ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/80/25 Справа № 226/1105/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

потерпілої: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 02.09.2020 року у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР №0000388 від 16.04.2020 року щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Димитровського міського суду Донецької області від 02.09.2020 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Красноармійську Донецької області, має повну загальну середню освіту, не одружений, не працює, раніше судимий:

1) 17.12.2010 Димитровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.309, ч.1 ст.309 КК України із застосуванням ст.ст.70,75,76 КК України до 2 років позбавлення волі із випробуванням строком на 2 роки; 2) 26.05.2011 Димитровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.309, ч.1 ст.122 КК України із застосуванням ст.ст.70,71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 07.03.2013 умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 29 днів; 3) 10.01.2014 Димитровським міським судом Донецької області за ч.1 ст.187 КК України із застосуванням ст.71 КК України до 3 років 8 місяців позбавлення волі; 4) 13.02.2014 Димитровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі; 5) 26.03.2014 Димитровським міським судом Донецької області за ч.1 ст.317, ч.2 ст.309 КК України із застосуванням ст.70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі; 6) 20.08.2014 Димитровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 КК України із застосуванням ст.ст.70,72 КК України до 4 років 8 місяців позбавлення волі; 7) 14.06.2017 Красноармійським міськрайонним судом Донецької області за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.70 КК України до 4 років 9 місяців позбавлення волі, звільнений 24.07.2017 по відбуттю строку покарання; 8) 23.02.2018 Димитровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.190 КК України до 2 років обмеження волі, звільнений 10.04.2020 по відбуттю строку покарання;

зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення. Вирішено долю речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у скоєнні кримінального правопорушення за таких обставин.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_10 , будучи особою, раніше судимою за вчинення умисних корисливих злочинів, судимості за які у встановленому законом порядку не зняті і не погашені, знову вчинив умисний корисливий злочин на території міста Мирнограда Донецької області. Так, за твердженням сторони обвинувачення, 16.04.2020 в денний час доби, точного часу не встановлено, ОСОБА_10 перебував у четвертому під`їзді будинку №50 м-ну Західного, де на другому поверсі побачив потерпілу ОСОБА_7 , яка зі сходового майданчику заходила до своєї квартири АДРЕСА_2 , і в нього раптово виник злочинний умисел на відкрите повторне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , діючи умисно та відкрито, підійшов до вхідних дверей вказаної квартири та, перебуваючи на сходовому майданчику біля квартири, почав з ОСОБА_7 , яка того часу намагалася закрити вхідні двері, усну розмову. Продовжуючи свій злочинний умисел, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, ОСОБА_10 обома руками штовхнув ОСОБА_7 в область грудної клітини, від чого та впала на підлогу в коридорі квартири. Скориставшись тим, що ОСОБА_7 не чинила опору внаслідок падіння, ОСОБА_10 проник в середину квартири та, діючи умисно повторно відкрито з корисливою метою, почав словесно вимагати від потерпілої грошові кошти, на що та вимушено віддала йому 390 гривень, які ОСОБА_10 умисно повторно відкрито викрав у вказаній сумі, після чого відразу покинув місце вчинення злочину та розпорядився грошима на власний розсуд, завдавши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 390 гривень.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.3 ст.186 КК України, судом першої інстанції визнано ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає хибним висновок суду про те, що обвинувачення ґрунтується на показах потерпілої, даних в ході досудового розслідування і похідних від них доказах. Вказує, що суд вдався до вибіркової оцінці протоколу слідчого експерименту від 25.04.2020 за участю ОСОБА_11 , що не передбачено кримінальним процесуальним законодавством. Вважає, що висновки суду щодо можливості обґрунтування своїх висновків лише показаннями, безпосередньо сприйнятими під час судового засідання, не відповідає чинному законодавству та судовій практиці. Вважає, рішення суду про визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_7 від 16.04.2020 є незаконним. Вважає, що показання потерпілої ОСОБА_7 надані у суді суперечать іншим матеріалам кримінального провадження. Зазначає, що із вироку неможливо зрозуміти, яка саме версія події була прийнята як правдива. Вказує, що суд у своєму рішенні взяв до уваги одні докази і відкинув інші, не усунувши суперечності у доказах, не навів жодного доводу на обґрунтування того, які саме показання учасників судового провадження суд поклав в основу вироку та визнав достатніми і чому саме, не з`ясувавши причину змін показань потерпілої. Вказує, що наявні докази у матеріалах справи, а саме: слідчий експеримент, огляд місця події, впізнання за фотознімками, допит свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 є достатніми та допустимими, всі вони узгоджуються між собою, в той час, як прийняті судом покази потерпілої ОСОБА_7 є суперечливими, нелогічними, та такими що не узгоджуються з іншим доказам по справі. Зазначає, що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, мотиви, наведені у судовому рішенні, не можна визнати достатніми для прийняття до уваги одних доказів і відкидання інших. Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, відповідно до якого визнати ОСОБА_10 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначити ОСОБА_10 , покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, яка підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, думку захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення потерпілої щодо фактичних обставин по справі, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено факт смерті обвинуваченого ОСОБА_10 .

