Справа № 459/2030/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/29/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області, військовослужбовця, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Маріуполя Донецької області, військовослужбовця, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 4 ст. 408 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6
захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк у 5 (п`ять) років.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання попереднє ув`язнення із 07.05.2024 по 27.05.2024 та із 07.06.2024.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та признаено покарання у виді позбавлення волі на строк у 5 (п`ять) років.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення із 07.05.2024 по 27.05.2024 та із 07.06.2024.
Визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 408 КК України та виправдано.
Вирішено питання речових доказів та арештованого майна.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 28, 29, 30, 31, 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з прямим умислом, з метою уникнути виконання свого обов`язку зі захисту Вітчизни, в особистих інтересах, в умовах воєнного стану, 07.05.2024, близько 11-15 год., перебуваючи у приміщенні управління військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 , відкрито відмовився виконати наказ тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 від 02.05.2024 № 123, а саме: вибути у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також наказ тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2024 № 626, а саме: отримати військову форму; привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства; отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет); забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження.
ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 28, 29, 30, 31, 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з прямим умислом, з метою уникнути виконання свого обов`язку зі захисту Вітчизни, в особистих інтересах, в умовах воєнного стану, 07.05.2024, близько 11-15 год., перебуваючи у приміщенні управління військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 , відкрито відмовився виконати наказ тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 від 02.05.2024 № 123, а саме: вибути у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також наказ тимчасово виконувача обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2024 № 626, а саме: отримати військову форму; привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства; отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет); забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження.
Стороною обвинувачення солдату ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення й у тому, що він під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, бажаючи назавжди ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану 28.05.2024 вчинив дезертирство, тобто не з?явився вчасно на службу у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту його адміністративного затримання 06.06.2024 при спробі незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ, Дністровського району, Чернівецької області. Такі його діяння кваліфіковані за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Солдату ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення й у тому, що він під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, бажаючи назавжди ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану 28.05.2024 вчинив дезертирство, тобто не з?явився вчасно на службу у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту його адміністративного затримання 06.06.2024 при спробі незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ, Дністровського району, Чернівецької області. Такі його діяння кваліфіковані за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
На вказаний вирок захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційні скарги, у яких просить скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнати невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 402 КК України та виправдати їх.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що у даній справі обвинуваченням не доведено «поза розумним сумнівом» за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, за якою мав місце злочин і він був вчинений обвинуваченим.
Вказує, що стороною захисту доведено, а обвинуваченням жодним чином не спростовано, що усіма документами які були наявні, складались, отримувались чи пересилались в зв`язку із веденням військового обліку щодо обвинувачених та/або їх призовом є наступні виключно витяги з наказу №18 від 29.01.2024 (без будь-яких відомостей ознайомлення із ним обвинувачених), а також довідки ВЛК від 29.01.2024 та карток медичного обстеження від тієї ж дати (без будь-яких відомостей поінформованості обвинувачених з їх змістом). Особові справи, військово-перевізні документи, документи, що посвідчують особу військовослужбовця, обліково-послужні картки на обвинувачених не виготовлялись і не передавались. Невиготовлення та невидання обвинуваченим (як до, так і під час відправлення, а так само і в будь-який період часу подальшому) військово-облікових документів підтверджено сукупністю досліджених доказів і вказана обставина обґрунтовано визнана судом встановленою.
Судом викладено взаємно суперечливі висновки щодо фактичних обставин справи. Так, посилаючись на витяг з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 90 від 30.03.2024 суд вважає встановленою обставину переведення (прирядження) обвинувачених до батальйону інженерної підтримки ВЧ НОМЕР_1 . Проте, подальше їх призначення на посади здійснювалось наказом № 44/РС від 25.04.2024, який видавався не командиром батальйону інженерної підтримки, а командиром бригади охорони, у підпорядкуванні якого обвинувачені взагалі не були. При цьому, накази № 116 від 25.04.2024, № 123 від 02.05.2024 та № 626 від 06.05.2024 видавались відносно обвинувачених, як тесляра та муляра батальйону інженерної підтримки.
Також, судом жодним чином не спростовується твердження сторони захисту, що незважаючи безпосереднє зазначення у наказі № 116 від 25.04.2024 про прийняття обвинуваченим справ та посад і початку виконання службових обов`язків за посадами тесляра та муляра, факт прийняття таких наказів та їх зміст до відома обвинувачених взагалі доведено не було аж до 07.05.2024 і, фактично, витяги з наказу № 116 від 25.04.2024 (який має констатуючий характер і виконанню не підлягає) оголошено лише 07.05.2024 - безпосередньо перед (фактично, одночасно із) оголошенням наказів №123 від 02.05.2024 та № 626 від 06.05.2024 (які заявлено вже як накази по новій посаді), а наказ № 44/РС від 25.04.2024 взагалі не оголошувався і до відома обвинувачених не доводився.
Таким чином, стороною обвинувачення не доведено, в ході судового розгляду не встановлено не підтверджено законності та обґрунтованості наказів №44/РС від 25.04.2024 № 116 від 25.04.2024 та факту доведення їх змісту до обвинувачених, що судом безпідставно не враховано. Внаслідок зазначеного, обвинувачені дізнались про їх призначення на посади муляра та тесляра лише одночасно із оголошенням наказу негайно вибути у відрядження для виконання обов`язків за вказаними посадами, незважаючи на те, що суть та обсяг таких обов`язків до них доведена не була, посад не вони приймали, необхідних знань та навичок для їх виконання не мали.
Стороною обвинувачення не доведено і судом не встановлено не лише законності наказу № 123 від 02.05.2024 (зокрема, в частині його відповідності вищезазначеним вимогам чинних нормативно-правових актів), а й не спростовано факту очевидної неможливості його самостійного виконання обвинуваченими після оголошення їх його змісту.
Отже, накази № 123 від 02.05.2024, № 626 від 06.05.2024 видано всупереч імперативних вимог статті 59 Статуту ВС ЗСУ та частини 1 статті 39 Закону №2232-ХІІ. Зазначені доводи не було спростовано стороною обвинувачення, жодним чином не відхилено і водночас не враховано судом.
В ході досудового слідства та судового розгляду не було встановлено жодних відомостей щодо осіб, яким обвинувачені, як військовослужбовці, були підпорядковані за службою - прямих начальників, що, в свою чергу, унеможливлює встановлення осіб безпосереднього та старших командирів (начальників). Неможливо визначити вказане і виходячи із обставин призначення обвинувачених на посади. Зокрема, станом на 07.05.2024 (дату оголошення наказів № 116 від 25.04.2024, № 123 від 02.05.2024, №626 від 06.05.2024) обвинувачені ніби були призначені наказом №44/РС від 25.04.2024 до батальйону інженерної підтримки: ОСОБА_11 - муляром 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки, а ОСОБА_12 - теслярем 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки, в зв`язку із чим, їх прямими начальниками мали б бути відповідно командири 2-го відділення, 3-го взводу, 1-ї роти інженерної підтримки та командир батальйону інженерної підтримки і, при цьому, наказом № 116 від 25.04.2024 обвинувачені справи та посади прийняли і приступили до виконання службових обов`язків. Разом із тим, витяг з наказу № 116 від 25.04.2024 було оголошено обвинуваченим лише 07.05.2024, в зв`язку із чим, до 07.05.2024 їх прямими начальниками мали б бути командири за попередніми посадами стрільців - відповідно командири 2-го відділення, 2-го взводу, 3-ї роти та 3-го батальйону охорони.
