ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 0907/7945/2012Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/817/1/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника

потерпілого ОСОБА_10

виправданого ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляціями прокурора Надвірнянської окружної прокуратури ОСОБА_8 , виправданого ОСОБА_11 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2024 року та апеляцією виправданого ОСОБА_11 на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2024 року

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Горохолино Богородчанського району Івано-Франківської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ).

У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди у розмірі 250000,00 гривень - відмовлено.

Вирішено питання речових доказів.

Органами досудового розслідування, ОСОБА_11 пред`явлено обвинувачення у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) та у використанні завідомо підробленого документу, тобто вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ).

Так, 12 квітня 1998 року за договором позики ОСОБА_11 передав у борг ОСОБА_9 3500,00 гривень, які останній вчасно не повернув. За рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.1998 року, ОСОБА_9 повинен був відшкодувати ОСОБА_11 за вказаним договором 4200,00 гривень.

Потерпілий добровільно, до набрання рішенням законної сили, повернув підсудному кошти в розмірі 3771,99 гривень, шляхом відрахування в жовтні 1998 року, вказаної суми із грошової допомоги при звільненні у фінансовому відділенні військової частини. До цього, з потерпілого на користь ОСОБА_11 , утримано ще і 328,01 гривень. Отже підсудний отримав всю суму боргу, яка була йому присуджена.

Незважаючи на це, підсудний подав заяву про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання рішення суду від 22.09.1998. Пред`явив цей виконавчий лист до виконання. На підставі виконавчого листа було розпочато стягнення коштів з рахунку потерпілого на рахунок підсудного.

Вироком Військового суду Івано-Франківського гарнізону від 23.03.2000 року, який був змінений ухвалою Військового суду Західного регіону України від 16.05.2000 року, ОСОБА_11 визнали винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.17 ч.1 ст.143 КК (в редакції 1960 року) та призначили покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік, які відповідно до ст.34 КК (в редакції 1960 року) замінено на тримання на гауптвахті на строк 50 діб.

Однак, 18 липня 2000 року ОСОБА_11 звернувся із заявою до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, вказавши завідомо неправдиву інформацію про невиконання рішення суду від 22.09.1998 року та просив видати дублікат виконавчого листа.

Отримавши відмову заступника голови суду, з метою заволодіння майном потерпілого, вступив у злочинну змову з невстановленою досудовим слідством особою, яка, діючи на користь підсудного, ввела в оману посадових осіб Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, 09.08.2001 року незаконно виготовила та без належної реєстрації, в порушення встановленого законодавством порядку, передала підсудному дублікат виконавчого листа відповідно до рішення суду від 22.09.1998 року.

Підсудний передав дублікат виконавчого листа, виданий 09.08.2001 року, до виконавчої служби для проведення примусового стягнення, повідомивши державному виконавцю ОСОБА_13 про невиконання судового рішення та вимагав негайно передати виконавчий документ у відділення Ощадного банку України для стягнення грошей з рахунку потерпілого.

На підставі отриманого дублікату виконавчого листа та усного звернення ОСОБА_11 , 15.08.2001 року державний виконавець надіслав до відділення Державного Ощадного банку для виконання дублікат виконавчого листа від 09.08.2001 року по цивільній справі №2-4058 про стягнення із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 коштів в розмірі 4200,00 гривень. Як наслідок, із рахунку ОСОБА_9 з вересня 2001 року по травень 2004 року було утримано та передано на рахунок ОСОБА_11 3592,15 гривень, якими підсудний розпорядився на власний розсуд.

Стягнення було припинено на підставі постанови слідчого від 27.04.2004 року. Такими діями, підсудного потерпілому було завдано значну майнову шкоду.

Крім цього, ОСОБА_11 при зверненні до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за видачею дубліката виконавчого листа повідомив завідомо неправдиву інформацію щодо невиконання рішення суду від 22.09.1998 року. Отримавши відмову у видачі якого, вступив у злочинну змову із невстановленою досудовим слідством особою, яка, діючи в інтересах підсудного ввела в оману посадових осіб суду та 09.08.2001 року незаконно оформила і видала без належної реєстрації підсудному підроблений дублікат виконавчого листа з порушенням встановленого ст.353 ЦПК (в редакції 1963 року) порядку його видачі.

