Справа № 592/1358/25
Провадження № 1-кп/592/353/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 0004048, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.12.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Маріуполь, Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, військовослужбовця, гранатометника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимого, паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданого Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 20.01.2007, РНОКПП НОМЕР_3 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 402 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

заступника керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

установив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 125, 126, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, З, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Військової присяги, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, близько 10 години 11.12.2024, перебуваючи на території тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 , у присутності військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та інших, відкрито відмовився виконати наказ у формі бойового розпорядження командира НОМЕР_4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 №305/1/140 дек від 10.12.2024, доведений заступником командира НОМЕР_4 стрілецького батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , майором ОСОБА_10 про переміщення в район виконання бойового завдання, для виконання службових обов`язків.

Відкрита відмова солдата ОСОБА_3 , виконати письмовий наказ - бойове розпорядження командира НОМЕР_4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 №305/1/140 дек від 10.12.2024, потягла за собою підрив дисципліни підрозділу, зниження рівня бойової готовності, невиконання завдань за призначенням.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 по пред`явленому йому обвинуваченню за частиною 4 статті 402 КК України свою вину за фактичних обставин, установлених під час досудового розслідування та викладених у обвинувальному акті визнав повністю. Суду пояснив, що він з березня 2022 року добровільно проходить службу у Збройних Силах України, має статус учасника бойових дій, поранення, за весь період служби не мав відпустки, на даний час є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , солдат, гранатометник. 11.12.2024, перебуваючи в м. Суми за місцем дислокації військової частини відмовився виконувати доведене бойове розпорядження, розуміючі всі наслідки такого вчинку. Доведення наказу відбувалось в присутності інших військовослужбовців та фіксувалось на відеозапис, будь-які заходи позастатутного впливу до нього не застосовувались. Відмову може пояснити своїм морально-психологічним станом, пов`язаним з великими втратами особового складу під час бойових дій, за станом здоров`я міг виконати бойовий наказ. Проходити службу хотів-би в тилових частинах. Беззастережно згоден з пред`явленим обвинуваченням, визнає свою вину повністю, розкаюється, зазначив, що це він робить добровільно та без примусу.

Показання обвинуваченого щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення є послідовними, не містять протиріч, а тому визнаються судом належним доказом на підтвердження пред`явленого обвинувачення.

Визнавши на підставі частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння учасниками судового провадження зміст цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, враховуючи думку учасників судового провадження, суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, а також необхідних для вирішення інших питань, зокрема, речових доказів, процесуальних витрат, запобіжного заходу.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

За таких обставин, суд вважає вину ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні доведеною.

Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме - непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання суд визнає: - щире каяття; - активне сприяння розкриттю злочину; - матір пенсійного віку, яка потребує підтримки з боку обвинуваченого; - наявність діагностованих хронічних захворювань; - наявність статусу учасника бойових дій у відсічі збройної агресії рф; - отримання поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини; - бажання в подальшому проходити військову службу.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Обставин, що відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України обтяжують покарання не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, є тяжким злочином.

Відповідно до вимог частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а згідно з частиною 2 статі 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (статті 12 Кримінального кодексу України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд на підставі статті 65 Кримінального кодексу України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. (Постанова Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 207/5011/14-к (провадження № 51-1985 км 18)).

ОСОБА_3 вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, інформація, щодо притягнення до адміністративної або дисциплінарної відповідальності відсутня, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується позитивно, психологічна характеристика формально нейтральна, має сталі соціальні зв`язки, виказував про готовність нести покарання, а також бажання довести те, що він виправився і бажає стати гідним членом суспільства, який буде поважати закон і дотримуватись його вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Згідно вимог та приписів, що містяться у п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижче від нижчої межі, встановленої в санкції статті, може мати місце за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

На підставі викладеного, враховуючи засади законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, конкретні обставини вчинення злочину, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, суд приходить до переконання про можливість при призначенні покарання, застосувати положення ч. 1 ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_3 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК України у вигляді позбавлення волі. При цьому суд вважає, за можливе застосувати ст. 62 КК України з заміною позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Також суд не вбачає підстав для застосування вимог ст. 75 КК України, оскільки урахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочинів, має мати для цього достатні підстави. Втім, дані про особу засудженого не зменшують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину а тому, з огляду на фактичні обставини скоєного, вагомих підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не вбачається.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італії від 17.09.2009 (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 у справі № 56/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Дана позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року), де зазначено, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13.12.2016) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11.07.2019) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Вирішення цивільного позову

Цивільний позов заявлений не був.

Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, тощо.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Відповідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_3 був фактично затриманий о 12 год. 00 хв. 11.12.2024 в порядку ст. 208 КПК України.

13.12.2024 ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми (справа № 591/12686/24) до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави до 07.02.2025.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 31.01.2025 продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_3 до 28.03.2025 включно (а.с. 37, 38).

Строк відбування покарання ОСОБА_3 слід рахувати з 06.02.2025 - дня ухвалення вироку суду у даній справі.

У строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_3 слід зарахувати попереднє ув`язнення у період з 11.12.2024 до 05.02.2025 включно, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку - один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Оскільки ОСОБА_3 засуджується до покарання з застосуванням ст. 62 КК України реально, що дає підстави вважати, що, перебуваючи на волі, він може ухилитись від суду та відбування покарання, тому останньому з метою забезпечення виконання судового рішення, запобіганню існуючих ризиків, до набрання вироком законної сили слід залишити запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Такий запобіжний захід на переконання суду може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Керуючись статтями 368, 371, 374, 376, 392, 615 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 62 Кримінального Кодексу України замінити ОСОБА_3 , покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 2 (два) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу залишити тримання під вартою без визначення розміру застави.

Строк відбуття покарання за даним вироком ОСОБА_3 рахувати з 06.02.2025 (тобто з дня ухвалення вироку).

Зарахувати ОСОБА_3 у строк відбуття покарання попереднє ув`язнення у період з 11.12.2024 (момент затримання) до 05.02.2025 включно, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Речовий доказ, відповідно до постанови слідчого від 18.12.2024 оптичний диск DVD-R (Media) 4.7 Gb, на якому записано відеофайл відмови ОСОБА_3 виконати бойове розпорядження залишити в матеріалах кримінального провадження, які знаходяться у прокурора.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції, право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1