На запит Дніпровського апеляційного суду з Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов лист із копією актового запису про смерть №1406 від 02 вересня 2024 року, згідно якого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті Україна, Запорізька область, місто Запоріжжя, причина смерті G92 Токсико-гіпоксична енцефалопатія.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження підлягає закриттю у разі, якщо обвинувачений помер. Якщо вказана обставина виявляється під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття провадження.

Згідно ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 справа №710/466/16-к (провадження №51-6068кмо21), після встановлення під час апеляційного розгляду факту смерті обвинуваченого, щодо якого ухвалено виправдувальний вирок, суд апеляційної інстанції зобов`язаний виконати вимоги статей 370, 404, 419 КПК України, забезпечити участь захисника, продовжити апеляційний розгляд, надати мотивовані відповіді на доводи апеляційних скарг та постановити ухвалу, передбачену одним із пунктів 1, 2, 5 або 6 ст. 407 КПК України з урахуванням вимог статей 284, 417 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі, і поданих у судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

В ч. 1 ст. 94 КПК України зазначено, що суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги, а доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновку місцевого суду.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, виходячи з презумпції невинуватості, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених, суд відносить і тлумачить на їх користь.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу юридичної визначеності, який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права і передбачає повагу до принципу «res judicata» - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду тільки тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою касацію, а сама можливість існування двох думок на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть бути лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»).

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було створено необхідні умови для реалізації сторонами принципів змагальності й диспозитивності, закріплених у статтях 22 та 26 КПК України. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні й доведеності їх переконливості перед судом.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_10 дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно і всебічно дослідив докази, надані сторонами та дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Органом досудового розслідування, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Водночас, зі змісту досліджених судом першої інстанції доказів встановлено, що у судовому засіданні ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину відповідно до пред`явленого йому обвинувачення не визнав, від надання показів у справі відмовився, скориставшись роз`ясненим судом правом, передбаченим ст.63 Конституції України, зазначивши, що злочину не вчиняв

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_10 наполягав, що не причетний до вчинення злочину. Впізнання під час досудового розслідування з ним не проводилось.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції 11.06.2020 пояснила, що у поточному році десь два місяці тому вдень, близько 12 години, вона поверталася з магазину додому (м-н Західний, 50) з двома сумками. Вже біля будинку їй стало погано через підвищення тиску, її «повело». Того часу поруч йшов хлопець та запропонував їй допомогу, він був в чорній шапці і захисній масці. Він зайшов з нею до під`їзду, вона піднялась на другий поверх, відчинила двері до квартири, увійшла, поставила сумки. Коли повернулася, щоб увімкнути світло, спіткнулася за картоплю, що стояла у коридорі, та впала, в очах потемніло. Коли відкрила очі, побачила, що хлопець стоїть у коридорі, бо двері вона зачинити не встигла. Вона попросила хлопця допомогти їй підвестися, він допоміг, потім пішла до кухні прийняти ліки, а коли повернулася, йдучи до зали, хлопця вже не було. Її гаманець лежав у передпокої на тумбі і грошей в ньому вже не було. Після цього до неї зайшла соцпрацівник, яка відвідує її сусідку, і вона повідомила тій, що немає грошей, 390 гривень, які були в її гаманці купюрами по 200, 100, 50, 20 та 10 гривень. Тобто було 400 гривень, а залишилося 10. Приїхала поліція, вона розповіла про те, що сталося, не хотіла розписуватися, але слідчий змусив її щось підписати.