Завідомо знаючи, що дублікат виконавчого листа є підробленим, підсудний особисто передав його державному виконавцеві для проведення примусового стягнення коштів з потерпілого.

З цим обвинуваченням органу досудового слідства суд першої інстанції не погодився і виправдав ОСОБА_11 , вказавши, що стороною обвинувачення не доведено належними допустимими та достовірними доказами, які б у своїй сукупності були достатніми для доведення винуватості підсудного згідно зі стандартом доказування поза розумним сумнівом.

Суд зазначив, що досліджені докази не підтверджують участь підсудного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень з огляду на те, що у своїй сукупності не є достатніми.

В апеляції прокурор Надвірнянської окружної прокуратури ОСОБА_8 просить вирок Надвірнянського районного суду від 24.01.2024 року щодо ОСОБА_11 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону № 2341 - III від 05.04.2001) та ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції Закону № 2341 - III від 05.04.2001) та призначити покарання:

за ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону № 2341 - III від 05.04.2001) - штраф в розмірі 1000 грн;

за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції Закону № 2341 -III від 05.04.2001)

штраф в розмірі 510 грн (30 н.м.д.г.)

На підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого у виді штрафу в розмірі 1000 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_11 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого задовольнити в повному обсязі.

Речові докази зберігати при матеріалах кримінальної справи.

Апелянт вважає, що вирок є незаконним та необґрунтованим з підстав істотного порушення кримінально-процесуального законодавства, неправильного застосування кримінального закону, однобічності та неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що суд першої інстанції не вказав підстави виправдування.

Вказує, що суд обмежився перерахунком досліджених доказів без наведення мотивів, з яких їх відкидає, не навів аналізу досліджених доказів.

Звертає увагу, що суд, порушуючи принцип усності та безпосередності судового процесу та положення ст. 323 КПК України, виправдовуючи ОСОБА_11 , не дав оцінку показанням обвинуваченого, потерпілого, свідків.

Посилається на те, що суд зазначив про наявність підстав для повернення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування, але такого рішення не прийняв, натомість виправдав обвинуваченого та допустив протиріччя у своїх висновках.

На думку апелянта, висновки місцевого суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, вважає, що суд провів однобічний аналіз поданих стороною обвинувачення доказів, зокрема видачі дубліката виконавчого листа, неправильно оцінив з цього приводу покази обвинуваченого, потерпілого свідків, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого у вироку.

Апелянт вважає, що зібраними у справі доказами вина ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 3 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341 - III) доведена повністю, проте суд окремі важливі докази винуватості не взяв до уваги.

В апеляції ОСОБА_11 просить змінити вирок Надвірнянського районного суду від 24 січня 2024 року в частині повернення оригіналу дублікату виконавчого листа від 09.08.2001 року на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 1998 року (справа №2-4058) до Івано-Франківського міського суду.

Просить винести окремі постанови на ім`я Вищої ради правосуддя та кваліфікаційної-дисциплінарної комісії прокурорів Офісу Генерального прокурора України щодо притягнення суддів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та всіх прокурорів до відповідальності, які підтримували обвинувачення щодо нього.

На думку апелянта, зі сторони суддів мали місце відповідні порушення законів при здійснення ними правосуддя та порушення прокурорами вимог КПК та КК

Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку, що речовий доказ, як дублікат виконавчого листа від 09.08.2001 року на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 1998 року (справа №2-4058) має бути залишений при матеріалах справи, оскільки такий мав судом бути повернутий до Івано-Франківського міського суду.

Окрім цього, постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року задоволено клопотання підсудного ОСОБА_11 та відновлено йому строк на подання апеляції на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.01.2024 року.

В апеляції на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року ОСОБА_11 просить змінити вказану постанову в частині зазначення його процесуального статусу не як підсудного, а як виправданого.

Вважає, що суд допустився процесуальної помилки коли в оскаржуваній постанові зазначив його процесуальний статус як підсудного.

