ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/65/25 Справа № 694/954/21 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

захисниці ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_12 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_13 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Звенигородського райсуду Черкаської обл. від 04.10.2022 р. у кримінальному провадженні № 0000088 від 25.01.2021 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_12 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Цибулів Монастирищенського

р-ну Черкаської області, українець, громадянин

України, має повну середню освіту, вдівець,

пенсіонер, раніше не судимий, проживає

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі статті 75 КК України, звільнено ОСОБА_12 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, іспитовий строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_12 на період іспитового строку виконувати наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_12 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_12 процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 9153,20 грн.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 24.01.2021 р. приблизно о 18:00 год. ОСОБА_12 , керуючи автомобілем ВАЗ-2108, р/номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань на території Звенигородського р-ну Черкаської обл., в порушення вимог пункту 10.1, лінії дорожньої розмітки 1.1 ПДР України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. № 1306, перед перестроюванням та зміною напрямку руху ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проїжджаючи поблизу перехрестя з поворотом до м. Ватутіно, продовжив рух керованого ним транспортного засобу, виїхав на лінію дорожньої розмітки 1.1, на яку в`їзд заборонено, після чого на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем Subaru Forester, р/номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 , який рухався в зустрічному для нього напрямку руху, зі сторони м. Шпола в напрямку м. Звенигородка.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ-2108, р/номер НОМЕР_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з висновком експерта № 05-9-02/28 від 25.01.2021 р., отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки у вигляді розриву дуги аорти, розриву лівої легені, розриву серця, що призвело до гострої крововтрати, від яких настала його смерть.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_12 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_12 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді реального позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України у межах санкції означеної норми права з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В іншій частині просила залишити вирок без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_13 посилається на те, що, на її думку, суд першої інстанції в частині призначеного покарання допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок м`якості.

Так, місцевий суд, лише формально послався у вироку на ступінь тяжкості вчиненого злочину, в достатній мірі не врахував обставини його вчинення (грубе порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України), які призвели до втрати життя її цивільного чоловіка, і як наслідок, необґрунтовано призначив ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України, чим ухвалив явно несправедливий вирок через м`якість.

Потерпіла ОСОБА_13 вважає, що суд при призначенні покарання обвинуваченому помилково визнав в якості пом`якшуючої його вини обставини щире каяття, оскільки з часу вчинення кримінального правопорушення і до дня постановлення вироку минуло понад 20 місяців, а обвинувачений ОСОБА_12 жодного разу до неї не приїхав додому, не попросив вибачення за скоєне, не запитав чи їй може щось потрібно, чи може у зв`язку з тим, що трапилось, потрібна якась допомога.

Потерпіла ОСОБА_13 звертає увагу суду, що і ККС у складі ВС притримується правової позиції, що у випадку вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за умови, що потерпілий наполягає на реальній мірі покарання, це має бути враховано судом під час призначення покарання; застосування у такому випадку положень ст. 75 КК України слід розцінювати як м`яке покарання. На підтвердження цього посилається на постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 23.05.2019 р. у справі № 161/15022/17 (провадження № 51-7994 км18) та Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 26.05.2021 р. у справі № 644/349/19 (провадження №51-150км21), які мали б бути враховані місцевим судом на виконання ч. 6 ст. 368 КПК України.

Посилання районного суду на «критичне відношення до постанови слідчого про визнання ОСОБА_13 потерпілою» слід визнати упередженим (мабуть, з огляду на неприбуття потерпілої у судові засідання, хоча вона неодноразово повідомляла суд, що змоги прибути не має, зокрема, через 2-гу групу інвалідності) та необґрунтованим з огляду на таке.

Так, «критичне відношення» суду до процесуального статусу потерпілої, викладене у мотивувальній частині вироку, суперечить ухвалі цього ж суду від 4.08.2022 р., згідно якої цим же складом суду відмовлено у задоволені клопотання захисниці обвинуваченого ОСОБА_11 про виключення ОСОБА_13 з числа потерпілих у даному кримінальному провадженні. Зокрема, у мотивувальній частині ухвали судом зроблено висновок, що суд не вправі надавати оцінку обґрунтованості такого рішення (постанови слідчого про визнання ОСОБА_13 потерпілою).

Крім того, рішенням Жашківського райсуду Черкаської обл. від 18.10.2022 р. у справі № 693/528/21 встановлено факт того, що ОСОБА_13 та ОСОБА_15 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із січня 2011 р. по 24.01.2021 р. Зокрема, суд у мотивувальній частині рішення послався на довідку ОСББ як на один із доказів спільного її із чоловіком проживання однією сім`єю. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 р. передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Статтею 3 того ж Закону визначено, що Реєстр - це Єдиний державний реєстр судових рішень.