На уточнюючі запитання потерпіла пояснила, що, коли хлопець у передпокої допомагав їй вставати, то сказав їй «Дай денег», а вона відповіла, що грошей немає. Але злякалася і дала йому 200 гривень, а інші він сам забрав, коли вона в кухні приймала ліки, вона цього не бачила.

Потім працівники поліції привезли їй 27 гривень, інші гроші досі не повернули. Коли їй показували фотознімки осіб для впізнання, понятих не було. До того їй показали фото в телефоні та сказали, що треба його посадити. На слідчому експерименті вона не показувала, як що було, просто розповідала, понятих не бачила. На пред`явлених судом фото з протоколу слідчого експерименту впізнає себе, вказавши, що понятих не знає. Вона розповідала, що гроші зникли. Не може сказати, чи був тим хлопцем саме ОСОБА_17 , бо не дуже добре бачить, а він був в масці та шапці, і за статурою той хлопець був плотніший.

Потерпіла у судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що правоохоронці затримали когось та привезли показити їй його до дому, дільничний сказав, що їм його потрібно посадити. Однак потерпіла повідомляла їм, що це не він. Оскільки нападник був високого зросту та широкоплечий, а цей чоловік менший «шмарчок». Потерпіла стверджувала, що не впізнала особу, яка вчинила напад, оскільки це був не той чоловік. Вона пояснила, що нападник затягнув її до квартири, вимагав гроші та заволодів грошовими коштами в сумі 400 «рублів». Насильства до неї не застосовував. Він був у медичній масці, тому обличчя його вона не запам`ятала, але пам`ятає, що це був високий та широкоплечий чоловік. Процедура впізнання за її участі з обвинуваченим та іншими особами не проводилася. Обвинуваченого вона побачила лише під час судового розгляду. Їй демонстрували фотознімки осіб у масках, однак особу, яка скоїла напад, вона не впізнала. На питання учасників процесу, чи впізнає вона голос обвинуваченого ОСОБА_17 , відповіла, що не може сказати, оскільки під час нападу була дуже налякана. Чи підписувала вона якісь протоколи, не пам`ятає. Зазначила, що співробітники поліції змусили її підписати якісь документи. На питання учасників процесу чи погрожували їй працівники поліції, які вимагали підписати документи, підтвердила, що їй погрожували. Також повідомила, що слідчий разом з дільничним привели до її квартири двох понятих. Чи проводився слідчий експеримент, під час якого вона показувала або розповідала про обставини злочину, потерпіла не пам`ятає.

Оцінивши покази потерпілої апеляційний суд приходить до висновку, що відмінність деяких деталей обставин злочину таких як спосіб проникнення до квартири або дії з боку особи яка вчинила кримінальне правопорушення щодо потерпілої 16.04.2020 року, апеляційний суд вважає, що ці розбіжності не впливають на основоположну суть свідчень потерпілої, а саме: обвинувачений ОСОБА_10 не є тією особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Потерпіла не впізнала його, вказала на невідповідність зовнішніх ознак (зріст, статура), а також заявила, що не впізнала обвинуваченого за фотознімками, оскільки той був у медичній масці та не впізнає обвинуваченого у суді першої і апеляційної інстанції.

Щодо обставин вказаних потерпілою на досудовому розслідувані, наявності порушень процедури впізнання, тиску з боку працівників поліції, апеляційний суд зазначає, що всі ці твердження потерпіла також вказувала у суді першої інстанції, що свідчить про їх послідовність та достовірність.

Таким чином, апеляційний суд враховує певні розбіжності у свідченнях потерпілої у суді першої інстанції та апеляційної, проте вважає, що вони зумовлені віком та фізичним станом особи, і не впливають на її чітку та незмінну позицію щодо того, що обвинувачений ОСОБА_10 не є нападником, а також щодо обставин досудового розслідування, які вона описала стабільно і переконливо.

Також судом першої інстанції були допитані свідки, дослідженні письмові докази у даному кримінальному провадженні, на які сторона обвинувачення послалась в якості доказів вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Ключовими доказами сторони обвинувачення, на якому ґрунтувалося обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, є показання в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також письмовими доказами: слідчий експеримент, огляд місця події, впізнання за фотознімками потерпілою та свідками.