Зазначає, що вказаним вироком його виправдано і він згідно вимог КПК України вважається виправданим.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах: прокурорів, які підтримали свою апеляцію, просять її задовольнити, заперечили апеляції ОСОБА_11 , в судових дебатах та останньому слові ОСОБА_11 в судових дебатах його захисника ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляції, просять їх задовольнити, заперечили апеляцію прокурора, в судових дебатах потерпілого ОСОБА_9 , його представника ОСОБА_10 , які підтримали апеляцію прокурора, заперечили апеляції ОСОБА_11 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом статті 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 327 КПК України 1960 року - виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Висновки суду про відсутність достатніх доказів участі ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, ґрунтуються на досліджених в суді першої інстанції доказах, відповідають фактичним обставинам справи.

З досліджених судом першої інстанції доказів убачається, що обвинувачення відносно ОСОБА_11 за ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) ґрунтуються на його показаннях, показаннях потерпілого ОСОБА_9 , свідків, матеріалах цивільної справи №2-4058, інших письмових доказах, яким суд надав правильну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та їх достатності для прийняття відповідного процесуального рішення за результатами розгляду даного кримінального провадження.

Суд дійшов правильного висновку, що такі докази не підтверджують участі ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому злочинах, оскільки у своїй сукупності не є достатніми.

Так, ОСОБА_11 заперечив вину у пред`явленому обвинуваченні, вказав, що в квітні 1998 року позичив ОСОБА_9 3500,00 гривень, що підтверджується договором позики. Оскільки потерпілий своєчасно не повернув гроші, він пред`явив позов про стягнення з потерпілого боргу.

Зазначив, що в ході судового розгляду цивільної справи №2-4058, суд оголосив перерву і надав сторонам можливість мирно врегулювати спір. Тоді, вони домовилися, що потерпілий поверне йому борг в розмірі 8400,00 гривень, із яких 4200,00 гривень - добровільно із грошового забезпечення, а решту суми на підставі виконавчого листа.

Вказав, що така сума була визначена з метою компенсувати йому інфляційні втрати, а також розумів, що потерпілий не поверне йому 15000,00 гривень і погодився на отримання частини цієї суми.

Після продовження судового розгляду він зменшив позовні вимоги до 4200,00 гривень, відповідно до домовленості. Суд його позов задовольнив та стягнув із потерпілого на його користь 4200,00 гривень.

Надалі, до набрання законної сили рішення суду, він отримав з грошового забезпечення потерпілого обумовлену суму в приміщенні фінансової частини на виконання позасудової домовленості, тому добросовісно вважав, що потерпілий передав ці кошти на виконання домовленості, а не на виконання рішення суду.

Зазначив, що ці кошти він отримав від потерпілого у присутності державного виконавця, оскільки на рахунки потерпілого на той час був накладений арешт у зв`язку з невиконанням потерпілим фінансових зобов`язань.

Дем`янів вказав, що добросовісно вважав, що має право на підставі рішення суду стягнути з потерпілого присуджену суму, тому звернувся із заявою в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області про видачу виконавчого листа та пред`явив його до виконання.

Вказав, що за вчинення таких дій його було засуджено вироком військового суду, який він не оскаржив, так як на нього чинили тиск, і вирок набрав законної сили.

Проте вважав, що має право на отримання коштів за рішенням суду, тому знову подав заяву про видачу йому виконавчого документа на примусове виконання рішення суду в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області, який у відповіді вказав, що виконавчий документ на примусове виконання такого рішення вже було йому видано.

Оскільки цей виконавчий документ знаходився в матеріалах кримінальної справи, він звернувся у військовий суд з метою отримання виконавчого листа з матеріалів кримінальної справи. Йому роз`яснили право звернутися до суду, який ухвалив рішення у цивільній справі.

Тоді, він знову звернувся з заявою в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області і у листопаді 2000 року йому видали виконавчий документ.

Цей виконавчий документ був пред`явлений до примусового виконання. Незабаром державний виконавець повідомив йому, що виконавчий документ було втрачено. В який спосіб був отриманий дублікат виконавчого листа, про який йде мова у обвинувальному висновку, йому невідомо. Вважає, що виконавча служба вирішила це питання з судом і в обхід встановленого порядку була здійснена підміна виконавчого документа.

Вказав, що виконавчий документ, який він пред`являв до виконання, був виданий не секретарем суду ОСОБА_17 , а іншим секретарем суду, проте ким не пригадує.

