Справа № 715/1037/24
Провадження № 1-кп/715/113/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.12.2024 селище Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3
обвинувачений ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого в силу ст. 89 КК України, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
30.04.2023 року приблизно о 13 годині 45 хвилин, в світлу пору доби, водій ОСОБА_4 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В» та достатніх навиків в керуванні легковим транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку і координувати власні дії, керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Прикордонній в с. Луковиця, Чернівецького району, Чернівецької області, наближаючись до будинку № 65-А вищезазначеної вулиці, не врахувавши в повній мірі дорожню обстановку з тим, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, проявивши самовпевненість у своїх діях та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити перешкоду для руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка рухалась у попутному напрямку по правому краю проїзної частини дороги.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька с. Луковиця, Чернівецького району, Чернівецької області, отримала тілесні ушкодження у вигляді: компресійно-уламкового перелому тіла першого поперекового хребця, які згідно висновку експерта Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи № 734 мд від 07.11.2023 відносяться до тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОГО ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я.
Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_4 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п.п. 1.5, 2.1, 2.3 (б, д), 2.9 (а), 12.3 встановлених «Правилами дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України за № 1306 від 10.10.2001 та ведених в дію з 01.01.2002, які вимагають від водія:
п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
п. 2.1 Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;
п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
п. 2.9 Водієві забороняється:
а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;
п. 12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
При цьому порушення ОСОБА_4 п. 12.3 «Правил дорожнього руху» з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку із настанням дорожньо- транспортної пригоди.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому визнав та пояснив, що він не маючи посвідчення водія, дійсно сів за кермо у стані алкогольного сп`яніння. Вказував, що дуже шкодує про вчинене, щиро кається та просить суд суворо не карати.
Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, як повідомив прокурор, остання перебуває на лікуванні за межами України, яке пов`язане з отриманою нею травмою хребта під час ДТП, з`явитися до суду вона не може.
За згодою учасників судового процесу, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачений правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджується його показаннями, сумнівів у добровільності та істинності її позиції немає, а тому суд, згідно вимог ч. 2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, оголошенням письмових доказів, наданих прокурором, щодо речових доказів, судових витрат та характеризуючих матеріалів щодо обвинуваченого.
Суд вважає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад злочину. Встановлено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 є склад злочину передбачений ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Як пом`якшуючі покарання обставини, відповідно до ст.66 КК України, суд визнає: повне визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння у розкритті злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів (ст. 12 КК України), а також особливості конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
У відповідності до ст. 65 КК України, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Призначаючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого, зокрема, що ним вчинено необережний нетяжкий злочин, грубо порушуючи правила дорожнього руху, всі обставини вчинення злочину, а також особу винного, зокрема, що він, негативно характеризується за місцем проживання, шкоду потерпілій не відшкодував.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 не можливе без ізоляції від суспільства і вважає необхідним призначити йому мінімальне покарання пов`язане із позбавленням волі в межах санкції норми ч. 1 ст. 286-1 КК України з позбавленням права керування транспортним засобом. Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 суд виходить із наступного.
Потерпіла ОСОБА_5 подала до суду цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 та ПАТ «СК «Українська страхова група», в якому просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 50 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та 103300 гривень з ПАТ «СК «Українська страхова група» в якості відшкодування їй матеріальної шкоди, зокрема, витрати що нею понесенні у зв`язку із її лікуванням.
Представник цивільного відповідача ПАТ «СК «Українська страхова група» направив до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні цивільного позову в частині вимог до ПАТ «СК «Українська страхова група». Посилався на те, що вина ОСОБА_7 у кримінальному провадженні не встановлена, тому на даний час відсутні підстави виплати страхового відшкодування, а позов потерпілої є передчасним. Також звертав у вагу суду на те, що позивачкою ОСОБА_5 , не доведено необхідність проведеного лікування та витрати в сумі 103300 гривень, що ніби то нею понесені.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч.ч. 1,4,5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Судом встановлено, що цивільно правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_7 станом на 30.04.2023 року була застрахована у ПАТ «СК «Українська страхова група», страховий поліс № AP2959581.
Відповідно п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 23 Закону, шкодою заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відповідно до ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Разом з тим, витрати на операцію в сумі 42 000 грн., МРТ після операції - 4000 грн., післяопераційний пояс 1700 грн., післяопераційні ліки 2 000 грн., та 2000 грн., на заправку автомобіля та щомісячні витрати на ліки по 1500 гривень нічим не підтверджено, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.02.1995р. № 4, який зазначає, що «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних обвинуваченим моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації …».
Згідно із положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Встановлено, що внаслідок ДТП, що спричинено з вини обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_5 зазнала моральних страждань.
Так, внаслідок ДТП остання отримала тілесні ушкодження, проходила тривале лікування в медичному закладі, неможливості тривалий час самостійно пересуватись, загальної слабкості, а також подальших незручностей, в результаті чого втратила нормальні життєві зв`язки, на даний час вона є інвалідом ІІ групи, тому їй необхідно докласти додаткових зусиль для організації свого життя.
Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, судом також враховується, що після ДТП відповідач не вживав будь - яких заходів до відшкодування завданої ним шкоди.
Враховуючи вищенаведене, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, яку просить стягнути потерпілий із обвинуваченого 50 000 грн., на думку суду є обґрунтованим та адекватним, виходячи із обставин справи. Крім того, з обвинуваченого підлягають стягненню судові витрати у кримінальному провадженні.
На думку суду обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки існує ризик його переховування з метою уникнення від відбування покарання, виходячи із тяжкості призначеного покарання, а також того, що останній не має постійного місця проживання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.286-1 КК України і призначити йому міру покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_4 міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу у виді тримання під вартою і строк покарання йому обчислювати із часу взяття під варту 11 грудня 2024 року.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи в сумі 3705,84 гривень.
Речовий доказ автомобіль марки «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП в Чернівецькій області, за адресою м. Чернівці, вул. Комунальників 4В, повернути законному володільцю, скасувавши арешт, накладений ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05.05.2023 року на вказаний транспортний засіб.
Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суд через Глибоцький районний суд Чернівецької області на протязі 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу.
Суддя: