Справа № 372/6104/23
Провадження № 1-кп-126/24
В И Р О К

іменем України

16 грудня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , розглянув кримінальне провадження № 0000919 від 11.10.2023 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має трьох неповнолітніх дітей, не перебуває у зареєстрованому шлюбі, є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 КК України, -

ВСТАНОВИВ

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується в наступному. ОСОБА_4 , 11 жовтня 2023 року приблизно о 19:00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «3А3-DAEWOO Т13110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині автодороги Т1033 між с. Долина та с. Трипілля в Обухівському районі Київської області, в напрямку с. Трипілля. В цей час по вказаній проїзній частині дороги в попутному напрямку автомобілю «3А3-DAEWOO T13110» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась пішохід ОСОБА_7 . Під час руху ОСОБА_4 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а» та 12.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі Правил), а саме:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган;

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.9 водієві забороняється:

- підпункт «а»: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- п. 12.3: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_4 виявилися в тому, що він будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, зухвало ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, рухаючись по проїзній частині автодороги Т1033 між с. Долина та с. Трипілля в Обухівському районі Київської області в напрямку с. Трипілля, нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, усвідомлюючи, що своїми діями створив для себе умови, в яких позбавлений можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, не зміг відповідно оцінити дорожні умови, які виражалися у нічному періоді доби, недостатньою освітленістю дороги, внаслідок чого на відстані близько 3 км. до с. Трипілля Обухівського району Київської області скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, від якої загинула на місці пригоди.

Порушення вимог 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а» та 12.3 Правил дорожнього руху збоку водія ОСОБА_4 знаходяться в прямому причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків у вигляді смерті потерпілої.

Вказані дії ОСОБА_4 органом обвинуваченні кваліфіковані за ч. 3 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілої.

Крім цього, ОСОБА_4 11 жовтня 2023 року приблизно о 19:00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «3А3-DAEWOO T13110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Т1033 між с. Долина та с. Трипілля в напрямку с. Трипілля в Обухівському районі Київської області, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 яка рухалася по проїзної частини дороги в попутному з автомобілем напрямку.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.

Після скоєння наїзду на пішохода, водій ОСОБА_4 покинув місце дорожньо-транспортної пригоди, допустивши порушення вимог пункту 2.10 «а», «б», «г», «д» та «» Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі Правил), а саме:

- п. 2.10: у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

- підпункт «а»: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

- підпункт «б»: увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

- підпункт «г»: вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;

- підпункт «д»: повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;

- підпункт «е»: вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_4 виявились у тому, що він, маючи об`єктивну змогу усвідомити, що вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої потерпіла ОСОБА_8 опинилася в небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан та небезпечний для життя стан, достеменно знаючи, що після наїзду потерпіла отримала тілесні ушкодження та залишилася на проїзній частині, маючи можливість, викликати швидку медичну допомогу та повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ поліції, будучи зобов`язаним надати допомогу та піклуватись про потерпілу, яка перебуває в безпорадному стані, в результаті отриманих тілесних ушкоджень та яку він сам поставив в небезпечний для життя стан, свідомо порушуючи вимоги пункту 2.10 підпункти «а», «б», «г», «д» та «е» Правил дорожнього руху, не зупиняючись, зник з місця ДТП в невідомому напрямку, залишивши без допомоги потерпілу ОСОБА_8 в небезпечному для життя стані.

Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковані органом обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для житті стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, який він мав змогу надати допомогу та коли він сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 показав суду. 11.10.2023 року він рухався на своєму транспортному засобі «ЗАЗ Део Ланос» із швидкістю приблизно 60 км/г від с. Долина в напрямку с. Трипілля і проїжджаючи стихійне сміттєзвалище помітив серед дороги купу мішків, на яку наїхав. Вийшовши із транспортного засобу, він стоячи біля дверей автомобіля побачив розкидане сміття із візком, далі сів за кермо та поїхав з місця наїзду. Приїхавши в с. Долина в гості до свого приятеля, вживав із ним алкогольні напої, під час чого був затриманий поліцією по звинуваченню в наїзді на пішохода. При цьому, ОСОБА_4 категорично заперечив, що під час наїзду на візок із сміттям був в стані алкогольного сп`яніння, також останній стверджував, що на місці зупинки він не бачив тіла людини і не може ні ствердити, ні заперечити, що він здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , принаймні він не бачив збиття людини своїм транспортним засобом.

Таким чином, показання ОСОБА_4 не можуть ні довести, ні спростувати наїзд його транспортного засобу на потерпілу ОСОБА_8 , тому потребують звернення суду до інших доказів.

Зважаючи, що ОСОБА_4 давав такі самі показання і під час досудового розслідування, що відображено в протоколі слідчого експерименту за його участю від 02.11.2023 року, орган досудового розслідування повинен був спрямувати свої зусилля на здобуття сукупності інших беззаперечних доказів винуватості обвинуваченого.