Зазначив, що заяви на видачу дубліката виконавчого листа у 2001 році не писав. Така заява відсутня як у матеріалах цивільної справи так і у матеріалах кримінальної справи.

Вважає, що між ним та потерпілим наявні цивільні правовідносини з повернення коштів на підставі договору позики, подія злочину в його діях відсутня.

Потерпілий ОСОБА_9 підтвердив, що в 1998 році він позичив у ОСОБА_11 1500,00 доларів, про що було укладено договір позики. Кошти не повернув, тому ОСОБА_11 звернувся в суд.

В ході розгляду цивільної справи вони домовилися, що заборгованість за договором буде становити 4200,00 гривень із врахуванням індексу інфляції, оскільки відповідно до умов договору позики кошти були надані у позику у гривнях з прив`язкою до курсу долара. Інших домовленостей в них не було.

Вказав, що зобов`язання відповідно до рішення суду перед ОСОБА_11 виконав у фінансовій частині військової частини при звільненні.

Зазначив, що у 2000 році переїхав в Чернігівську область і, отримуючи пенсійне забезпечення у вересні 2001 року дізнався, що з його пенсії утримуються кошти на користь ОСОБА_11 по виконавчому листу на підставі рішення суду.

Оскільки ОСОБА_11 вже втретє намагався стягнути із нього гроші за тим самим договором позики, він через свого представника звернувся із заявою в міліцію про вчинення злочину, оскільки вважав, що діями ОСОБА_11 йому була завдана шкода у розмірі 3657,18 гривень.

Після звернення в міліцію помітив, що на його пенсійний рахунок неправомірно стягнені гроші повернули. Вважає, що ці кошти йому повернув ОСОБА_11 ..

З показів свідка ОСОБА_18 убачається, що з 1998 року до 2003 року він перебував на посаді заступника голови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області і до його посадових обов`язків входило підписання процесуальних та інших документів у разі відсутності судді, який розглядав справу.

Вказав, що до встановленої на той час процедури дублікат виконавчого листа видавали на підставі заяви сторони та ухвали суду за результатами розгляду такої заяви.

Ствердив, що підписати дублікат виконавчого листа без ухвали суду не міг, а те що дублікат виконавчого листа підписаний ним, то вважає, що слово "дублікат" на документі вписали після його підписання.

Свідок зазначив, що на той час працівники канцелярії готували виконавчі документи та приносили на підпис у великій кількості, і з урахуванням часу який пройшов, не пам`ятає хто готував виконавчий документ та приносив його на підпис.

Як вказала свідок ОСОБА_17 (попереднє прізвище ОСОБА_19 ), працювала на посаді секретаря Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в період видачі дубліката виконавчого листа.

Пояснила, що для видачі дубліката виконавчого листа сторона мала звернутися з заявою. Чи готувала вона дублікат виконавчого листа, не пам`ятає, оскільки пройшов значний час.

Зазначила, що якщо у матеріалах справи є дублікат виконавчого листа з її підписом, то вона його виписала.

Вказала, що не сприяла ОСОБА_11 в отриманні дубліката виконавчого листа, у змові з ним не перебувала, неправомірної вигоди не отримувала і останній на неї жодним чином не впливав.

Як пояснила свідок, заява про видачу виконавчого документа надходила у канцелярію суду. Після реєстрації її передавали на резолюцію голови суду. В залежності від того, кому саме з секретарів суду було доручено виконання заяви згідно з резолюцією, заяву передавали відповідному секретарю суду для виконання. Після виконання заяву передавали в канцелярію.

Причину відсутності заяви вказала, що не може пояснити, але заяву на виконання отримував не обов`язково той працівник канцелярії, який її приймав.

Як ствердив свідок ОСОБА_13 , у нього в провадженні, як у державного виконавця, у 2001 році перебувало виконавче провадження про стягнення з потерпілого на користь ОСОБА_11 коштів.

Свідок підтвердив, що виконавчий лист на примусове виконання рішення суду було втрачено за обставин, яких не пригадує. На заміну втраченого виконавчого листа ОСОБА_11 подав дублікат виконавчого листа.

