відшкодування витрат за відрив від звичайних занять.

Зі змісту касаційної скарги потерпілого вбачається, що останній не погоджується з ухвалою суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні його клопотання про відшкодування витрат за відрив від звичайних витрат та просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий апеляційний розгляд.

Вважає рішення суду необґрунтованим, постановленим з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке позбавило його права доступу до правосуддя, оскільки положеннями ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачено можливість оскарження рішень суду щодо процесуальних витрат для сторін кримінального провадження.

Колегія суддів (далі - Суд), перевіривши доводи касаційної скарги, долучену до неї копію судового рішення, дійшла висновку про таке.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції Україниоднією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з приписами ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом. Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Відповідно до ч. 2 вказаної норми, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першоюцієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Така законодавча позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 96 Рішення у справі "Krombach v. France"від 13 лютого 2001 року).

Зі змісту ухвали вбачається, що місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження та в задоволенні клопотання потерпілого про відшкодування витрат за відрив від звичайних занять.

Тобто, розгляд кримінального провадження по суті не завершено.

Відтак, оскаржувана ухвалаДиканського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2025 року не може бути предметом оскарження в апеляційному порядку.

За правилами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач апеляційного суду відмовляє

у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення,

яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Таким чином, приймаючи рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 суддя апеляційного суду діяв у відповідності до вимог статей 392, 399 КПК, а тому ухвалене ним рішення прийнято з додержанням закону.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду

від 19 березня 2025 року через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3