Так, у висновку експерта від 21.11.2023 року № СЕ-19/111-23/56086-ІТ, в якому визначено місце наїзду автомобіля «ЗАЗ Део» НОМЕР_2 , на візок, в дослідницькій частині експерт зазначає «оскільки пошкодження автомобіля «ЗАЗ Део» НОМЕР_2 », що утворилися в момент первинного контакту за площею та глибиною відносно незначні, а встановити час, місце та характер утворення пошкоджень «візка» не представляється можливим, тому встановити якими частинами контактував автомобіль з візком, з технічної точки зору не представляється можливим.

Також експерт в цьому висновку зазначає, що для вирішення питання «Якими частинами контактував автомобіль «ЗАЗ Део АІ 2832 ОК» з пішоходом ОСОБА_8 .?» є потреба у співставлення механічних пошкоджень автомобіля із тілесними ушкодженнями пішохода, що може бути здійснене лише в ході проведення комплексної судово-медичної та інженерно-транспортної експертизи. І в межах даної експертизи на це питання відповісти неможливо».

Слід зазначити, що незважаючи на аргументацію експерта ОСОБА_9 про необхідність проведення комплексної експертизи задля вирішення одного із ключових питань цього кримінального провадження щодо контактування тіла потерпілої ОСОБА_8 із транспортним засобом обвинуваченого ОСОБА_4 , органом досудового розслідування вказане питання більше не досліджувалося.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 підтвердив, що для отримання відповіді на питання, чи мало місце контактування автомобіля «ЗАЗ Део» НОМЕР_2 із тілом потерпілої ОСОБА_8 необхідно призначення комплексної судово-медичної та інженерно-транспортної експертизи. При цьому експерт повідомив, що характер ушкодження автомобіля «ЗАЗ Део» НОМЕР_2 нетиповий для дорожньо-транспортних приход із збиттям пішохода, за його експертну діяльність це перший випадок майже повної відсутності слідової інформації на транспортному засобі.

Незважаючи на те, що висновок автотехнічної експертизи від 21.11.2023 року № СЕ-19/111-23/59812-ІТ встановлює причинно-наслідковий зв`язок між порушеннями пунктів 12.3 Правил дорожнього руху України обвинуваченим ОСОБА_4 та наїздом на пішохода, експерт при дослідженні виходив із вже «встановленого» слідчим факту наїзду транспортного засобу «ЗАЗ Део» НОМЕР_2 на пішохода ОСОБА_8 » і сам факт «наїзду» не досліджувався в цій експертизі, а презюмовувся експертом.

Із врахуванням інформації, отриманої в ході допиту експерта ОСОБА_9 , судом в порядку ч. 2 ст. 332 КПК України призначена комплексна інженерно-транспортна, трасологічна та судово-медична експертиза в рамках цього кримінального провадження.

За результатами проведеної експертизи від 20.05.2024 року № 72/К/КСЕ-19/111-24/27212-ІТ судом отримані висновки експертів, які полягають в наступному: «З мотивів, наведених у синтезуючій частині даного «Висновку» на автомобілі «ЗАЗ Деу» НОМЕР_2 відсутні сліди, які б свідчили про контакт вказаного транспортного засобу 11.10.2023 року із тілом гр. ОСОБА_8 внаслідок чого останній було заподіяно смертельних ушкоджень.»

Після отримання вказаного висновку експерта прокурором в порядку ч. 1 ст. 332 КПК України заявлено клопотання про призначення судової медико-криміналістичної експертизи та комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, на вирішення яких прокурор просив поставити питання щодо механізму утворення пошкоджень на одязі потерпілої ОСОБА_8 ; наявність на одязі слідів накладень із візком; наявність на одязі потерпілої слідів переїзду транспортним засобом; про факт контактування автомобіля із візком та чи могло мати місце контактування тіла загиблої ОСОБА_8 із візком, який, в свою чергу, контактував із автомобілем.

Відмовляючи у вказаному клопотанні, суд, по-перше, взяв до уваги, що висновок експерта від 21.11.2023 року № СЕ-19/111-23/56086-ІТ вже містить відповідь, що встановити якими частинами контактував візок із транспортним засобом неможливо через відносно незначні пошкодження «ЗАЗ Деу» НОМЕР_2 . По-друге, як суд вже зазначав в ухвалі від 28.10.2024 року «стадія судового розгляду не передбачає активне збирання стороною обвинувачення фактично нових доказів винуватості, вказана функція повинна реалізовуватися на стадії досудового розслідування задля забезпечення гарантії обвинуваченому на справедливий суд та права на захист, як невід`ємної частини справедливого суду, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Стороні обвинувачення слід розумно розраховувати на те, що на стадії судового розгляду вона буде обмежена у здобутті і подачі нових доказів, а також перевірці фактів, важливість яких, з тих чи інших підстав, була недооцінена нею на стадії досудового розслідування.