Як ствердив свідок, отриманий дублікат документа не передав на реєстрацію, а відправив для здійснення стягнення. На той час виконавче провадження відкривали або з ініціативи суду, або з ініціативи стягувача. Виконавче провадження, про яке йде мова, було відкрите на підставі дубліката виконавчого листа.

Вказав, що виконавчі документи надходили у канцелярію, працівники якої приносили їх на резолюцію керівнику, а потім під підпис передавали державним виконавцям.

Коли первинний документ було втрачено - не пам`ятає, однак якщо у журналі вказано, що виконавчий документ надійшов з суду, то це відповідає дійсності. Вказав, що в банк надсилав на виконання виконавчий лист двічі.

Свідок ОСОБА_20 зазначив, що працював на посаді державного виконавця з 2002 року до 2004 року. Йому були передані виконавчі провадження, які до нього вів державний виконавець ОСОБА_13 .

Повідомив, що про хід здійснення виконавчого провадження нічого повідомити не може, оскільки не пам`ятає.

Надаючи оцінку показанням підсудного, потерпілого та свідків суд дійшов правильного висновку, що в сукупності з іншими доказами вони не доводять винуватість ОСОБА_11 в інкримінованих злочинах.

Так, зокрема, з матеріалів цивільної справи №2-4058 убачається, що між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_11 позичив ОСОБА_9 3500,00 гривень на 1 місяць та у разі прострочення виконання зобов`язання за договором позичальник сплачує неустойку у розмірі 20% грошової суми від загальної суми кожного місяця, можливий рівень інфляції сплачується позичальником.

12.08.1998 ОСОБА_11 пред`явив позов до ОСОБА_9 про стягнення коштів у розмірі 3500,00 гривень за договором позики, суми неустойки, передбаченої у п.8 вказаного договору і 19.08.1998 суд вжив заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на грошове забезпечення ОСОБА_9 у в/ч НОМЕР_1 .

Суд встановив, що під час розгляду цивільної справи №2-4058 11.09.1998 в судовому засіданні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (що стверджує протокол) ОСОБА_9 позов визнав частково, вказав, що отримав від ОСОБА_11 кошти у розмірі 3500,00 гривень для спільного знайомого та погодився повернути Дем`яніву 3000,00 гривень, оскільки частину коштів ОСОБА_11 сплатив. Зазначив, що вони з ОСОБА_11 домовилися, що позика буде безвідсотковою і ОСОБА_11 оцінював суму боргу у 5000,00 гривень. Після перерви у судовому засіданні 22.09.1998 ОСОБА_11 змінив позовні вимоги і просив стягнути 4200,00 гривень і ОСОБА_9 визнав позов.

22.09.1998 у цивільній справі №2-4058 суд задовольнив позов, стягнув з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 4200,00 гривень. Вказане рішення набрало законної сили 02.10.1998. 11.11.1998 ОСОБА_11 отримав два виконавчі листи та 17.11.2000 - дублікат виконавчого листа.

Суд з`ясував, що за період 2000-2004, відповідно до журналу обліку передачі виконавчих документів, виконавчі листи по цивільній справі №2-4058 на виконання не передавалися, а 07.08.2001 заяву ОСОБА_11 було передано ОСОБА_21 09.08.2001.

Суд взяв до уваги, що в матеріалах справи наявна інформація про проведення досудового розслідування у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ст.83 КК України (1960 року).

Відповідно до вироку Військового суду Івано-Франківського гарнізону від 23.03.2000 - ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.83 КК України (1960 року), а саме у тому, що він 11.11.1998 з метою заволодіння коштами шляхом шахрайства звернувся в канцелярію Івано-Франківського міського суду, де повідомив завідомо неправдиві дані про невиконання рішення суду від 22.09.1998, отримав виконавчий лист на суму 4200,00 гривень та пред`явив його до виконання. Вказаний виконавчий лист було відкликано за скаргою ОСОБА_9 ..

12.03.1999 ОСОБА_11 повторно звернувся у виконавчу службу та вказав, що за цим виконавчим листом не доотримав 328,01 гривень і просив їх стягнути. У зв`язку з цим, з рахунку ОСОБА_9 на рахунок ОСОБА_11 було перераховано 167,28 гривень.