Так свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції пояснила, що є соціальним працівником та відвідала підопічну ОСОБА_18 , знайшла її переляканою в безладі. Пішла до сусідки ОСОБА_11 , яка розповіла, що її пограбував чоловік, той самий, що приходив три роки тому. Разом вони повернулись до ОСОБА_18 , де та підтвердила, що невідомий просив у неї гроші. Поліцію викликали за ініціативою ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції пояснив, що бачив ОСОБА_17 вранці, вони разом з іншим знайомим гуляли, пили пиво. ОСОБА_17 той день був в куртці та чорних спортивних штанах, без шапки, мав при собі десь 10-13 гривень. Після 11 години ОСОБА_17 пішов у бік зупинки, не сказавши, куди саме. ОСОБА_19 знає ОСОБА_17 давно, впізнав його за фотознімками в поліції.

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції пояснив, що товаришує з ОСОБА_17 . Вони з ОСОБА_19 зустрілись з ним у парку, сходили по пиво. Не пам`ятає, в чому був одягнений ОСОБА_17 , але ОСОБА_17 чекав зовні, бо був без маски і без грошей. Разом випили пиво біля недобудови, після чого ОСОБА_17 пішов у бік «АТБ» та будинку №50 і не повернувся. Потім в поліції він впізнавав за фото ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції пояснив, що пару років тому випадково познайомився з ОСОБА_17 , разом вживали спиртні напої в м-ні Західному. В середині квітня цього року у другій половині дня у м-ні ОСОБА_20 неподалік від магазину «АТБ» він зустрів ОСОБА_17 , той йшов повз у стані алкогольного сп`яніння, з пивом. Він запитав ОСОБА_17 , звідки у нього гроші, на що той відповів, що забрав їх у бабусі, але суму не назвав. Він у ОСОБА_17 більше нічого не питав, їхня розмова тривала не більше хвилини та вони відразу розійшлися. Саме це він казав працівникам поліції.

Свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції пояснила, що її запросили працівники поліції в якості понятої, в будинку №50 м-ну Західного, був ще один понятий чоловік. Жінка на ім`я ОСОБА_21 розповіла, що прийшла додому, відчиняла вхідні двері, а ззаду хлопець, який сказав, що приніс їй борг. Вона відповіла, що той їй нічого не винен, хотіла закрити двері, але він кинувся із кулаками, почав бити та вимагати гроші. Погрожував розбити телевізор або голову. Вона (потерпіла) віддала хлопцеві, що було 390 гривень. Потерпіла казала, що знає хлопця, але вона не пам`ятає, чи називала потерпіла його ім`я. Під час цього потерпіла переживала, була засмучена.

Водночас жоден із допитаних свідків сторони обвинувачення не був безпосереднім очевидцем обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

Слід відмітити, що суд першої інстанції дав оцінку всім доказам у справі та зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також під час апеляційного розгляду були дослідженні письмові докази по справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно проаналізував всі письмові докази по справі, рапорт соцпрацівника ОСОБА_12 яка повідомила про правопорушення, письмову згоду ОСОБА_11 на проникнення у житло, протокол огляду місця події, заяву ОСОБА_7 до поліції про злочин, протокол затримання ОСОБА_10 , протокол огляду речей ОСОБА_10 , впізнання за фотознімками ОСОБА_10 потерпілою ОСОБА_11 , та свідками ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 . Заяву ОСОБА_7 про відмову від госпіталізації та проходження СМЕ. Заяви ОСОБА_7 про дозвіл на проникнення у її житло та про згоду на проведення слідчого експерименту за її участю в її квартирі. Протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 з фото фіксацією. Заяву ОСОБА_10 про відмову від дачі показів та проведення слідчих експериментів.

Усім доказам в своїй сукупності суд першої інстанції дав оцінку з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачення ґрунтується на показах потерпілої, даних в ході досудового розслідування, і похідних від них доказах.

Суд першої інстанції вірно послався на вимоги ч.4 ст.95 КПК України згідно яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Тому доводи апелянта про те, що наявні докази у матеріалах справи, а саме: слідчий експеримент, огляд місця події, впізнання за фотознімками, допит свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 є достатніми та допустимими, всі вони узгоджуються між собою, в той час, як прийняті судом покази потерпілої ОСОБА_7 є суперечливими, нелогічними, та такими що не узгоджуються з іншим доказам по справі, колегія суддів вважає не обґрунтованими, які базуються на суб`єктивному аналізі апелянтом матеріалів провадження і які спростовуються мотивованими висновками місцевого суду щодо оцінки доказів.

Суд об`єктивно оцінив усі наявні докази та аргументував, чому частина з них не може братися до уваги, відсутність відеофіксації, сумніви щодо добровільності заяв, суперечності у показаннях свідків. Така оцінка не є вибірковою, а базується на вимогах ст.ст. 86, 87 КПК України.

Доводи апеляційної скарги, що наявні докази у матеріалах справи впізнання за фотознімками, у сукупності з іншими доказами по справі є достатніми та допустимими, всі вони узгоджуються між собою, а рішення суду про визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_7 від 16.04.2020 є незаконним, є безпідставними. Оскільки суд першої інстанції правомірно визнав протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.04.2020 недопустимим доказом, оскільки його отримано з порушенням ст. 228 КПК України, який забороняє попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, про що вказувала потерпіла, яка стверджувала, що до впізнання працівники поліції показували їй в телефоні фото обвинуваченого.

Крім того, як вже зазначалось вище, потерпіла надала пояснення у судових засіданнях, що особа яка вчинила щодо неї злочин, був у медичній масці, тому обличчя його вона не запам`ятала.

Щодо протоколів пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками свідкам 17.04.2020 ОСОБА_16 та 25.04.2020 ОСОБА_15 , суд першої інстанції вірно прийшов до висновків, що вони містять результати впізнання свідками ОСОБА_10 як особи, яка свідкам добре знайома, і яку вони бачили 16.04.2020 близько 11-00 у м-ні Західному неподалік від будинку потерпілої. Свідки у судовому засіданні першої інстанції надали пояснення, що жоден з них не знає, куди пішов ОСОБА_10 після зустрічі з ними, яка за часом відбулася до настання події злочину, та що він робив після того, чи вчиняв якісь протиправні дії. Обидва свідки пояснили, що у ОСОБА_17 не було при собі медичної маски, він навіть не був пропущений з цих підстав до магазину і чекав їх на вулиці.

Також не знайшли свого підтвердження, доводи апелянта, що суд у своєму рішенні взяв до уваги одні докази і відкинув інші, не усунувши суперечності у доказах, не навів жодного доводу на обґрунтування того, які саме показання учасників судового провадження суд поклав в основу вироку та визнав достатніми і чому саме, а також про суперечності у вироку суду щодо версії події яка була прийнята як правдива.

Доводи апеляційної скарги, що суд не з`ясував причину зміни показань потерпілою, є безпідставними, оскільки потерпіла вказала як у суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду, що працівники поліції змусили її підписати документи, які саме вона не пам`ятає.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у своєму вироку, чітко вказав, що версія, яка лягла в основу вироку, базується на показах потерпілої, підтверджених частково іншими доказами. У рішенні надано вичерпне пояснення, які суд визнав допустимими докази по справі, а які визнав недопустимими. Суд також зважив на вік потерпілої, її фізичний і психічний стан, а також відсутність представника та особи яка надавала юридичну допомогу під час досудового розслідування та судового розгляду.

Жоден із доказів, на які посилається сторона обвинувачення, прямо не вказує на винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину. Усі ключові покази, що могли б мати доказове значення, є або суперечливими, або недопустимими. Зокрема, свідки лише бачили обвинуваченого поблизу місця злочину, але не підтвердили його участі у ньому.

Отже, суд першої інстанції оцінивши наявні докази по справі та ухвалюючи оскаржуваний вирок, прийшов до висновку, що 16.04.2020 в денний час доби за адресою: АДРЕСА_3 , відносно потерпілої ОСОБА_7 було вчинено злочин відкрите викрадення її майна.

16.04.2020 невідома особа в належній їй квартирі відкрито заволоділа належними їй грошима в сумі 390 гривень, потрапивши у квартиру через незачинені двері та заявивши вимогу про надання грошей, яку вона виконала, злякавшись і віддавши грабіжникові 200 гривень, а гроші в сумі 190 гривень він сам забрав з її гаманця, коли вона не бачила цього.

Як вказала потерпіла в суді, цю особу впізнати вона не може, не може вказати, чи то був ОСОБА_10 або інший чоловік, оскільки той був в масці і шапці, але статура грабіжника була плотніша, ніж у обвинуваченого. Також потерпіла не підтвердила в ході судового розгляду застосування до неї насильства, яке не є небезпечним для її життя і здоров`я.

Як вірно звернув увагу суд у своєму рішенні, судово-медична експертиза щодо наявності у потерпілої тілесних ушкоджень, їхнього характеру та процесу виникнення у справі не проводилася.

Потерпілою були спростовані у суді твердження, які вказані у протоколу огляду міста події від 16.04.2020 та протоколу слідчого експерименту від 25.04.2020. Де вказано, що злочинець штовхнув її та вдерся у квартиру, що вимагаючи гроші, погрожував їй знищенням майна та фізичною розправою, а також те, що він опускав маску, щоб вона могла бачити його обличчя.

Також суд вірно вказав, що протокол огляду місця події та протокол слідчого експерименту виконувалися слідчим власноруч шляхом здійснення рукописного тексту. Відеозаписи цих слідчих дій не проводилися, тому суд позбавлений можливості переконатися, що все відображене у протоколах дійсно було сказане потерпілою добровільно та з власної ініціативи, що протоколи оголошувались їй вголос або були нею прочитані і повною мірою усвідомлені. За таких обставин враховувати підпис потерпілої під протоколами в якості повного підтвердження обставин злочину не є можливим.

Як вірно вказує, суд першої інстанції в протоколі огляду місця події від 16.04.2020, в якому відображені первинні покази потерпілої, вказівки на вчинення злочину саме ОСОБА_10 немає. Свідок ОСОБА_12 , також пояснювала суду першій інстанції, що не пам`ятає, щоб потерпіла називала прізвище злочинця, відомості про ОСОБА_10 відсутні і в рапорті про отримання заяви ОСОБА_12 , де вказано про вчинення злочину невідомою особою, і в заяві потерпілої від 16.04.2020, де вона також просить притягнути до відповідальності невідому їй особу.

На підставі викладено, судом надано аргументовані висновки, згідно яких він взяв до уваги відомості з протоколу огляду місця події від 16.04.2020 та протоколу слідчого експерименту від 25.04.2020 в частині застосування до потерпілої насильства, опускання грабіжником маски та впізнання нею ОСОБА_10 як такі, що спростовані потерпілою і не підтверджені іншими доказами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність події злочину підтверджується показами потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 , яка потрапила до потерпілої одразу після вчинення злочину, даними з протоколу огляду місця події від 16.04.2020 та протоколу слідчого експерименту від 25.04.2020 за виключенням наведених вище відомостей. При цьому суд вбачає, що відносно ОСОБА_7 вчинене відкрите викрадення майна, вчинене з проникненням у житло. Кваліфікуюча ознака «застосування насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої», не підтверджена жодними доказами у справі, а наявність ознаки повторності є такою, що залежить від особи винуватого.

У протоколі огляду від 16.04.2020, яким зафіксовано огляд речей ОСОБА_10 , не зазначено про наявність серед його речей медичної маски. В той самий час на наявність маски на обличчі грабіжника вказує потерпіла, ці відомості зафіксовані з її показів у протоколах огляду місця події, слідчого експерименту, та показах у суді першої та апеляційній інстанції.

Як вірно вказав суд першої інстанції, при порівнянні за описом одягу особи, яка вчинила злочин, та одягу обвинуваченого у день 16.04.2020. Свідок ОСОБА_15 вказав, що того дня обвинувачений був одягнутий у куртку та чорні спортивні штани, без шапки, і це узгоджується з відомостями протоколу огляду його речей, де вказано, що ОСОБА_10 одягнений у темно-сірі штани, шапка у наявності не зазначена. Однак у рапорті, яким зафіксоване повідомлення ОСОБА_12 , вказане, що злочинець був одягнутий у світлі штани, білу куртку, чорну шапку, про світлі штани на злочинці та наявність головного убору казала свідок і суду, посилаючись на слова потерпілої.