Посилання суду на те, що довідка ОСББ є неналежним доказом того, що ОСОБА_13 була членом сім`ї ОСОБА_15 є помилковим з огляду на те, що цей письмовий доказ жодним іншим доказом не спростований, у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому судом помилково і необґрунтовано визнано вказаний доказ неналежним. При тому, що постанова слідчого про визнання її потерпілою, яка винесена в тому числі на підставі цієї довідки ОСББ, є чинною і стороною захисту у встановленому законом порядку не оспорювалася.

У зв`язку із цим потерпіла вважає, що вона у встановленому процесуальним законом порядку (ст. 55 КПК України) набула статус потерпілої, а дії суду щодо намагання позбавити її цього статусу слід розцінювати як такі, що направлені на призначення обвинуваченому міри покарання не пов`язаної із реальним відбуттям, тобто із застосуванням положень ст.75 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_6 також подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просила вирок стосовно ОСОБА_12 скасувати в частині призначеного покарання, через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Також прокурор просила дослідити матеріали кримінального провадження, в яких містяться дані про особу обвинуваченого ОСОБА_12 та допитати потерпілих у кримінальному провадженні.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що судом першої інстанції належно не враховано особу обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного злочину.

Так, під час досудового розслідування та під час судового розгляду ОСОБА_12 хоч і визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, будь-яких заходів з метою відшкодування завданих потерпілим збитків не вжив, досудовому розслідуванню активно не сприяв.

Обвинувачений ОСОБА_12 завдану шкоду не відшкодував ні під час досудового розслідування, ні під час судового слідства.

На думку прокурора, зазначених підстав для застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 було недостатньо.

Місцевий суд, при призначенні покарання ОСОБА_12 , безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, також він не відшкодував завданих збитків потерпілим та не зробив для себе належних висновків.

Також судом не враховано позицію потерпілої ОСОБА_16 , яка наполягала на реальній мірі покарання.

За таких умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, явно не буде сприяти досягненню основної мети покарання, а саме виправленню ОСОБА_12 . Прояв гуманності та поблажливості до засудженого, враховуючи тяжкість наслідків злочину, є необґрунтованим.

Захисниця ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_13 , в яких просить залишити їх апеляційні скарги без задоволення, як необґрунтовані, а вирок суду стосовно ОСОБА_12 просить залишити без змін.

У ще одному запереченні захисниця ОСОБА_11 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої в повному обсязі, а вирок стосовно ОСОБА_12 залишити без змін, оскільки призначене судом покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_12 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів (т. 4, а. пр. 124-127).

Потерпіла ОСОБА_13 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд апеляцій без її участі, просила задовольнити її апеляцію та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання без застосування ст. 75 КК України та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та врахувати вказівки Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду, викладені у постанові по цій справі ( т. 4, а. пр. 144).

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила задовольнити її зі вказаних у ній мотивів, погодилася з апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисницю ОСОБА_11 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_13 та прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив відмовити та залишити вирок суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, провівши часткове судове слідство в частині дослідження відомостей, які характеризують обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Так, відповідно до змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_12 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою вину і розкаявся у вчиненому. З огляду на це, кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

З урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, окрім того ані прокурор в апеляційній скарзі, ані потерпіла не оскаржують обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, кваліфікацію діяння, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок перевіряється лише в частині законності та правильності призначеного покарання.

Апеляційний суд звертає увагу, що правова позиція сторони захисту та представника потерпілих ОСОБА_10 стосовно процесуального статусу потерпілої ОСОБА_13 не відповідає висновкам Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду, які викладені в постанові по цій справі, а тому апеляційний суд не обговорює правильність звернення з апеляційною скаргою цієї учасниці судового провадження з урахуванням приписів ч. 2 ст. 349 КПК України, а також дійшов до переконання, що висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2024 р. (справа № 693/528/21, провадження № 61-13926св23) ( т. 4, а. пр. 55-61), якою скасовано заочне рішення Жашківського райсуду Черкаської обл. від 18.10.2022 р. та наступні судові рішення апеляційного суду, не впливають на процесуальне становище учасників даного кримінального провадження.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_13 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та прокурора ОСОБА_6 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на думку суду апеляційної інстанції, є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України, вказане кримінальне правопорушення карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України послався на те, що обвинувачений ОСОБА_12 дуже шкодував за втратою товариша, розуміючи невідворотність подій, наявність пом`якшуючих обставин, таких як щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину.

Апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 суд першої інстанції не в достатній мірі виконав вимоги ст. ст. 50, 65, 66 та 67 КК України.