Суд з`ясував, що 31.03.2000 на підставі ухвали у справі №2-4285 на майно ОСОБА_9 було накладено арешт з метою забезпечення стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 боргу у розмірі 950,00 гривень на виконання рішення суду від 13.07.2001 у справі №2-525.

Суд також встановив, що 18.07.2000 ОСОБА_11 подав заяву в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області про видачу виконавчого листа (на підставі рішення від 22.09.1998). Його заяву в суді було зареєстровано 19.07.2000 за №5225.

Відповідно до оригіналу заяви після слів "прошу видати" дописано слово "дублікат", а "виконавчий лист" виправлено на "виконавчого листа".

Як повідомили ОСОБА_11 , що він вже отримав виконавчий лист у цій справі та може його пред`явити до виконання у виконавчу службу.

Подаючи 25.10.2000 заяву про видачу виконавчого листа до Військового суду Івано-Франківського гарнізону, ОСОБА_11 зазначив, що виконавчий лист потрібний для подальшого вирішення цивільної справи №2-4058.

У відповіді ОСОБА_11 повідомили, що для вирішення цього питання йому слід звернутися в суд, який видав виконавчий лист.

В зв`язку з цим, 30.10.2000 ОСОБА_11 повторно звернувся в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі №2-4058, в якій вказав, що виконавчий лист є речовим доказом і зберігається у справі, яку розглядав Військовий суд Івано-Франківського гарнізону, проте рішення у справі №2-4058 вважає не виконаним, оскільки кошти, що були йому повернені ОСОБА_9 не були передані на виконання рішення суду від 22.09.1998.

09.08.2001 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було видано дублікат виконавчого листа у справі №2-4058 щодо стягнення з потерпілого на користь підсудного 4200,00 гривень на підставі рішення від 22.09.1998, яке набрало законної сили 02.10.1998. Дублікат виконавчого листа підписаний суддею та секретарем суду (без зазначення прізвищ). На дублікаті виконавчого листа є печатка суду. Слово "дублікат" написане вручну у правому верхньому куті. При оформленні даного дублікату виконавчого листа було використано бланк виконавчого листа за формою №1.

З повідомлення №3226 від 21.11.2005, дублікат виконавчого листа у справі №2-4058 могла виписати секретар суду ОСОБА_22 .

Суд встановив, що виконавчий лист №2-4058 надійшов з Івано-Франківського міського суду у відділ ДВС у серпні 2001 та був переданий під підпис державному виконавцю.

Відповідно до витягу з журналу реєстрації виконавчих документів за №1448 13.07.2001 року надійшов виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 4200,00 гривень (Івано-Франківський міський суд №2-4058 02.10.1998), який 10.10 було надіслано у Ощадбанк. (т.2 а.с. 17-18).

Як з`ясовано, 09.08.2001 державний виконавець ОСОБА_13 відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 09.08.2001, що підтверджує постанова про відкриття виконавчого провадження (за ініціативою суду), а відповідно до розпорядження від 15.08.2001, яке банк отримав 16.08.2001, державний виконавець ОСОБА_13 направив для виконання виконавчий лист від 09.08.2001 у справі №2-4058 з вказівкою розпочати стягнення з 01.09.2001.

З 01.09.2001 до 02.02.2003 з рахунку ОСОБА_9 було списано за виконавчим документом 3657,18 гривень. Згідно видаткових ордерів ОСОБА_11 знімав кошти з рахунку № НОМЕР_2 .

Надаючи оцінку доказам у справі, в їх сукупності, суд підставно взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 25.11.2009 року, які були підставою скасування попереднього рішення у даній справі, відповідно до яких слід встановити на підставі якого процесуального документа було видано дублікат виконавчого листа від 17.11.2000 та встановити законність підстав стягнення коштів з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 ..

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів на встановлення вказаних обставин.

Так, суд врахував, що свідки не змогли пригадати зазначені обставини у зв`язку з тривалістю розгляду даної справи.

Суд вірно встановив, що досліджені матеріал цивільної справи №2-4058 не містять документів, які б підтверджували, що перед видачею дублікатів виконавчого листа відбувалося судове засідання та були постановлені ухвали про видачу дубліката виконавчого листа, як це передбачено ст. 353 ЦПК 1963 року.