Таким чином, якщо аналізувати сукупність доказів цього кримінального провадження, можна зробити висновок, що сторона обвинувачення прийшла до переконання про винуватість ОСОБА_4 в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди після виявлення на місці ДТП реєстраційного знаку НОМЕР_2 , і в подальшому вже не перевіряла інші можливі версії події. Тим більш, така позиція виглядає необґрунтованою, зважаючи на відсутність визнавальних показів ОСОБА_4 та висновку експерта, який не дав ствердної відповіді про факт контактування тіла загиблої із транспортним засобом ОСОБА_4 та містив посилання на доцільність проведення комплексної експертизи.

Співставляючи інформацію, яка міститься в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, де зафіксований на місці ДТП реєстраційний знак НОМЕР_2 , із показаннями обвинуваченого ОСОБА_4 , який не заперечував проїзд 11.10.2023 року у вечірній час ділянки місцевості між с. Долина та с. Трипілля Обухівського району Київської області на своєму транспортному засобі «ЗАЗ Део» НОМЕР_2 та наїзд ним на купу мотлоху та візок, суд не може поза розумним сумнівом прийти до переконання, що вказані події розгорталися саме так, як зазначено в обвинувальному акті.

Так, не можна виключити поза розумним сумнівом, що табличка із реєстраційним знаком не відпала в результаті наїзду транспортного засобу ОСОБА_4 на візок та мотлох. Слід звернути увагу, що ілюстративна фототаблиця до протоколу ОМП від 11.10.2023 року відображає розташування тіла загиблої ОСОБА_8 ближче до правого узбіччя дороги, по якій рухався ОСОБА_4 , і уявивши його рух в бік с. Трипілля, зрозуміло, що тіло ОСОБА_8 в момент виходу ОСОБА_4 із автомобіля знаходилося від нього з протилежного боку, що із врахуванням темного часу доби та відсутності штучного освітлення на цій ділянці місцевості, могло ускладнювати його візуалізацію обвинуваченим.

Також треба взяти до уваги показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які показали суду, що ділянка місцевості на якій сталася дорожньо-транспортна пригода штучно не освітлювалася і в темний час доби створювала враження аварійно небезпечної.

Так, оцінивши здобуту органом обвинувачення сукупність доказів, суд приходить до наступних висновків.

Стандарт доказів, необхідний для винесення вироку про вину, полягає в тому, щоб суддя був настільки задоволений, що він почувався впевненим у винуватості обвинуваченого (Bakare v State (1987) 1 NWLR 579 ).

Доказ поза розумним сумнівом випливає з конкуруючої презумпції невинуватості, притаманній змагальній системі кримінального судочинства. Щоб замінити презумпцію невинуватості, докази обвинувачення повинні довести поза розумним сумнівом, а не поза тінню сумніву, що обвинувачена особа є винною в інкримінованому злочині. Абсолютна впевненість неможлива в будь-якій людській пригоді, включаючи здійснення кримінального правосуддя.

Доказ поза розумним сумнівом означає те, що в ньому сказано. Він не допускає правдоподібних і химерних можливостей, але допускає високий ступінь переконливості, що відповідає настільки ж високому ступеню ймовірностей.

Таким чином, якщо сукупність доказів у кримінальному провадженні є сумнівною в тому сенсі, що вона відповідає як винності, так і невинуватості обвинуваченого, виправдувальний вердикт має бути винесено на його користь. Якщо за сукупністю доказів суд залишиться у стані сумнівів, сторона обвинувачення не виконала б обов`язок доведення, покладений на неї законом, і тому ув`язнений має право на виправдання.

Навіть якщо обвинувачений не надає жодних доказів на свій захист, обвинувачення все одно має довести вину обвинуваченого поза розумним сумнівом. Для того, щоб обвинувачення досягло цього стандарту доказування, воно не зобов`язане викликати всіх наявних свідків; достатньо, якщо наведено достатні докази для підтвердження складу правопорушення.

Отже, враховуючи, що сукупність доказів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 286-1 КК України є сумнівною, тобто містить докази як такі, що можна тлумачити на користь обвинувачення, так і докази невинуватості, суд приходить до переконання про необхідність постановлення виправдувального вироку.

Суд не надає оцінку доказам, які збиралися стороною обвинувачення задля доведення стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 під час дорожньо-транспортної пригоди, участь в якій йому інкримінується, оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у порушенні Правил дорожнього руху України, які стали передумовою загибелі громадянки ОСОБА_8 .

Аналогічно суд не надає оцінку доказам за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки вказане обвинувачення є похідним від ч. 3 ст. 286-1 КК України і без доведення винуватості за ст. 286 -1 КК України ОСОБА_4 не може вважатися особою, яка поставила потерпілу в небезпечний для життя стан.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Щодо речових доказів, їх доля підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями 370, 371, 373, 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 286 -1 КК України та ч. 1 ст. 135 КК України та виправдати.

Речовий доказ автомобіль «ЗАЗ Деу Т13110» НОМЕР_3 , повернути ОСОБА_4 , 1982 р. н.; реєстраційний номер транспортного засобу № НОМЕР_2 та візок знищити; змиви, поміщені в паперові конверти, - знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок підлягає негайному врученню обвинуваченому, прокурору.

Суддя ОСОБА_1