УХВАЛА

іменем україни

21 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 638/1558/24

провадження № 51-5716 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 травня 2024 року, залишеним без змін 30 вересня 2024 року Харківським апеляційним судом,ОСОБА_5 було засуджено за ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин відкритої відмови виконати наказ начальника в умовах воєнного стану.

Як установив суд, 12 грудня 2023 року в с. Борова Ізюмського району Харківської області під час проходження військової служби всупереч статтям 17, 65 Конституції України, статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, статей 11, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби збройних сил України, статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України солдат ОСОБА_5 у присутності особового складу роти відкрито відмовився виконати наказ командира взводу, за яким мав підготувати вогневу позицію з метою створення нових інженерно-фортифікаційних споруд (закритої вогневої позиції, траншей, ходів, перекритих щілин, бліндажів тощо), чим підірвав боєготовність та боєздатність 1 стрілецької роти військової частини.

У касаційній скарзі, за її змістом, захисник, посилаючись на несправедливість призначеного засудженому покарання через суворість, просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) змінити згадані судові рішення, застосувати до ОСОБА_5 інститут умовного звільнення відповідно до ст. 75 КК. За твердженням скаржника, місцевий суд, обираючи захід примусу, який належить відбувати реально, не додержав приписів статей 50, 60 КК, залишив поза увагою, що засуджений відмовився виконувати наказ через релігійні переконання, про таке неодноразово повідомляв командира військової частини в рапортах від 22 серпня та 26 листопада 2023 року й просив перевести його на посаду, не пов`язану з використанням зброї проти інших людей. На думку автора скарги, ці конкретні обставини справи у поєднанні з установленими і вказаними у вироку даними про особу засудженого слугують для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, натомість апеляційний суд також не зважив на зазначене.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність юридичної оцінки діяння за ч. 4 ст. 402 КК у касаційній скарзі, з огляду на заявлену в ній вимогу, не оспорюються.

Аргументи захисника про надмірну суворість і несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання через те, що його належить відбувати реально, є неспроможними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, котра вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За змістом ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами та класифікацією злочинів (ст. 12 КК), а й з обставинами кримінального провадження і суспільною небезпечністю конкретних діянь, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Обираючи ОСОБА_5 захід примусу, зокрема вирішуючи питання про порядок його відбування, суд дотримався наведених законодавчих положень.

Як убачається з копії вироку, суд відповідно до ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що належить до категорії тяжких; особу ОСОБА_5 , котрий не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину, є членом Церкви євангельських християн-баптистів. Зважив суд і на відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також узяв до уваги негативну характеристику за місцем служби засудженого, за якою останній неодноразово відмовлявся виконувати накази командира.

З огляду на все це суд першої інстанції дійшов переконання про неможливість досягти мети попередження нових кримінальних правопорушень та виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і з додержанням принципу індивідуалізації призначив йому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 402 КК.

Крім того, аналогічні за змістом доводи про надмірну суворість покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у змагальній процедурі належно розглянув апеляційну скаргу сторони захисту і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.

Що стосується посилань в касаційній скарзі на неврахування судом релігійних переконань ОСОБА_5 , через які останній відмовився від виконання наказу, то їх не можна визнати прийнятними.

Обов`язкової заміни військової служби альтернативною (невійськовою) під час дії воєнного стану чинним законодавством не передбачено. Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав та свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей (постановаКасаційного кримінального суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22).

Водночас за встановленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, наказ командира, який відмовився виконувати ОСОБА_5 , полягав у підготовці вогневої позиції з метою створення нових інженерно-фортифікаційних споруд (закритої вогневої позиції, траншей, ходів, перекритих щілин, бліндажів тощо), тобто не був безпосередньо пов`язаний із використанням зброї проти інших людей. Отже, його виконання поза зв`язком із релігійними міркуваннями.

Таким чином правових підстав вважати обраний ОСОБА_5 захід примусу явно несправедливим через суворість не вбачається, а посилання в касаційній скарзі на протилежне є необґрунтованими.

Оскільки зі скарги, доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 8 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6