Суд правильно вказав, що ОСОБА_11 отримав дублікат виконавчого листа тільки один раз 17.11.2000, що стверджують письмові докази, а заява, яка була подана ОСОБА_11 18.07.2000 на видачу виконавчого листа, копія якої наявна в матеріалах справи, була виправлена, у ній було дописано слово "дублікат", оригінал якої у матеріалах цивільної справи відсутній, як і відсутні документи результату розгляду заяви ОСОБА_11 від 25.10.2000 про видачу виконавчих листів у справі №2-4058.

При цьому суд правильно вказав, що на даній заяві відсутня резолюція щодо її виконання, та в ході судового слідства не встановлено особу, якій було доручено її виконання.

Як встановив суд, у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_11 про видачу йому дубліката виконавчого листа у серпні 2001 року та відсутнє рішення суду за результатами розгляду вказаної заяви.

Суд правомірно взяв до уваги покази свідка ОСОБА_18 , відповідно до яких, на його думку, слово "дублікат" на виконавчому документі від 09.08.2001 було дописане після того, як він його підписав, вказавши, що підпис на дублікаті виконавчого документа без відповідної ухвали про його видачу він би не поставив.

Суд вірно врахував показання свідка ОСОБА_17 , яка ствердила, що видати виконавчий документ вона могла тільки на підставі заяви, а за відсутності заяви стягувача, виконавчі документи не видавала.

Cуд підставно критично оцінив показання свідка ОСОБА_13 , який зазначив, що отримав дублікат виконавчого листа від ОСОБА_11 , оскільки з досліджених письмових доказів наявних у матеріалах справи (т.1 а.с. 328) встановлено, що - з суду виконавчі листи на примусове виконання рішення у справі №2-4058 в період з 2000-2004 не передавалися; (т.2 а.с. 17-18) - виконавчий документ у справі №2-4058 на виконання надійшов з Івано-Франківського міського суду; (т.1 а.с. 143) - у серпні 2001 року виконавчий лист у справі №2-4058 на виконання надійшов з Івано-Франківського міського суду; у постанові про відкриття виконавчого провадження вказано "за ініціативою суду".

Суд правильно зауважив, що свідок ОСОБА_13 не зміг пояснити обставини втрати виконавчого документа, який був виданий у листопаді 2000 року, не зміг пояснити чому він отримав дублікат виконавчого листа від стягувача, хоча у встановленому законом порядку подання такого документу здійснюється через канцелярію ВДВС з обов`язковою реєстрацією виконавчого документу у журналі обліку, а відразу відправив його на виконання.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що під час проведення досудового слідства неповно встановлені обставини вчинення кримінальних правопорушень, які не можуть бути усунені в ході судового розгляду, а збирання додаткових доказів вичерпані, оскільки з моменту вчинення кримінальних правопорушень пройшло більше 20 років і 15 років тому кримінальну справу направляли на додаткове розслідування, в ході якого не було усунуто прогалини у встановленні обставин, які підлягають доказуванню. Тому твердження апелянта, що суд зазначив про наявність підстав для повернення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування, проте такого рішення не прийняв, а виправдав обвинуваченого, чим допустив протиріччя у своїх висновках, є необґрунтованим, оскільки суд свої висновки належним чином вмотивував та правильно вказав, що ОСОБА_11 , який більше 20 років зазнає кримінального переслідування, відповідно до ст. 6 ЄКПЛ, має бути забезпечено право на розгляд його справи протягом розумного строку.

Так, суду не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, зазначених в обвинувальному акті. Зокрема, відсутні докази, що - ОСОБА_11 подав заяву про видачу йому дубліката виконавчого листа у справі №2-4058 у серпні 2001 року; з метою заволодіння майном потерпілого, вступив у злочинну змову з іншою особою, яка діючи на його користь, ввела в оману посадових осіб Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, 09.08.2001 незаконно виготовила дублікат виконавчого листа без належної реєстрації, в порушення встановленого законом порядку його виготовлення; отримав від цієї особи дублікат виконавчого листа від 09.08.2001 та, знаючи, що цей документ є завідомо підробленим, передав дублікат виконавчого листа для проведення примусового стягнення.