Також зазначає, що призначене покарання не відповідає особам обвинуваченим та тяжкості вчиненого, у порушення вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Зазначає, що судом першої інстанції враховано, як обставину, що характеризує обвинувачених, їх членство у церкві «Віфанія». Протягом усього часу з моменту зарахування до особового складу ВЧ НОМЕР_1 обвинувачені заявляли про їх готовність до проходження альтернативної (невійськової) служби і наявність для цього відповідних підстав, їх належного підтвердження. По суті не спростовується об`єктивна наявність в Україні «прогалини» у законодавстві щодо реалізації права на альтернативну невійськову службу в умовах воєнного стану та їх застосування щодо осіб, які проходять військову службу, а також відсутність щодо даного питання правової визначеності, що слід тлумачити на користь невладного (підпорядкованого) суб`єкта. Відтак, обвинувачені обґрунтовано та небезпідставно посилались на наявність і дійсність своїх релігійних переконань, положення відповідних нормативно-правових актів. У мотивувальній частині судом першої інстанції відхилено посилання на наявність в обвинувачених дійсних релігійних переконань, як підставу відмови від виконання наказів. Разом із тим, відсутність стану правової визначеності у даному питання, що об`єктивно не залежить від обвинувачених, а також мотив (причини) вчинення ними діяння, яке інкримінується як кримінальне правопорушення за ч.4. ст.402 КК України, суд повинен був врахувати як обставину, що пом`якшує покарання.
З урахуванням наведеного, вважає, що суду першої інстанції слід було у даному випадку призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в ч.4. ст.402 КК України, а також прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України та іспитовим строком. В кінцевому підсумовує, що обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слід визнати невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю у їх діях складу кримінального правопорушення.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 уточнив вимоги апеляційних скарг та просив закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 402 КК України за відсутністю у їх діях складу кримінального правопорушення, а саме вини обвинувачених у вчиненому.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржений вирок та призначити новий розгляд даного провадженняу суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що на переконання сторони обвинувачення, всупереч вимогам ст.ст. 94, 370 КПК України, суд першої інстанцій не здійснив всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та не оцінив всю сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Відсутні будь-які належні, достатні та допустимі докази для ухвалення обвинувального вироку.
Окрім того, суд належним чином не мотивував прийняття до уваги одних доказів і відхилення інших доказів, наданих стороною обвинувачення.
Так, поза увагою суду залишились показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , акт службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2024, доповідь командира військової частини НОМЕР_1 від 07.06.2024 про нез`явлення 27.05.2024 на службу після звільнення з під варти до військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , протоколи про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №138135 від 06.06.2024 та ЗхРУ №138136 від 06.06.2024, якими підтверджується вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, показання самих обвинувачених та інші письмові докази, якими обґрунтовано доводиться вина ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.
Зокрема, судом першої інстанції залишено поза увагою наказ командира військової частини НОМЕР_1 №29 від 29.01.2024, згідно якого солдати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були включені у списки особового складу даної військової частини, поставлені на всі види забезпечення та призначені на посади стрільця 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони 4 батальйону охорони та стрільця-помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони відповідно, у зв`язку з чим мали статус військовослужбовців.
Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 показали, кожен окремо, що 27.05.2024, після звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з під варти, останні повинні були повернутись у розташування військової частини НОМЕР_1 та продовжувати виконувати обов`язки військової служби, оскільки являються військовослужбовцями. Однак до військової частини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не повернулись, обов`язків військової служби не виконували і, після звільнення з під варти, вибули за адресою свого проживання, проводячи час на власний розсуд.
Також допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показав, що 09.05.2024 здійснював конвоювання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до Личаківського районного суду м. Львова для розгляду клопотання про обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Після обрання запобіжного заходу він особисто роз`яснив обвинуваченим, що у разі внесення за них застави та подальшого звільнення з під варти, їм необхідно буде повернутись на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , на що останні дуже обурились.
Ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 09.05.2024 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді триманні під вартою терміном на 60 діб з альтернативою внесення застави.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №131 від 10.05.2024 солдати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обліковуються у військовій частині, як такі військовослужбовці, щодо яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19» та яким призупинено здійснення всіх видів забезпечення до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадами.
Допитані у судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 показали, кожен окремо, що після того, як вони були 27.05.2024 звільнені з під варти у зв`язку з внесенням застави, останні до військової частини не повернулись, а виїхали до місця свого проживання у с. Будятичі Володимирського району Волинської області, де проводили час на власний розсуд, не пов`язаний з виконання обов`язків військової служби.
Водночас, з приводу свого вибуття на територію Чернівецької області та подальшого затримання 06.06.2024 співробітниками ДПС України при спробі незаконного перетину кордону, останні згідно ст. 63 Конституції України відмовились надавати показання.
Також згідно протоколів про вчинення адміністративного правопорушення серії ЗхРУ №138135 від 06.06.2024 та ЗхРУ №138136 від 06.06.2024 вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 06.06.2024 близько 2 год. 00 хв. спробували незаконно перетнути Державний кордон України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови та були виявлені прикордонним нарядом « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 на території АДРЕСА_6 .
Відповідно до положень ст.ст. 11, 12, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вбачається, що кожен військовослужбовець зобов`язаний додержуватися військової дисципліни, виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття, а про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Оскільки солдати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про своє звільнення 27.05.2024 з під варти у зв`язку з внесенням застави свого безпосереднього командира не повідомили та у військову частину не прибули, командуванню військової частини НОМЕР_1 про даний факт стало відомо лише 06.06.2024 після їх затримання співробітниками ДПС України, тому згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 158 від 06.06.2024 останні вважаються такими, що з 27.05.2024 не з`явились у військову частину без поважних причин.
Згідно з актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2024 року, вбачається, що 27.05.2024 після звільнення їх з під варти у зв`язку з внесенням застави з Державної установи "Львівська установа виконання покарань № 19" солдати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до військової частини НОМЕР_1 не повернулись, а 06.06.2024 о 02 год. 00 хв., з метою ухилитись від виконання обов`язків військової служби назавжди, спробували незаконно перетнути Державний кордон України поза межами пункту пропуску у напрямку території ОСОБА_18 , будучи виявленими та затриманими прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» НОМЕР_3 прикордонного загону ЗахРУ ДПС України на території АДРЕСА_6 .
Таким чином, у період з 28.05.2024 по 06.06.2024 у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виник прямий умисел з метою ухилення від проходження військової служби назавжди. Для реалізації вказаного умислу обвинувачені 06.06.2024 спробували незаконно перетнути Державний кордон України поза межами пункту пропуску у напрямку території Республіка Молдови, водночас були виявлені та затримані прикордонним нарядом НОМЕР_3 прикордонного загону ЗахРУ ДПСУ на території АДРЕСА_6 , що підтверджується протоколами про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №138135 від 06.06.2024 та ЗхРУ №138136 від 06.06.2024.
Враховуючи те, що для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби, а будь-яке за способом самовільне залишення частини (нез`явлення у розташування військової частини) може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів, а також те, що обвинувачені реалізували свій злочинний умисел направлений на ухилення від виконання обов`язків військової служби назавжди, спробувавши залишити територію держави, не вжили жодних заходів щодо повернення у військову частину або у територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, маючи об`єктивну можливість це зробити. За таких фактичних обставин, стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були обґрунтовано кваліфіковані за ч. 4 ст. 408 КК України.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_19 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, подав заяву,в якій просить слухати справу у його відсутності. Захист обвинуваченого ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат ОСОБА_8 .
Заслухавши доповідь головуючого, виступ прокурора ОСОБА_9 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечив проти апеляційних скарг сторони захисту, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку апеляційних вимог сторони захисту та заперечень проти апеляційних вимог прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотримано, а доводи захисника, викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду щодо доведеності винуватості обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 402 КК України.

Так, непокора, як основний склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 402 КК України, виражається у відкритій відмові від виконання наказу або в іншому навмисному невиконання наказу.

Відкрита відмова виконати наказ начальника виражається в усній або письмовій заяві підлеглого про небажання виконувати одержаний наказ чи в мовчазному демонструванні вчиненні дій, які свідчать про те, що наказ не буде виконуватися. Із суб`єктивної сторони непокора характеризується умисною формою вини.

Так вина обвинувачених доводиться належними та допустимими доказами, які були предметом детального дослідження судом першої інстанції, а саме:

показаннями свідка ОСОБА_20 , який пояснив, що він є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , офіцером юридичної служби, лейтенант юстиції. Обвинувачені були військовослужбовцями, які відмовлялися від проходження військової служби та від виконання наказів, які були передбачені статутом. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були зараховані в списки військової частини та рахувались в батальйоні інженерної підтримки, однак на які посади, він не пригадує. Він був свідком того, як 07.05.2024 у приміщенні військової частини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зачитувався наказ та видавалася військова амуніція, проте останні від отримання такої відмовилися, також відкрито відмовились виконувати накази командира, після чого він повідомив ДБР про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, а саме непокори: відкритої відмови від виконання наказів командира. Були проведені слідчі дії та стосовно обвинувачених було обрано запобіжній захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави, яка була внесеною, після чого вони повинні були негайно повернутися на військову службу, однак на таку не повернулися. Після звільнення їх з-під варти обвинувачені намагалися перетнути державний кордон;

показаннями свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що він є офіцером відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . 29 січня 2024 року обвинувачених привели для проходження військової служби та після спілкування з ними їх було попереджено про те, що вони є обмежено придатними та повідомлено, що вони можуть працювати кухарями, інженерами та не перебувати в зоні бойових дій. Вони від цього не відмовилися. Через кілька днів його було повідомлено про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовляються проходити військову службу, отримувати амуніцію, у зв`язку з чим було призначено розслідування та встановлено ознаки кримінального правопорушення. Останніх було направлено у Волинську область, де знаходиться підготовча база військовослужбовців, однак, перебуваючи там, вони відмовилися від прийняття присяги. Також відмовилися від відправки у м. Запоріжжя в складі групи інженерів для зведення споруд. Командуванням вирішено перевести їх в один із батальйонів у Львівській області, у м. Сколе. Було видано відповідний наказ, однак обвинувачені виконувати такий наказ також відмовилися, що було знято на відеокамеру. Обвинувачених було взято під варту, однак звільнено з-під неї у зв`язку із внесенням застави, після чого останні на військову службу не повернулися, згодом були затримані поблизу кордону України при спробі його перетнути. Обвинуваченим було направлено лист про повернення на військову службу, однак такі не повернулися. У зв`язку з притягненням обвинувачених до кримінальної відповідальності їх виключили із списку військовозобов`язаних. Документи щодо проходження базової військової служби останніх він не бачив, їхні військові квитки востаннє бачив 07.05.2024 у представника ДБР;

показаннями свідка ОСОБА_15 , який повідомив, що він є начальником стройової служби відділення персонального штабу військової частини НОМЕР_1 . Він був відповідальним за військовослужбовців, а саме обвинувачених, ним був винесений наказ про їх зарахування до військового складу стройової частини. У батальйоні вони перебували на будівельних посадах. Пізніше у військовій частині проводилися розслідування стосовно непокори обвинувачених, відмови від прийняття присяги та отримання одягу, що було зафіксовано на відеокамеру. Після звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з-під варти їх було повідомлено про необхідність повернення до військової служби, проте вони на таку не повернулись;

показаннями свідка ОСОБА_21 , який повідомив, що він є начальником медичної служби військової частини НОМЕР_1 . Обвинувачені, будучи військовослужбовцями, відмовилися від виконання наказів командира, на стан свого здоров`я не скаржилися, підписувати будь-які документи відмовилися;

даними, що містяться у:

витязі з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 № 18 від 29.01.2024 та додатку № 2 до нього, відповідно до яких ОСОБА_7 та ОСОБА_6 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період до військової частини НОМЕР_1 (т. 3, а.с. 95, 96, 100, 101);

довідці військово-лікарської комісії від 29.01.2024 № 167/20/6 відповідно до якої солдат ОСОБА_7 придатний до військової служби (т. 3, а.с. 99);

довідці військово-лікарської комісії від 29.01.2024 № 168/20/5 відповідно до якої солдат ОСОБА_6 придатний до військової служби (т. 3, а.с. 104);

витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 29 від 29.01.2024 відповідно до якого солдата ОСОБА_7 , НОМЕР_4 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначено на посаду стрільця 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони 4 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 100915T. 3 29 січня 2024 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення, а на продовольче забезпечення з 30 січня 2024 року, і вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків з посадовим окладом за тарифним розрядом 4 у сумі 2730 гривень, шпк «солдат» (т. 2, а.с. 104);

витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 29 від 29.01.2024, згідно із яким солдата ОСОБА_6 , НОМЕР_5 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначено на посаду стрільця - помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 1009151/630. 3 29 січня 2024 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 , на всі види забезпечення, а на продовольче забезпечення з 30 січня 2024 року, і вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків з посадовим окладом за тарифним розрядом 4 у сумі 2730 гривень (т. 2, а.с. 66, 105);

рапорті офіцера відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_22 від 31.01.2024, відповідно до якого 31.01.2024 в його присутності під час розмови військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 стрілець - помічник гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони ОСОБА_6 , та стрілець 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони НОМЕР_7 батальйону охорони ОСОБА_7 відкрито заявили про своє небажання нести військову службу, у тому числі отримувати військову форму і зброю та приймати у подальшому військову присягу (т. 2, а.с. 140);

акті про фіксацію відмови від проходження військової служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2024 солдатом ОСОБА_6 , відповідно до якого останній не виконує свої обов`язки, та станом на 31.01.2024 9 годину ранку перебуває у військовій частині без форми і зброї, оскільки відмовляється отримувати їх, а також, приймати військову присягу. Солдату ОСОБА_6 було доведено відповідні норми статей за законодавчих актів України: ст. 35 Конституції України; ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу»; ст. 12 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу»; ст. 4 Закон України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України»; ст. 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»; п. 4 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008; ст. 7 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; п. 3 «Правил носіння військової форми одягу та знаків розрізнення військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та ліцеїстами військових ліцеїв», затверджених наказом Міністерства оборони України від 20.11.2017 № 606, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1502/31370; ст. 409 КК України. Солдат ОСОБА_6 відкрито заявляє про відмову від проходження військової служби, спираючись на свої релігійні переконання. Водночас солдату ОСОБА_6 було запропоновано повернутись доправового поля, розпочати повноцінно проходити військову службу, отримати військову форму, зброю, пройти відповідну підготовку, та прийняти у подальшому військову присягу. На дану пропозицію військовослужбовець відповів відмовою (т. 2, а.с. 141-142);

акті про фіксацію відмови від проходження військової служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2024 солдатом ОСОБА_7 , відповідно до якого останній не виконує свої обов`язки, та станом на 31.01.2024 9 годину ранку перебуває у військовій частині без форми і зброї, оскільки відмовляється отримувати їх, а також, приймати військову присягу. Солдату ОСОБА_7 було доведено відповідні норми статей за законодавчих актів України: ст. 35 Конституції України; ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу»; ст. 12 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу»; ст. 4 Закон України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України»; ст. 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»; п. 4 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008; ст. 7 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; п. 3 «Правил носіння військової форми одягу та знаків розрізнення військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та ліцеїстами військових ліцеїв», затверджених наказом Міністерства оборони України від 20.11.2017 № 606, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1502/31370; ст. 409 КК України. Солдат ОСОБА_6 відкрито заявляє про відмову від проходження військової служби, спираючись на свої релігійні переконання. Водночас, солдату ОСОБА_7 було запропоновано повернутись до правового поля, розпочати повноцінно проходити військову службу, отримати військову форму, зброю, пройти відповідну підготовку, та прийняти у подальшому військову присягу. На дану пропозицію військовослужбовець відповів відмовою (т. 2, а.с. 143-144);

витягах з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 35 від 04.02.2024, відповідно до яких увільнено нижчепойменованих військовослужбовців від займаних посад і призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2024 № 12/РС до військової частини НОМЕР_1 , вважати такими, що з 05 лютого 2024 року справи та посади прийняли і приступили до виконання службових обов?язків: солдата ОСОБА_7 , стрільця 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони 4 батальйону охорони, за посадою муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, ВОС - 956273Т, з посадовим окладом за тарифним розрядом 2 у сумі 2550 гривень, шик «солдат»; солдата ОСОБА_6 , стрільця-помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону рони, за посадою муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, ВОС - 956273Т, з посадовим окладом за тарифним розрядом 2 у сумі 2550 гривень, шик «солдат» (т. 2, а.с. 147-148);

витягах з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 86 від 26.03.2024, відповідно до яких нижчепойменованих військовослужбовців вважати такими, що з 26.03.2024 року справи та посади прийняли і приступили до виконання службових обов?язків: солдата ОСОБА_6 , муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 березня 2024 року № 31/РС на посаду стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 3 роти охорони з батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 100915Т, з посадовим окладом за тарифним розрядом 4 у сумі 2730 гривень, шпк «солдат»; солдата ОСОБА_7 , муляра 2 будівельного відділення З інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_6 від 26 березня 2024 року № 31/РС на посаду стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони з батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 100915Т, з посадовим окладом за тарифним розрядом 4 у сумі 2730 гривень, шпк «солдат» (т. 2, а.с. 149-150);

витягах з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 90 від 30.03.2024, відповідно до яких солдата ОСОБА_6 , стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 3 роти охорони 3 батальйону охорони, солдата ОСОБА_7 , стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони 3 батальйону охорони приряджено до батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 152);

витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 116 від 25.04.2024, відповідно до якого солдата ОСОБА_6 , стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони з роти охорони 3 батальйону охорони, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 квітня 2024 року № 44/РС на посаду муляра 2 будівельного відділення з інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 956273Т, з посадовим окладом за тарифним розрядом 2 у сумі 2550 гривень, шпк «солдат» вважати таким, що з 25 квітня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків (т. 2, а.с. 67, 76);

витязі з наказу командира НОМЕР_8 бригади охорони (по особовому складу) № 44/РС від 25.04.2024, згідно із якими відповідно до пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України: солдата ОСОБА_7 , стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони 2 роти охорони 3 батальйону охорони, звільнено із займаної посади та призначено теслярем 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки, ВОС - 798568T; солдата ОСОБА_6 , стрільця 2 відділення охорони 2 взводу охорони 3 роти охорони 3 батальйону охорони звільнено із займаної посади та призначено муляром 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки, ВОС-956273Т (т. 2, а.с. 106-107);

витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 123 від 02.05.2024, відповідно до якого солдату ОСОБА_7 , тесляру 2 будівельного відділення з інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_1 та солдату ОСОБА_6 , муляру 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_6 на підставі бойового розпорядження голови адміністрації Держспецтрансслужби від 19.02.2024 № 146т та бойового розпорядження адміністрації Держспецтрансслужби з логістичного забезпечення від 21.02.2024 № 63 дск. наказано вибути у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, з 07 травня 2024 року зняти з продовольчого забезпечення та зарахувати на продовольче забезпечення у військовій частині НОМЕР_9 , забезпечити повсякденними наборами сухих продуктів на 01 (одну) добу (т. 2, а.с. 51, 68);

витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 626 від 06.05.2024 про речове забезпечення та засоби індивідуального захисту, відповідно до якого з метою підготовки та подальшого виконання завдань, що покладені на батальйон інженерної підтримки, військовослужбовцям 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_10 муляру - солдату ОСОБА_6 , і тесляру солдату ОСОБА_7 наказано 07.05.2024 прибути до управління військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та отримати військову форму, привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства, отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження (т. 2, а.с. 77-79);

акті про фіксацію відмови від виконання наказів військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_7 , відповідно до якого 07.05.2024, близько 11:15 год., перебуваючи на території управління військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 , військовослужбовець солдат ОСОБА_7 прилюдно, відкрито відмовився виконувати накази командира військової частини НОМЕР_1 , а саме: наказ від 02.05.2024 № 123 щодо вибуття у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони; наказ від 06.05.2024 № 626 щодо зобов`язання отримати форму, привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства, отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження (т. 2, а.с. 80-81);

акті про фіксацію відмови від виконання наказів військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_6 , відповідно до якого 07.05.2024, близько 11:15 год., перебуваючи на території управління військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 , військовослужбовець солдат ОСОБА_6 прилюдно, відкрито відмовився виконувати накази командира військової частини НОМЕР_1 , а саме: наказ від 02.05.2024 № 123 щодо вибуття у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони: наказ від 06.05.2024 № 626 щодо зобов`язання отримати форму, привести свій зовнішній вигляд у відповідність до чинного законодавства, отримати засоби індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечити відповідне зберігання отриманого спорядження (т. 2, а.с. 82-83);

рапорті офіцера відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_23 від 07.05.2024, відповідно до якого 07.05.2024, близько 11:15 год., у його присутності під час розмови військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 і солдат ОСОБА_6 прилюдно, відкрито відмовилися виконувати письмові накази командира військової частини НОМЕР_1 щодо вибуття у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також, отримання військової форми, отримання засобів індивідуального захисту (шолома балістичного, бронежилета) (т. 2, а.с. 113);

протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 07.05.2024, відповідно до якого ОСОБА_7 07.05.2024 затримано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, останньому, згідно із ч. 4 ст. 208 КПК України повідомлено зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється - ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану (т. 2, а.с. 44-50);

протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 07.05.2024, відповідно до якого ОСОБА_6 07.05.2024 затримано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, останньому, згідно із ч. 4 ст. 208 КПК України, повідомлено зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється - ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану (т. 2, а.с. 59-64);

наказі командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 638 від 07.05.2024 про призначення службового розслідування, яким доручено провести службове розслідування з метою встановлення причин та обставин, що спонукали 07.05.2024 до відмови від виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо вибуття у службове відрядження для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також отримання військової форми, засобів індивідуального захисту (шолома балістичного, бронежилета) військовослужбовців батальйону інженерної підтримки:тесляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу роти інженерної підтримки солдата ОСОБА_7 ; муляра 2 будівельного відділення з інженерно-позиційного взводу І роти інженерної підтримки солдат ОСОБА_6 (т. 2, а.с 114);

акті службового розслідування від 17.05.2024, відповідно до якого матеріали службового розслідування за вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 402 КК України військовослужбовцями 2 будівельного віділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки військової частини НОМЕР_1 муляром - солдатом ОСОБА_6 , та тесляром - солдатом ОСОБА_7 запропоновано направити до Територіального управління ДБР у м. Львові для долучення до відкритих кримінальних справ № 0000588, та № 0000589 (т. 2, а.с. 115-138);

витягах з наказу командира НОМЕР_8 бригади охорони (по стройовій частині) №52/РС від 06.05.2024, відповідно до яких згідно з п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України нижчепойменованих осіб рядового та сержантського складу 710 бригади охорони Державної спеціальної служби транспорту, стосовно яких застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання звільнено з займаних посад та зараховано у розпорядження командира НОМЕР_8 бригади охорони Державної спеціальної служби транспорту, а саме: солдата ОСОБА_7 тесляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки та солдата ОСОБА_6 ; муляра 2 будівельного відділення 3 інженерно-позиційного взводу 1 роти інженерної підтримки батальйону інженерної підтримки( т. 2 а.с. 201-202);

протоколі огляду від 26.07.2024, відповідно до якого на відеозаписах зафіксовано те, як 07.05.2024 у приміщенні управління військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4 військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 оголошено наказ № 116 від 25.04.2024 щодо призначення їх на посади. Оголошення наказу здійснюється відповідними службовими особами військової частини НОМЕР_1 . Після оголошення тексту наказу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовилися ознайомлюватись із наказами та отримувати їх примірники, мотивуючи це тим, що вони із ними не згідні. Крім цього, оголошено наказ № 123 від 02.05.2024 щодо вибуття у службове відрядження у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони, а також наказ від 06.05.2024 № 626 про отримання військової форми, приведення зовнішнього вигляду у відповідність до чинного законодавства, отримання засобів індивідуального захисту (шолом балістичний, бронежилет), забезпечення відповідного зберігання отриманого спорядження, після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовилися ознайомлюватись із наказами та отримувати їх примірники, отримувати ордери на формений одяг та засоби індивідуального захисту, мотивуючи це тим, що вони не є військовослужбовцями, а також відмовилися у тому числі у мовчазній формі від виконання наказу про вибуття у службове відрядження, у військову частину НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , 07 травня 2024 року для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони. Крім цього, на відеозаписі зафіксоване небажання останніх отримувати грошове забезпечення через те, що вони не вважають себе військовослужбовцями та не виконують обов?язків військової служби. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 оголошено акти про відмову від виконання наказів командира військової частини НОМЕР_1 , останні відмовилися ознайомлюватись із такими, надавати пояснення з приводу відмови від виконання наказів. Також зафіксовано процес оголошення 12.04.2024 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 31PC від 26.03.2024, № 102 від 11.04.2024 щодо переміщення їх на інше місце служби, після оголошення яких останні відмовилися від їх виконання та переміщення до нового місця служби. Крім цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 25.02.2024 на території військової частини НОМЕР_1 , батальйону інженерної підтримки відмовились від прийняття присяги на вірність народу України, отримання зброї, форменого одягу, засобів індивідуального захисту та роз?яснення положень чинного законодавства щодо відповідальності за відмову від виконання наказів і ухилення від проходження військової служби. Також зафіксовано процес оголошення 10.04.2024 у приміщенні управління військової частини військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 29 від 29.01.2024 щодо призначення на посаду, а також наказів командира військової частини НОМЕР_1 №№ 481, 482 від 08.04.2024 щодо отримання речового забезпечення та засобів індивідуального захисту, прийняття присяги на вірність Українському народу. Після оголошення тексту наказів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовилися від прийняття присяги на вірність Українському народу, отримання форменого одягу (речового забезпечення), засобів індивідуального захисту (т. 2, а.с. 205-208);

звукозаписі на флеш-носії, на якому зафіксовано, як ОСОБА_7 роз`яснено те, що він є призваним на військову службу та є військовослужбовцем. Також йому роз`яснено, що кожен військовослужбовець повинен прийняти присягу на вірність Українському народу.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відкрита відмова обвинувачених виконати накази № 123 від 02.05.2024 та № 626 від 06.05.2024 підтверджується відеозаписом та складеним на його основі протоколом огляду від 26.07.2024, згідно із якими зазначені накази, які містили конкретну вимогу, звернену саме до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , оголошувалися відповідними службовими особами військової частини НОМЕР_1 у присутності інших військовослужбовців, після чого обвинувачені відмовилися ознайомлюватися із цими наказами та отримувати їх примірники, мотивуючи своєю незгодою із ними. Інших причин, зокрема, віддання наказу неналежною особою, пов`язаність виконання наказу із вчиненням злочину обвинуваченими не названо. Відкриту відмову виконати ці накази підтвердив свідок ОСОБА_20 , який був очевидцем події злочину, а також свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_21 . Наведене, з урахуванням вищенаведених висновків суду щодо законності наказів, в умовах воєнного стану, доводить наявність об`єктивної та суб`єктивної сторін складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у діяннях кожного із обвинувачених, чим спростовує заперечення обвинувачених їх відмови виконати накази та відповідні доводи їх захисника.

Окрім того, у колегії суддів немає підстав визнати зазначений відеозапис недопустимим доказом, як на цьому наполягала сторона захисту.

Згідно із висновком, викладеним у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду № 601/2491/2 від 13.06.2024, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. Крім цього, зазначено, що призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Таким чином колегія суддів не бере до уваги доводи сторони захисту на наявність в обвинувачених дійсних релігійних переконань як підставу відмови від виконання наказів № 123 від 02.05.2024 та № 626 від 06.05.2024. Окрім того, під час оголошення зазначених наказів до відома обвинувачених було доведено назви їх посад у військовій частині НОМЕР_1 : ОСОБА_6 муляр-солдат, ОСОБА_7 тесляр-солдат, що підтверджується протоколом огляду від 26.07.2024 та доводить намір їх залучення під час несення служби до виконання функцій, не пов`язаних із використанням зброї, зокрема, для виконання завдань з інженерного (фортифікаційного) обладнання рубежів оборони. Свою відмову виконати накази обвинувачені мотивували виключно їх неналежністю до військовослужбовців.

Колегія суддів звертає увагу й на суперечність у показаннях обвинувачених, оскільки ними як підтверджено відмову виконувати накази у зв`язку із наявністю релігійних переконань, так і заперечено факт відмови їх виконувати. Під час судового розгляду знайшла своє підтвердження саме відмова обвинувачених виконати накази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 4 розділу 1 «Загальні положення» «Дисциплінарного статуту Збройних Сил України», затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 року № 551-XIV (далі - Закон№ 551-XIV) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця , зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Належність обвинувачених до громадянства України, їх відправлення 29.01.2024 зі ІНФОРМАЦІЯ_5 у військову частину НОМЕР_1 підтверджуються матеріалами кримінального провадження та стороною захисту не оспорюються.

Отже, в силу закону саме із 29.01.2024 обвинувачені почали проходити військову службу, у них виник обов`язок додержуватися військової дисципліни, зокрема, неухильно виконувати накази командирів.

Також не заслуговують на увагу доводи захисника про те, що обвинувачені лише формально уважалися військовослужбовцями, фактично були цивільними особами й у них був відсутній обов`язок з виконання наказів командирів. При цьому відправлення обвинувачених безпосередньо у військову частину, а не через збірний пункт територіального центру комплектування та соціальної підтримки області, як це передбачено Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 154 від 23.02.2022, відповідає вимозі п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XII, згідно із яким передбачено відправлення громадян у військову частину саме з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ч. 9 ст. 1 № 2232-XII військово-обліковий документ визначає належність його власника до виконання військового обов`язку; відповідно до п. 5 розділу 1 «Загальна частина» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу; згідно із п. 1 розділу 1 «Порядок видачі військових квитків» Порядку видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу», затвердженого наказом Міністерства оборони України 10.04.2017 № 206 (далі Порядок № 206), військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (далі - військовий квиток) є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

З наведеного можна зробити висновок, що наявність військово-облікового документа (військового квитка) лише підтверджує статус громадянина як військовослужбовця, а не породжує такий статус, який, як було зазначено вище, виникає в силу припису закону.

Згідно із п. 14 розділу ІІ «Інструкцій з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.09.2022 № 280 (далі Інструкція № 280), зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу (або прийому на роботу працівників) здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття (прийому на роботу) до військової частини. Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) для військовослужбовців є іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

Забороняється зараховувати до списків особового складу військової частини наказом по стройовій частині осіб, які прибули без документів. Особи, які прибули без документів, зараховуються до списків особового складу військової частини тільки після встановлення їх особистості і отримання документів, що підтверджують направлення їх у цю частину для проходження військової служби. До отримання документів ці особи обліковуються як тимчасово прикомандировані (п. 17 розділу ІІ Інструкція № 280).

Як свідчать матеріали справи (т. 2, а.с. 104, 105), обвинувачені зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 лише на підставі поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_7 від 29.01.2024 № 1/842 без наявності інших документів, передбачених Інструкцією № 280.

Незважаючи на зазначені порушення вимоги Інструкції № 280, колегія суддів вважає, що ця обставина не має суттєвого значення для справи, оскільки не спростовує зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 саме обвинувачених. Такий висновок суду ґрунтується й на тому, що дані щодо осіб обвинувачених, з копіями їх фотокарток, знаходилися у ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 2, а.с. 97, 102).

Інструкція № 280 визначає, зокрема, організацію і порядок обліку військовослужбовців та працівників (далі - особовий склад) у військових частинах, а до основних завдань обліку особового складу належать документальне відображення проходження військової служби військовослужбовцями, створення, ведення, поповнення і систематизація бази даних стосовно особового складу (п.п. 1, 2 розділу І Інструкції № 280), які по суті порушеними не були, оскільки стосувалися саме обвинувачених.

Наявні у матеріалах кримінального провадження рапорт офіцера відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_24 від 31.01.2024 (т. 2, а.с. 140), акти про фіксацію відмови від проходження військової служби від 31.01.2024 (т. 2, а.с. 141-142, 143-144) свідчать про відмову обвинувачених, як військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , проходити військову службу, у тому числі отримувати військову форму і зброю та приймати у подальшому військову присягу. Зазначені обставини не заперечені обвинуваченими під час судового розгляду.

У зв`язку з цим не заслуговують на увагу доводи захисника щодо непроходження обвинуваченими програми підготовки, невивчення ними основних положень військового законодавства України, відсутність в обвинувачених військово-облікових спеціальностей та неприйняття ними присяги як такі, що вчинені з волі самих обвинувачених та за відсутності вини керівництва військової частини.

Правомірність видачі наказів про призначення (переведення) обвинувачених на посади у межах військової частини НОМЕР_1 № 29 від 29.01.2024 (т. 2, а.с. 66,105), № 35 від 04.02.2024 (т. 2, а.с. 147-148), № 86 від 26.03.2024 (т. 2, а.с. 149, 150), № 90 від 30.03.2024 (т. 2, а.с. 151, 152), № 116 від 25.04.2024 (т. 2, а.с. 67, 76), № 44/РС від 25.05.2024 (т. 2, а.с. 106,107), № 123 від 02.05.2024 (т. 2, а.с. 51,68), № 626 від 06.05.2024 (т. 2, а.с. 77-79), № 52/РС від 06.05.2024 (т. 2, а.с. 201, 202), як і наявність у полковника ОСОБА_25 повноважень на тимчасове виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 , не є предметом судового розгляду, не спростовують законності видання наказів № 123 від 02.05.2024 (т. 2, а.с. 51, 68), № 626 від 06.05.2024 (т. 2, а.с. 77-79), статусу обвинувачених як військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та наявності передбачених ч. 3 ст. 41 КК України підстав для відмови виконувати накази № 123 від 02.05.2024, № 626 від 06.05.2024, тому відповідні доводи захисника на увагу не заслуговують.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції надано відповіді на усі доводи сторони захисту щодо обставин, які мають істотне значення для вирішенні питання винуватості обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КПК України. Решта доводів сторони захисту, на переконання колегії суддів, не спростовують винуватості обвинувачених у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану, суттєвого значення не мають, тому на увагу не заслуговують.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, то колегія суддів також не знаходить підстав для призначення нового розгляду у суді першої інстанції в даному кримінальному провадженні з огляду на наступне.

Стороною обвинувачення солдатам ОСОБА_7 та ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення й у тому, що вони, під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, бажаючи назавжди ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану 28.05.2024 вчинили дезертирство, тобто не з?явилися вчасно на службу у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та перебували поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту їх адміністративного затримання 06.06.2024 при спробі незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ, Дністровського району, Чернівецької області. Такі їх дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність вчинення кожним із обвинувачених злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який грунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права (ч. 1). Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом (ч. 3). Застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено (ч. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею (ч. 1). З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч. 3).

Злочин, передбачений ч. 4 ст. 408 КК України, визначений як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

Аналіз об`єктивної сторони складу цього злочину свідчить, зокрема, що такий вчинюється шляхом дії (залишення військової частини чи місця служби) або шляхом бездіяльності (нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу).

Зазначений перелік видів суспільно небезпечної бездіяльності є вичерпним і розширеному тлумаченню, зокрема за аналогією, не підлягає.

При цьому згідно із обвинувальним актом як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_6 , ставиться у провину вчинення 28.05.2024 дезертирства, тобто нез`явлення вчасно на службу у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та перебування поза межами розташування території цієї військової частини до моменту їх адміністративного затримання 06.06.2024 при спробі незаконного перетину державного кордону України поза межами пункту пропуску в напрямку Молдови на території Кельменецької ОТГ, Дністровського району, Чернівецької області, та кваліфіковано їх діяння за ч. 4 ст. 408 КК України.

Виходячи із викладеної в обвинувальному акті об`єктивної сторони складу інкримінованого обвинуваченим діяння, яке полягає у невчасному з`явленні на службу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що така не відповідає жодному із визначених у диспоцизії ч. 1 ст. 408 КК України, яка містить визначення поняття дезертирства, видів кримінальної протиправної бездіяльності, що пов`язані з конкретними випадками нез`явлення на службу, такими як: у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

Отже, бездіяльність, у вчиненні якої обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яка полягає у нез`явленні їх вчасно на службу, не передбачена ч. 4 ст. 408 КК України та не утворює об`єктивної сторони складу цього злочину.

Окрім цього, подані суду докази не підтверджують бездіяльності обвинувачених як дезертирство, визначене законом про кримінальну відповідальність.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 337 КПК України відсутні підстави для виходу за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, зокрема на відповідну частину статті 407 КК України («Самовільне залишення військової частини або місця служби»), якими передбачено склади менш тяжких кримінальних правопорушень, оскільки діяння обвинувачених під жодну із них не підпадають.

Також колегія суддів звертає увагу, що в ухвалах про зміну запобіжних заходів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 07.06.2024 року на взяття під варту та звернення застави в дохід держави, які переглядались в апеляційному порядку та залишені апеляційним судом без змін, визначено запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 із визначенням альтернативного запобіжного заходу застави. При цьому останнім було визначено обов`язки, у разі внесення застави : прибувати до слідчого, прокурора, суду за кожною вимогою; - не відлучатися з населеного пункту в якому він проживає (проходить військову службу), без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. При цьому обов`язку не відлучатися з населеного пункту в якому вони проходять військову службу, а саме - військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 покладено не було. Обвинувачені перебували на той час у розшуку, були затримані при спробі перетину Державного кордону та останні не мали жодних вказівок з`явитись на військову службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408 КК України, у яких обвинувачуються ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , та їх виправдання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КК України.

Відтак, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки такі є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 і ОСОБА_6 покарання, то таке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, таке покарання є необхідним і достатнім для перевиховання обвинувачених і попередження вчинення ними нових злочинів та не є занадто суворим чи м`яким.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційних скаргах, як сторони захисту, так і сторони обвинувачення не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду, закриття кримінального провадження щодо обвинувачених, їх виправдання чи призначення нового розгляду у суді першої інстанції, оскільки є необґрунтованими, голослівними та не підтверджені належними доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слід залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 без задоволення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 4 ст. 408 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 без задоволення.
Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, що перебуває під вартою - у той самий строк з дня отримання копії такого рішення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4