УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 148/2448/23

провадження № 51-244 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного судувід 30 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного судувід 30 жовтня 2024 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_4 вирішено не обирати.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 29 жовтня 2023 року, близько 15 год 30 хв., у період дії воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, з подальшим його продовженням, переконавшись, що за її діями ніхто не стежить, проникла до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та діючи умисно, з метою власного збагачення, вчинила крадіжку майна ОСОБА_5 на загальну суму 24 938, 55 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяла потерпілій матеріального збитку на вказану суму.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування доводів вказує, що призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції і залишене без змін апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 75 КК України є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винної. На його думку, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв`язку з чим неповнолітній ОСОБА_4 не було призначено більш м`яке покарання ніж передбачене санкцією ч. 4 ст.185 цього Кодексу. Зокрема, стверджує, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, серед іншого, є визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а також відшкодування завданої злочином шкоди. Крім цього зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував думку потерпілої, яка претензій матеріального та морального характеру до засудженої не мала і просила суд не карати її суворо.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 4 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому оскаржуване судове рішення в цій частині не перевіряється.

Стосовно доводів прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченої, яка посередньо характеризується за місцем проживання та негативно за місцем навчання, умови її життя і виховання, стан здоров`я, ставлення до вчиненого, повне визнання вини, відсутність претензій зі сторони потерпілої, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення злочину у неповнолітньому віці, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги особливість кримінальної відповідальності і покарання неповнолітніх, передбачених Розділом ХV КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе при призначенні їй покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, від відбування якого обвинувачену слід звільнити, на підставі ст. ст. 75, 104 цього Кодексу.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення місцевого суду та пом`якшити призначене ОСОБА_4 покарання, шляхом застосування до неї приписів ст. 69 КК України і подальшого призначення покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік. За результатами розгляду вказаної скарги суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

В обґрунтування апеляційний суд вказав, що призначаючи ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував всі обставини, на які посилається сторона обвинувачення, та з огляду на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченої, а також висновок досудової доповіді органу пробації, згідно якого виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства за умов спільних зусиль неповнолітньої обвинуваченої, її сім`ї та відділу з пробації, ризик повторного вчинення кримінального правопорушення середній, вважав, що виправлення останньої дійсно можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначене судом першої інстанції покарання є справедливим.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінальних правопорушень) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

На переконання колегії суддів касаційного суду, за обставинами цього кримінального провадження, хоча і встановлено наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, однак відсутні підстави вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. ст. 412-414 КПК України, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання ніж передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, відповідно до приписів ст. 69 цього Кодексу. На думку Суду, за встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженої, призначене ОСОБА_4 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та визначенні порядку його відбування, прокурором у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного судувід 30 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3