Разом з тим, наявні докази спростовують факт передачі виконавчого документа від 09.08.2001 ОСОБА_11 державному виконавцю ОСОБА_13 для примусового виконання.

Колегія суддів вважає, що висновки суду про виправдування ОСОБА_11 зроблені на підставі ретельного, повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи. Матеріали справи не містять обставин, що можуть викликати сумніви в правильності рішення суду, чи суперечливих доказів, які б суд невмотивовано відкинув, а тому доводи апелянта, що вирок є незаконним та необґрунтованим з підстав істотного порушення кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, однобічності та неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та неправильно оцінив покази обвинуваченого, потерпілого свідків, є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що винуватість ОСОБА_11 ґрунтується лише на припущеннях та на доказах, які, поза розумним сумнівом, не доводять його винуватість.

Будь-яких інших доказів, в тому числі клопотань про допит будь-яких інших свідків, дослідження додаткових письмових доказів чи речей, які б вказували на доведеність винуватості ОСОБА_11 в інкримінованих йому злочинах, прокурором суду не надано.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року "Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку", при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Оскільки прокурором не доведено поза розумними сумнівами винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даної кримінальної справи у відповідності до положень ст.22 КПК України, зберігаючи неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши, надані докази, давши їм належну оцінку, прийшов до правильного висновку про виправдування ОСОБА_11 за недоведеністю його винуватості належними допустимими та достовірними доказами.

Необґрунтованими є твердження апелянта, що суд не вказав підстави виправдування ОСОБА_11 , оскільки у вироці зазначено, що досліджені докази не підтверджують участь підсудного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, недоведено його винуватості належними допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Колегія суддів враховує, що підстави виправдування рівнозначні за правовими наслідками, оскільки вироком, що постановляється іменем держави, підсудний визнається невинуватим і реабілітується.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про виправдування ОСОБА_11 , тому правомірно відмовив у задоволенні цивільного позову.

Вирішуючи питання про речові докази суд правомірно документи, які є речовими доказами у кримінальній справі, в тому числі документи виконавчого провадження (т.1 а.с. 162, 163, 172-174) залишив у матеріалах кримінальної справи, підставно зазначивши, що згідно зі ст.81 КПК України 1960 року спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішуються у порядку цивільного судочинства. Тому твердження апелянта ОСОБА_11 про те, що дублікат виконавчого листа від 09.08.2001 року на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 1998 року (справа №2-4058) мав судом бути повернутий до Івано-Франківського міського суду, є необґрунтованим.

Щодо вимог апелянта ОСОБА_11 про постановлення та направлення окремої ухвали до дисциплінарних органів про притягнення суддів, прокурорів до відповідальності з підстав можливого, на його думку, порушення ними законів під час досудового та судового провадження справи, то такі є безпідставними, оскільки такі обставини не встановлені судом у ході судового розгляду кримінальної справи, а апелянт та його захисник не навели конкретних фактів порушення норм КПК України 1960 року. При цьому суд роз`яснив, що ОСОБА_11 не позбавлений права подати в правоохоронні органи заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення чи ініціювати питання щодо здійснення дисциплінарного провадження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим, який слід залишити без змін, а апеляції без задоволення.

Посилання апелянта ОСОБА_11 на те, що суд в постанові Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року неправильно вказав його процесуальний статус підсудний, а не виправданий, то такі твердження заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст. 348 КПК України 1960 року апеляцію мають право подати, в тому числі - виправданий.

Враховуючи наведене, оскаржувану апелянтом постанову слід змінити.

Керуючись ст.ст. 362, 365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляцію прокурора Надвірнянської окружної прокуратури ОСОБА_8 та апеляцію виправданого ОСОБА_11 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2024 року - залишити без задоволення, а вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_11 - без змін.

Апеляцію виправданого ОСОБА_11 на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року, якою відновлено ОСОБА_11 строк на апеляційне оскарження вироку суду- задовольнити.

Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року, якою відновлено ОСОБА_11 строк на апеляційне оскарження вироку суду змінити.

Зазначену в постанові вказівку суду на процесуальний статус підсудний ОСОБА_11 змінити на виправданий ОСОБА_11 ..

В решті постанову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді