Провадження № 1-кс/487/6505/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2024 м.Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_6 у кримінальному проваджені №0000640 від 23.05.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_6 у кримінальному проваджені №0000640 від 23.05.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 .

У клопотанні слідчого зазначено, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у самовільному залишенні місця служби військовслужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

На думку слідчого, наявні ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що найбільш доцільним є застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою Так, слідчий зазначає, що, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і передбачене покарання за його вчинення, підозрюваний ОСОБА_5 може умисно ухилятися від явки до органів досудового розслідування та/або суду, про що свідчить його поведінка, яка полягає в тому, що, маючи можливість належно виконувати військовий обов`язок, підозрюваний свідомо допустив грубе порушення порядку проходження військової служби, самовільно залишивши місце служби в умовах воєнного стани та не вживав жодних заходів для з`явлення у військову частину, правоохоронних або інших державних органів за наявності реальної можливості для цього. Крім того, підозрюваний ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може самостійно або через інших осіб перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, у тому числі військовослужбовців його підрозділу. які визнані свідками у справі, надавати їм поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти до дачі завідомо неправдивих показань з метою створення собі алібі. Оскільки підозрюваний ОСОБА_5 вчинив військовий злочин в умовах воєнного стану, що може свідчити про відсутність у нього бажання підкорятися наказам командування та проходження подальшої служби у ЗСУ, це може призвести до вчинення ним нових військових злочинів. Крім того, слідчий просив не визначати розмір застави.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявлене клопотання підтримав та наполягав на його задоволенні.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував обставини, викладені в повідомлені про підозру, зазначивши, що проживає за місцем реєстрації з часу самовільного залишення місця служби, переховуватися не збирається, викликів до слідчого не отримував. В разі позитивного висновку військово-лікарської комісії готовий продовжувати військову службу.

Захисник підозрюваного ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 просив застосувати до підозрюваного домашній арешт, врахувавши, що останній визнає обставини, викладені в повідомленні про підозру, а також з урахуванням даних про особу ОСОБА_5 , які свідчать про відсутність наведених у клопотанні ризиків.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя відповідно до вимог ст. 178 КПК України, перевіряє вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей та інші обставини, які забезпечать належну процесуальну поведінку особи під час досудового розслідування та судового розгляду.

Статтею 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 ст. 184 КПК України).

Частиною шостою ст. 177 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, суд враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, відповідно яким обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, рішення від 25 червня 2019 року №3-68/2018).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Корнійчук проти України» від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

Суд враховує вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується суд при вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

За положеннями ст. ст. 131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

В судовому засіданні встановлено, що другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташовано у місті Мелітополі, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000640 від 23.05.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.09.2022 №242 солдата ОСОБА_5 призначено на посаду номеру обслуги 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 15 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбаченні ст.ст. 2, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинив військове кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, солдат ОСОБА_5 , проходячи військову службу за мобілізацією, будучи забезпечений речовим, грошовим, продовольчим та іншими видами забезпечення, 15 вересня 2022 року вирішив тимчасово ухилитися від військової служби та самовільно залишив місце служби, мотивуючи свої дії особистими обставинами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

В період з 15.09.2023 року і по теперішній час солдат ОСОБА_5 без поважних причин обов`язки військової служби не виконує, до місця служби чи до військової частини безпідставно не прибув, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, та за час відсутності на службі не вжив заходів для з`явлення до місця служби, у військову частину. Документів, які б підтверджували поважність причини та законність відсутності на військовій службі, командуванню військової частини НОМЕР_1 та до другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Херсоні) ТУ ДБР у м. Мелітополі не надав.

22.10.2024 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Письмове повідомлення про підозру в порядку, передбаченому 135 КПК України, було направлено командиру ВЧ НОМЕР_1 22.10.2024, та у ВЧ НОМЕР_3 , а також за адресою реєстрації ОСОБА_5 .

Постановою слідчого 14.11.2024 підозрюваного ОСОБА_5 оголошено у розшук.

19.12.2024 було встановлено місце знаходження підозрюваного та 20.12.2024 йому вручено письмове повідомлення про підозру.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, підтверджується наступними долученими до клопотання та дослідженими доказами: копіями матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_5 ; актом службового розслідування; протоколами допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 22.10.2024.

Фактичні дані, які містяться у наданих доказах, на думку слідчого судді, здатні переконати об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_5 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення, а отже, підтверджують наявність обґрунтованої підозри.

Разом з тим, слідчий суддя приходить до переконання, що наведені слідчим та прокурором доводи, а також долучені до клопотання докази, не свідчать про наявність визначених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України ризиків, які б зумовлювали необхідність застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, у клопотанні зазначено, що підозрюваний ОСОБА_5 може ухилятися від органів досудового розслідування та/або суду, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

В судовому засіданні не встановлено обставин, які свідчать про спроби підозрюваного ОСОБА_5 втекти, натомість останній, після 15 вересня 2022 року постійно перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрований і був затриманий. При цьому ОСОБА_5 зазначив, що йому не було достеменно відомо про факт його кримінального переслідування через неотримання поштової кореспонденції за місцем проживання в селі.

Крім того, слідчому судді не надано доказів незаконного тиску на свідків з боку підозрюваного ОСОБА_5 , крім загального посилання на це у клопотанні без зазначення конкретних даних таких осіб.

З матеріалів клопотання встановлено, що ОСОБА_5 раніше не судимий, про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення йому не повідомлено, в судовому засіданні не заперечував своєї провини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, повідомив про бажання повернутися до військової служби в разі позитивного висновку ВЛК, а отже, відсутній і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя також приймає до уваги вік підозрюваного ОСОБА_5 , якому виповнилося 57 років; з липня 2016 року він має статус ветерена війни - учасника бойових дій; ряд хронічних захворювань, у зв`язку з наявністю яких неодноразово проходив лікування у Вінницькому обласному кліничному госпіталі ветеранів війни.

Отже, з урахуванням ч. 3 ст. 194 КПК України, у зв`язку з тим, що прокурором в судовому засдіанні доведено наявність обґрунтованої підозри, але не доведено обставин, передбачених пунктами 2 та 3 частини першої ст. 194 КПК України, у задоволенні клопотання слідчого необхідно відмовити та покласти на підозрюваного ОСОБА_5 на строк до 12.01.2025 обов`язок за кожною вимогою з`являтися до слідчого, прокурора чи суду в залежності від стадії кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 193, 194, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_6 у кримінальному проваджені №0000640 від 23.05.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КПК України покласти на підозрюваного ОСОБА_5 на строк до 12.01.2025 обов`язок за кожною вимогою з`являтися до слідчого, прокурора чи суду в залежності від стадії кримінального провадження.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 24.12.2024.

Слідчий суддя ОСОБА_1