ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року

м. Київ

справа № 723/884/17

провадження № 51-6556км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання засуджених захисників прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_10 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_2,

захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

а також засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя м. Одеси,

на вирок Чернівецького апеляційного суду від 26 липня 2023 року.

Обставини справи

1. Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 вересня 2021 року засуджено за частиною 3 статті 187 Кримінального кодексу України (КК):

ОСОБА_12 - до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, крім житла;

ОСОБА_6 - до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, крім житла;

ОСОБА_11 - до позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, крім житла;

ОСОБА_13 - до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, крім житла.

2. ОСОБА_5 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 27 частиною 4 статті 187 КК у зв`язку з недоведеністю в його діях складу злочину.

3. За цивільним позовом потерпілої стягнуто солідарно з засуджених на користь ОСОБА_14 100 000 грн моральної шкоди.

4. Суд визнав доведеним, що за обставин, детально викладених у вироку, 28 вересня 2016 року ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 за попередньою змовою проникли до будинку потерпілої ОСОБА_14 у с. Годилів Сторожинецького р-ну Чернівецької області, завдали їй удари рукояткою пістолета по голові та металевим прутом по спині та ногах, заподіявши легких тілесних ушкоджень, і заволоділи грошовими коштами в сумі 100 доларів США та майном на суму 288 424,67 грн.

5. Апеляційний суд оскарженим вироком скасував вирок суду першої інстанції та засудив:

ОСОБА_11 - за частиною 4 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, крім житла;

ОСОБА_5 - за частиною 5 статті 27, частиною 4 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, крім житла, і на підставі частини 4 статті 70 КК визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців з конфіскацією всього майна;

ОСОБА_6 - за частиною 4 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, крім житла.

6. Крім цього, стягнув з кожного з них на користь потерпілої ОСОБА_14 по 96 141,56 грн матеріальної та по 33 333, 33 грн моральної шкоди.

7. Також звернув в дохід держави внесену за ОСОБА_11 заставу в розмірі 211310 грн.

8. В решті вирок залишено без змін.

Вимоги і доводи касаційних скарг

9. Захист ОСОБА_5 , посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржене рішення і закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку недоведеністю винуватості.

10. Сторона захисту стверджує, що суд апеляційної інстанції:

безпосередньо не дослідив докази і обґрунтував висновок про винуватість ОСОБА_5 припущеннями;

використав в обґрунтування вироку результати негласних слідчих дій (НСРД), які були проведені в іншому кримінальному провадженні та з порушеннями КПК;

спирався на записи спілкування в приміщенні слідчого ізолятора ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_15 з працівниками поліції, які фактично є позасудовими показаннями;

не дослідив записи телефонних розмов ОСОБА_5 з іншою особою румунською мовою і взяв до уваги переклад цих розмов, здійснений неуповноваженою особою;

в порушення статті 70 КК при частковому складанні покарань не врахував частково відбуте засудженим покарання за вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 червня 2020 року.

11. Засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 КПК, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити без зміни вирок суду першої інстанції.

12. Він стверджує, що апеляційний суд:

не розглянув обставини справи в повному обсязі і обґрунтував вирок лише показаннями потерпілої, яка неодноразово їх змінювала;

не взяв до уваги відсутність оцінки вартості викрадених речей та відсутність будь-яких документів на них;

призначаючи суму відшкодування за викрадені речі, не взяв до уваги, що частина з них була повернута потерпілій.

13. Захист ОСОБА_11 , посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 КПК, просить виключити з оскарженого вироку звернення в дохід держави застави та повернути її заставодавцю ОСОБА_16 , оскільки цей запобіжний захід перестав діяти з дня постановлення вироку судом першої інстанції, і апеляційний суд в цьому питанні вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, де не ставилось питання про стягнення застави через порушення засудженим її умов.

Позиції учасників касаційного розгляду

14. Сторона захисту підтримала доводи касаційних скарг, просила їх задовольнити.

15. Прокурор заперечила проти задоволення касаційних вимог сторони захисту та просила залишити оскаржене судове рішення без зміни.

16. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

17. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, Суд дійшов таких висновків.