На думку апеляційного суду, призначаючи покарання ОСОБА_12 із застосуванням ст. 75 КК України, суд не навів переконливих підстав та переконливих мотивів свого рішення. Судом не наведено у вироку достатніх обставин, які пом`якшують відповідальність обвинуваченого. Суд першої інстанції фактично, при призначенні покарання обвинуваченому, не врахував та не вмотивував, яким чином обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 без реального відбування покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_12 із застосуванням положень ст. ст. 75 та 76 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Апеляційний суд вважає, що аргументи апеляційної скарги прокурора та потерпілої в цій частині є обґрунтованими, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_12 .

Виходячи з вимог ст. ст. 50 та 65 КК України, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, але з необережною формою вини, особу обвинуваченого, який є пенсіонером за віком, вдівець, неповнолітніх дітей на утриманні не має, раніше він не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які обтяжують покарання, згідно вимог ст. 67 КК України, апеляційний суд не встановив.

Апеляційний суд не погоджується з висновком місцевого суду про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання, відповідно до вимог ст. 66 КК України, як щире каяття.

Так, щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і, що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

З матеріалів провадження вбачається, що свою вину обвинувачений ОСОБА_12 визнав, проте, на переконання апеляційного суду той факт, що він не заперечує перебіг фактичних подій, які стались перед ДТП та призвели до нього, ще не свідчить про щире каяття і відповідне суб`єктивне ставлення до заподіяних наслідків, до законних інтересів потерпілого, зокрема, в частині здійснення справедливої сатисфакції за завдану шкоду, що суд встановлює в аспекті зовнішнього виявлення винуватим свого співчуття і вибачення, висловлених не тільки в формі, яка є переконливим свідченням про наявність таких, а і за умови, що вони відповідають реальному ставленню винуватої особи до страждань, заподіяних потерпілому.

Зважаючи на те, що у даному кримінальному провадженні стороною захисту та конкретно обвинуваченим ОСОБА_12 заперечується той факт, що на ОСОБА_13 поширюються вимоги ст. 55 КПК України, то така процесуальна поведінка обвинуваченого ставить під обґрунтований сумнів щирість його каяття і, на думку апеляційного суду, не може свідчити про доведеність такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття.

Також, апеляційний суд погоджується з доводами апеляції прокурора, що суд безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки встановлення обставин кримінального правопорушення не залежало від волі та бажання останнього, а визнання ОСОБА_12 своєї вини під час досудового розслідування та судового розгляду під тиском зібраних у провадженні доказів ще не вказують на щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а лише свідчать про усвідомлення ним невідворотних наслідків у вигляді понесення покарання за скоєне.

Так, кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 було розглянуто в поряду ч. 3 ст. 349 КПК України (т. 2, а. пр. 22- 23) і суд не досліджував матеріалів щодо обставин, які ніким не оспорювалися. Суд безпосередньо допитав ОСОБА_12 , вивчив матеріали, які характеризують особу винного.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_12 активно сприяв правоохоронним органам у розкритті вказаного кримінального правопорушення. Посилань на докази, які би підтверджували факт сприяння працівникам органу досудового розслідування та були підставою для такого висновку у вироку суду немає. За відсутності таких відомостей, висновок суду про наявність в цьому провадженні такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд вважає безпідставним та таким, що не знайшло свого об`єктивного підтвердження під час апеляційного перегляду.

Крім того, враховуючи обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та рівень суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, на переконання апеляційного суду, вказана обставина є недостатньою для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Натомість поза увагою суду залишилися дані, що характеризують особу обвинуваченого, що передбачає врахування судом позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових характеристик особи, які мають кримінально-правове значення (ст. 65 КК України).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. ст. 75 та 76 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості, а тому вважає, що покарання обвинуваченому слід обрати в межах санкції статті КК України у виді позбавлення волі з відбуванням покарання в умовах ізоляції від суспільства, проте не у розмірі, який зазначений в апеляційній скарзі прокурора, а зважаючи на особу обвинуваченого (раніше не судимий, вдівець, особа пенсійного віку, позитивно характеризується за місцем проживання) у мінімальному розмірі, який визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Законних підстав для застосування до ОСОБА_12 положень ст. ст. 75 та 76 КК України або ст. 69 КК України апеляційний суд не вбачає.

На переконання апеляційного суду, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_12 не вбачається, відповідних клопотань учасниками судового розгляду не заявлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_13 підлягають повному задоволенню, а прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 частковому задоволенню, а вирок Звенигородського райсуду Черкаської обл. від 4.10.2022 р. скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, 409, 413, 414 та 420 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Звенигородського райсуду Черкаської обл. від 4.10.2022 р. стосовно ОСОБА_12 скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_12 на виконання вироку суду.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_12 не обирати.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_13 задовольнити, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок суду може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку суду.

Головуючий

Судді