УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 523/17950/18

провадження № 51-4358ск23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жмеринка Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 30 березня 2012 року за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 02 серпня 2017 року у зв`язку із відбуттям строку покарання,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.187 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року ОСОБА_4 засуджено ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років і 6 місяців із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років і 6 місяців із конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі положень ч. 5 ст. 72 цього Кодексу зараховано ОСОБА_4 у строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення за період з 29 січня 2019 року до дня набрання вироком законної сили у співвідношенні одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 15 000 грн.

Цим же виром ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 10 000 грн.

Судом визнано винуватим та засуджено ОСОБА_4 за вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України за обставин детально викладених у вироку.

Як встановлено судом, близько 04 год 01 липня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку №8 по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі, діючи за попередньою змовою, групою осіб, з корисливих мотивів, маючи умисел на вчинення розбійного нападу із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вирішили заволодіти майном раніше незнайомого ОСОБА_5 . Реалізуючи зазначене ОСОБА_4 підійшов до потерпілого та завдав йому удар рукою у ліву частину голови. ОСОБА_6 , знаходячись поблизу потерпілого, також завдав йому декілька ударів по голові, чим усунув можливий опір останнього. Внаслідок зазначених дій ОСОБА_5 було спричинено легке тілесне ушкодження, що потягло розлад здоров`я понад шість днів, але не більше трьох тижнів. Під час нападу ОСОБА_4 зірвав із шиї ОСОБА_5 золотий ланцюжок, вартістю 26000 грн, після чого обвинувачені майном розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, близько 22 год 10 хв. 18 листопада 2018 року ОСОБА_4 , перебуваючи в торгівельному приміщенні супермаркету «Сільпо», розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова,44, шляхом вільного доступу взяв із полиць та приховав під одягом належні ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» продукти харчування загальною вартістю 220 грн 50 коп., після чого пройшов з товаром повз каси, без розрахунку, та направився до виходу із супермаркету, де його було затримано працівниками охорони магазину.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Цією ж ухвалою апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задоволено та вирок суду першої інстанції від 21 липня 2020 року в частині призначення основного покарання ОСОБА_6 змінено. Зокрема ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2023 року ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2024 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_9 , вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року скасовано в частині засудження ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України і провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК та звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання.

ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду на застосування при призначенні покарання ОСОБА_4 положень ст. 70 КК України.

Призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років 6 місяців, із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк покарання, строк його попереднього ув`язнення з 18 грудня 2023 року по 25 жовтня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та його особі внаслідок суворості. Просить змінити вирок та ухвалу апеляційного суду і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 1 КК України, у виді позбавлення волі на 6 років 8 місяців, із конфіскацією належного йому на праві власності майна та виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду на застосування положень ст. 70 КК України. В обґрунтування своїх вимог указує на те, що суди, при призначенні йому покарання надали неналежну оцінку даним про його особу, а саме те, що він у суді апеляційної інстанції визнав повністю вину, розкаявся у вчиненому, має на утриманні хворих батьків похилого віку.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про невідповідність призначеного покарання за ч. 2 ст. 187 КК України тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Санкцією ч. 2 ст. 187 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Статтею 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно приписів ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень убачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, його суспільну небезпечність, обставини даного конкретного кримінального провадження і дані про особу засудженого, який є неодруженим та офіційно не працевлаштованим. Враховано судом також і відсутність будь-яких заходів до добровільного відшкодування винним спричиненої потерпілому ОСОБА_5 шкоди.

При цьому суд першої інстанції також врахував що у ОСОБА_4 наявна непогашена судимість за вчинення злочину аналогічної спрямованості та той факт, що з часу звільнення з місць позбавлення волі до вчинення розбійного нападу не сплив календарний рік.

Судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 за розбійний напад не встановлено обставин, які б пом`якшували чи обтяжували призначене йому покарання.

Урахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вищезазначені обставини не дозволяють застосувати до ОСОБА_4 положення статей 69, 75 і 76 КК Українита обумовлює необхідність його подальшої ізоляції з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тобто призначення реального покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

Згідно вироку суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців, тобто майже у максимальних межах санкції статті кримінального закону.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, у межах дискреційних повноважень, дійшов до слушного висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України, майже в максимальних межах санкції кримінального закону, є невмотивованим та занадто суворим.

Так, апеляційний суд урахував, що протягом досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_4 не визнавав свою вину та не намагався відшкодувати потерпілому завдану матеріальну та моральну шкоду. І лише в судових дебатах та під час останнього слова в суді апеляційної інстанції він заявив про визнання своєї провини. Разом з тим повідомив, що визнання ним вини пов`язане з тим, що «він хоче додому».

Суд другої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку, з чим погоджується і колегія Суду, та зазначив, що викладені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_4 щирого каяття, тому не вбачає підстав для призначення йому показання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України, однак вважає за можливе пом`якшити покарання та призначення йому за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Не ґрунтуються на вимогах закону і твердження засудженого про безпідставне незастосування судами положень ст. 691 КК України з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 691 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як убачається із вироку та ухвали суду, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України не встановлено, а отже Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженого про наявність підстав для застосування положень ст. 691 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим унаслідок суворості та слугувати підставою для зміни або скасування судових рішень попередніх інстанцій, оскільки з урахуванням обставин наведених у вироку та ухвалі апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК України.

Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3