Щодо доведеності вини ОСОБА_6 .

18. Суд вважає необґрунтованими доводи засудженого ОСОБА_6 щодо неповноти розгляду в суді апеляційної інстанції та обґрунтування винуватості засудженого лише показаннями потерпілої.

19. Перевіривши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності вини засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , надавши умотивовані відповіді на аргументи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту.

20. Суд апеляційної інстанції зазначив, що захист цих засуджених не заявляв клопотань про дослідження доказів під час апеляційного розгляду, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що вина засуджених підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та письмовими доказами, зокрема, протоколами обшуків, пред`явлення предметів для впізнання, відеозаписами з камер спостереження, висновками експертів.

21. Касаційна скарга ОСОБА_6 не містить доводів, які б давали Суду підстави ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій про винуватість його та засудженого ОСОБА_11 .

Щодо НСРД, проведених в іншому кримінальному провадженні

22. Суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість НСРД у зв`язку з тим, що вони були проведені в рамках іншого кримінального провадження.

23. Спірні НСРД проводились у провадженні № 0000467, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) 03 вересня 2016 року за фактом готування невстановленими особами вчинення розбійного нападу на ОСОБА_20 .

24. 20 січня 2017 року провадження № 0000467 після неодноразового об`єднання з іншими провадженнями, було об`єднано з провадженням № 0001869 за фактом крадіжки грошей в ОСОБА_21 . Того ж дня з цього провадження виділено провадження під № 0000133 по факту готування до вчинення розбійного нападу на ОСОБА_22 та ОСОБА_14 .

25. Суд уже зазначав, що якщо з кримінального провадження виділено матеріали досудового розслідування, у тому числі докази, отримані в результаті НСРД, в окреме кримінальне провадження, використання цих матеріалів у виділеному кримінальному провадженні не потребує отримання ухвали слідчого судді в порядку статті 257 КПК[1].

26. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за таких обставин використання інформації, здобутої в результаті зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, в ході якого було зафіксовано розмови ОСОБА_5 з іншою особою, не потребували дозволу слідчого судді.

27. Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє вказаний довід сторони захисту.

Щодо застави

28. Суд зазначає, що рішенням про звернення застави в дохід держави стосується інтересів заставодавця, який не оскаржував це рішення апеляційного суду. Тому Суд відхиляє цей довід касаційної скарги.

Щодо записів телефонних розмов ОСОБА_5 .

29. Як свідчить відеозапис засідання апеляційного суду 26 червня 2023 року, захисник ОСОБА_7 просив дослідити диск з записом розмови ОСОБА_5 та ОСОБА_12 . Прокурор повідомив, що розмова ведеться румунською мовою і стенограму даної розмови було складено слідчим.

30. Суддя зазначив, що на даному етапі розгляду справи не буде надаватися оцінка цьому доказу. Після дослідження інших матеріалів, апеляційним судом було з`ясовано думку всіх учасників щодо можливості завершити з`ясування обставин справи та перейти до судових дебатів. Ніхто з учасників не заперечив проти цього, підтвердивши відсутність потреби досліджувати інші докази.

31. Сторона захисту не зазначала в касаційних скаргах, що стенограма розмови не відповідає її змісту, відображеному на запису, або що сторона захисту не мала можливості ознайомитись з записом цієї розмови та надати свої заперечення у разі виявлення розбіжностей між записом і стенограмою.

32. Враховуючи викладене, Суд відхиляє цей довід сторони захисту.

Щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 .

33. Апеляційний суд спирався у своїх висновках щодо винуватості ОСОБА_5 на аудіо- та відеозаписи спілкування, яке відбулося 23 листопада 2016 року та 16 січня 2017 року між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , - з одного боку, та працівниками поліції, - з іншого.

34. На відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд визнав ці докази допустимими. Суд не погоджується з таким висновком апеляційного суду.

35. Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 258 КПК аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, який полягає у доступі до змісту спілкування в умовах, коли учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним.

36. Враховуючи усталену практику Верховного Суду з цього питання[2], спілкування засуджених з працівниками поліції з приводу обставин вчиненого розбійного нападу є різновидом допиту, який не можна визнати аудіо-, відеоконтролем в значенні статті 258 КПК, оскільки учасники такого спілкування не мали жодних підстав вважати, що це спілкування є приватним.

37. У зв`язку з чим Суд вважає обґрунтованим довід сторони захисту про недопустимість протоколів за результатами проведення НСРД (аудіо-, відео контролю осіб).

38. Суд неодноразово зазначав, що при вирішенні питання щодо достатності наданих доказів для визнання особи винуватою у вчиненні злочину суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК. Цей стандарт означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

39. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням[3].

40. Хоча суд апеляційної інстанції, крім згаданих вище записів спілкування з працівниками поліції, в обґрунтування висновку про причетність ОСОБА_5 до злочину послався на протокол про дослідження інформації, отриманої в ході зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, на показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_19 , лист начальника Личаківської ВК № 30 від 06 грудня 2016 року, однак не пояснив, яким чином ці докази поза розумним сумнівом свідчать про організацію ОСОБА_5 розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_14 .

41. Враховуючи викладене, Суд вважає, що вирок апеляційного суду підлягає скасуванню в частині визнання винуватим ОСОБА_5 та направленню в цій частині на новий розгляд у суд апеляційної інстанції.

Щодо стягнення матеріальної шкоди

42. Суд вважає обґрунтованим довід касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 щодо матеріального відшкодування, стягнутого із засуджених на користь потерпілої ОСОБА_14 .

43. З засуджених стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 288 424,67 грн, що становить суму вартості всього викраденого майна. Однак апеляційна інстанція не врахувала, що відповідно до вироку частина майна була повернута потерпілій.

44. Враховуючи викладене, Суд вважає, що рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню та направленню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Узагальнення

45. Суд зазначає, що згідно зі статтею 433 КПК він не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а тому не може усунути ці порушення.

46. Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції є останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (частина 1 статті 409 КПК), що покладає на апеляційний суд обов`язок дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених статтею 404 КПК. Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

47. Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, здійснити провадження із додержанням вимог чинного законодавства, за необхідності шляхом повторного дослідження доказів, і постановити рішення, яке відповідає положенням статті 370 КПК з урахуванням приписів статті 439 цього Кодексу.

48. У зв`язку зі скасуванням оскарженої ухвали щодо ОСОБА_5 . Суд не вважає за необхідне розглядати довід касаційної скарги щодо застосування частини 4 статті 70 КК при призначенні йому покарання.

Запобіжний захід

49. Враховуючи ступінь тяжкості злочину, у якому обвинувачуються ОСОБА_5 , наявність ризиків, які передбачено статтею 177 КПК, зокрема, можливе переховування від суду та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Суд вважає, що йому необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але на строк не більше 60 днів без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Чернівецького апеляційного суду від 26 липня 2023 року скасувати в частині засудження ОСОБА_5 за частиною 5 статті 27 частиною 4 статті 187 КК та рішення про стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_14 матеріальної шкоди і призначити в цій частині новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

В решті вирок залишити без зміни.

Обрати ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 16 травня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанова від 10 грудня 2020 року у справі № 751/602/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93595881;

[2] Постанови від 24 травня 2018 року у справі № 332/2781/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/74409389;

від 07 травня 2019 року у справі № 654/3305/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/81722323; від 03 лютого 2020 року у справі № 461/3138/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/87424239; від 05 березня 2020 року у справі № 666/5448/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/88103418; від 02 грудня 2020 року у справі № 738/2153/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93438381; від 09 грудня 2020 року у справі № 756/12749/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93505778; від 26 жовтня 2021 року у справі № 728/354/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/100919168; від 24 травня 2022 року у справі № 677/161/14-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/104694927; від 24 січня 2024 року у справі № 759/30/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/116607294; від 12 вересня 2024 року у справі № 363/3282/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/121665577;

[3] Постанови від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к; https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445; від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к; https://reyestr.court.gov.ua/Review/85238945; від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/87365803; від 02 червня 2021 року у справі № 712/5746/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/97495617; від 16 жовтня 2023 року у справі № 212/7057/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114513575; від 06 грудня 2023 року у справі № 639/3154/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/115617701;