Справа 288/1564/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року . селище Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Попільня Житомирської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000317 від 05 квітня 2024 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Народичі, Житомирської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 201-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 201-2 КК України.

27 лютого 2025 року через канцелярію суду захисник обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_6 надала клопотання про визнання доказів не допустимими у даному кримінальному провадженні у зв`язку з істотним порушенням норм КПК України та істотного порушення прав та свобод людини, в якому просить визнати не допустимими доказами протокол обшуку від 23.04.2024 року та інші докази отримані в ході його проведення та похідні від них, також постанови слідчого про визнання речей та документів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів справи від 24.04.2024 року, постанову слідчого ОСОБА_7 від 09.04.2024 року про залучення особи до конфіденційного співробітництва та до участі у проведенні негласних слідчих (розшукових) дій, також просить закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України та зняти арешт з майна накладений в межах кримінального провадження. В даному клопотанні вказано, що постанови про визнання речей та документів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 24.04.2024 року не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України. Обшук проведений 23.04.2024 року в приміщенні, яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, був проведений в порушення ст. 233, 234 КПК України, оскільки відбувся без відповідного дозволу суду, так як в матеріалах справи відсутня ухвалу суду про надання дозволу на обшук. Матеріали справи містять лише легалізований арешт майна, яке вилучили під час обшуку, а в клопотанні слідчого до суду визначено що здійснений обшук був невідкладний, без наведення мети та мотивів такої невідкладності. Також в матеріалах справи міститься постанова слідчого ОСОБА_7 від 09.04.2024 року про залучення особи до конфіденційного співробітництва та до участі у проведенні негласних слідчих (розшукових) дій, а саме ОСОБА_8 після чого, ОСОБА_8 було допитано в якості свідка, що суперечить вимогам ст. 271 КПК України, оскільки це виключно повноваження прокурора. Дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме їх початок, було надано прокурором 19.04.2024 року, і тому вказані докази є не допустимими.

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала подане клопотання та просила його задовольнити, також доповнила своє клопотання в частині визнання недопустимими доказами показання свідка ОСОБА_8 .

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник ОСОБА_5 підтримали дане клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання, на що надав письмові заперечення.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши клопотання захисника ОСОБА_6 , заперечення прокурора та матеріали кримінального провадження, приходить до наступного висновку.

Щодо вимоги про визнання доказів недопустимими суд зазначає наступне.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного, саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості:

- під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;

- в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК), якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення таких сумнівів на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

У разі, якщо була б можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК України вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

У рішенні Верховного суду від 17.10.2023 року у справі № 455/844/16-к судом зазначено, що докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути визнані судом як недопустимі у разі, якщо ці порушення є істотними, тобто могли вплинути та впливають на достовірність отриманих фактичних даних; ці порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимим доказами. Необхідно обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК України, послатись на конкретний пункт цієї норми.

Вирішуючи питання допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК України.

Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17/.

Щодо визнання не допустим протокол обшуку від 23.04.2024 року суд зазначає, що 23.04.2024 року слідчим в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України проведено до постановлення ухвали слідчого судді обшук за адресою: Житомирська область, селище Попільня, вулиця Ігоря Сікорського, 2. Надалі, на виконання вимог цієї ж статті, слідчий невідкладно звернувся з відповідним клопотанням до слідчого судді про надання дозволу на проведений обшук та ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25.04.2024 року у справі № 296/3864/24 клопотання слідчого задоволено, надано дозвіл на проведений у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України 23.04.2024 року обшук за вищевказаною адресою. В ухвалі слідчий суддя зазначає обґрунтованими доводи слідчого про необхідність проведення обшуку без ухвали слідчого судді, оскільки останній був зумовлений невідкладною необхідністю збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні. З даною ухвалою слідчого судді ознайомлені підозрюваний та його захисники, проте заперечення на дану ухвалу в підготовчому судовому засіданні захисниками та іншими особами не подавались.

Щодо визнання недопустимими постанов про визнання речей та документів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів справи, суд зазначає, що недопустимими доказами вказані процесуальні документи визнані бути не можуть, оскільки вони лише закріплюють процесуальні рішення слідчого про визнання предметів речовими доказами у провадженні, які в свою чергу, і є джерелом доказів.

Щодо визнання недопустимим доказом постанови слідчого про залучення особи до конфіденційного співробітництва від 09.04.2024 року, суд зазначає наступне, що у відповідності до ч. 1 ст. 275 КПК України, під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право використовувати інформацію, отриману внаслідок конфіденційного співробітництва з іншими особами, або залучати цих осіб до проведення негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, передбачених цим Кодексом.

Тому залучення слідчим свідка до участі в подальшому проведенні за постановою прокурора контролі за вчиненням злочину було зумовлено об`єктивними обставинами та відповідає положенням ч. 6 ст. 246 КПК України. Саме ж таке залучення особи до конфіденційного співробітництва не є окремим різновидом НСРД, а тому абсолютно недоречними є посилання сторони захисту про те, що залучення до указаного співробітництва є виключно повноваженням прокурора і саме він повинен ініціювати та затверджувати своїм рішенням проведення НСРД, а також про те, що зазначені докази є недопустимими.

Щодо визнання недопустимим доказом покази свідка ОСОБА_8 , суд зазначає, що відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо в судовому засіданні. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідженням суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом. На початку судового розгляду визначено порядок дослідження доказів по даній справі і після дослідження письмових доказів будуть допитуватись свідки, в тому числі ОСОБА_8 і після його допиту суд може зробити висновок про допустимість даного доказу.

За таких обставин, вирішення питання про визнання доказів недопустимими на цій стадії судового провадження є передчасним, а тому, клопотання захисника в цій частині задоволенню не підлягає.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Щодо вимоги про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, суд зазначає наступне.

Пункт 3 частини 1 статті 284 КПК України визначає, що кримінальне провадження, серед іншого, закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Частиною 2 статті 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності; з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті; з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті; з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою; якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; досягнуто податковий компроміс у справах про кримінальні правопорушення, передбачені статтею 212 Кримінального кодексу України, відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України.

Окрім того, частиною 7 вказаної статті визначено, що якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

За ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Наразі у кримінальному провадженні триває судовий розгляд, який полягає в тому що він проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

КПК України визначено, що судове рішення у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. (ст. 369 ч. 1). Види вироків визначені, ст. 373 КПК України, відтак виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відтак враховуючи викладене вище, та аналізуючи підстави заявлені захисником у клопотанні, як такі, які на його думку, ведуть до закриття провадження у справі, пов`язані з оцінкою судом доказів, що має відбуватися у нарадчій кімнаті, тому клопотання є таким, що не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню на даній стадії судового провадження.

Щодо вимоги про зняття арешту з майна суд зазначає наступне.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Правові підстави для накладення арешту на майно визначені ст. 170 КПК України.

З огляду на встановлені у ході розгляду клопотання обставини, зокрема те, що на даний час визначено порядок та обсяг дослідження доказів судом, на даний час судом досліджуються письмові матеріали надані прокурором, а арешт майна застосований саме з метою збереження речових доказів, за таких обставин потреба у їх збереженні на даний час не відпала, оскільки під час дослідження доказів у майбутньому в сторін та суду можуть виникнути питання з приводу вчинення додаткових процесуальних дій щодо даного майна. Зважаючи на ступінь тяжкості та характер кримінального правопорушення, арешт вказаного майна забезпечуватиме справедливу рівновагу між суспільним інтересом та приватним інтересом його власників.

Крім того, суд зазначає, що захисники обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 раніше звертались до суду з клопотаннями про скасування арешту з майна та ухвалами суду тричі було відмовлено в задоволенні вказаних клопотань.

Таким чином, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення, з метою збереження вказаного майна, яке має силу речового доказу, рішення щодо даних речових доказів вирішується судом при ухвалені судового рішення, а тому клопотання про зняття арешту з майна є передчасним та задоволенню не підлягає.

На час розгляду клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 судовий розгляд кримінального провадження ще триває, конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суд не вбачає і тому вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість, отже суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 .

Керуючись статтями 84, 86, 87, 89, 170, 174, 284, 369-372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_6 про визнання доказів не допустимими у даному кримінальному провадженні у зв`язку з істотним порушенням норм КПК України та істотного порушення прав та свобод людини, закриття кримінального провадження та скасування арешту майна відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Попільнянського

районного суду ОСОБА_1