Апеляційний суд погоджується з критичним ставленням суду першої інстанції до достовірності відомостей, викладених у протоколі впізнання, в частині деталізації обставин злочину. Оскільки оцінюючи показання свідка ОСОБА_13 , надані під час судового засідання, у сукупності з даними протоколу пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 27.04.2020, свідок надав пояснення, що під час зустрічі з ОСОБА_10 він лише запитав, звідки у того гроші, на що отримав відповідь, що гроші взяті у бабусі. Суму обвинувачений не називав, інших деталей свідок не чув, і більше нічого у нього не запитував після цього вони розійшлися. На уточнення суду ОСОБА_13 впевнено підтвердив, що йому невідомі жодні подробиці щодо походження грошей та обставин можливого злочину, і саме це він повідомляв поліції. Водночас у протоколі впізнання міститься інша інформація нібито обвинувачений розповів свідкові, що в той день проник до квартири жінки у мікрорайоні Західному та заволодів її грошима через відсутність власних коштів, але свідок у суді першої інстанції ОСОБА_13 чітко заперечив свою обізнаність щодо таких подробиць.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторона обвинувачення не надала доказів, які б прямо вказували на причетність ОСОБА_10 до пограбування ОСОБА_7 .

Таким чином, на причетність ОСОБА_10 до вчинення відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_7 прямо не вказує жоден з досліджених доказів у справі. Покази потерпілої, надані в суді, винуватості обвинуваченого не підтверджують, відомості слідчого експерименту в частині, що злочин щодо неї вчинено із застосуванням насильства і саме ОСОБА_10 , спростовані самою ОСОБА_7 , а протокол впізнання нею обвинуваченого визнано судом недопустимим доказом. Покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 лише засвідчують факт перебування обвинуваченого 16.04.2020 в час, що передував вчиненню злочину, в районі, де було його вчинено, а покази свідка ОСОБА_14 лише підтверджують факт проведення та суть слідчого експерименту, результати якого частково спростовані потерпілою. Покази свідка ОСОБА_13 доказового значення у справі не мають внаслідок своєї обмеженості і неконкретності. Належність та походження вилучених у ОСОБА_10 грошей в сумі 25,75 гривень в ході досудового розслідування органом обвинувачення не встановлена.

Судом у вироку враховано, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_10 , взяв до уваги лише суперечливі показання потерпілої, які нібито суперечать іншим доказам у справі, є необґрунтованими.

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції згідно ст. 94 КПК України проаналізував всі надані прокурором докази з дотриманням принципів всебічності, повноти, достатності та взаємозв`язку і цілком аргументовано вказав про недоведеність вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України.

Апеляційна інстанція акцентує увагу, що за вимогами ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі надані на дослідження суду докази та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що розгляд справи проведено судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Вирок суду відповідає положенням ст. 374 КПК України.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що коли ставиться питання про скасування виправдувального вироку, це є погіршенням становища особи.

Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого.

Згідно з матеріалами кримінального провадження було встановлено, що виправданий помер, про що свідчить копія актового запису про смерть ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку оскарження ухваленого судом першої інстанції вироку, якщо виправданий помер до закінчення апеляційного перегляду й подальше провадження здійснюється не з метою реабілітації померлого, то розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції є неможливим, оскільки тягне за собою значну кількість порушень КПК України.

Зазначене повністю узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема, постановами від 03.03.2020 року у справі № 264/6533/17, від 09.03.2021 року у справі № 761/33490/14-к, від 08.11.2021 року у справі № 761/36227/17, щодо правомірності закриття кримінального провадження без скасування виправдувального вироку, та невідповідності вимогам КПК України рішення про скасування виправдувального вироку щодо померлої особи ( постанова ККС ВС від 30.08.2022 року у справі № 710/466/16-к).

Апелянт у своїй скарзі ставить вимогу про скасування виправдувального вироку щодо померлого виправданого та ухвалити новий вирок, відповідно до якого визнати ОСОБА_10 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначити ОСОБА_10 , покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Однак, колегія суддів вважає, що у разі продовження провадження, то неможливим буде дотримання низки загальних засад кримінального провадження, таких, як доступ до правосуддя, обов`язковість виклику в судове засідання, (враховуючи вимоги ст. 401 КПК України) з огляду на порушення в апеляційній скарзі питання про погіршення становища, право на захист, змагальність сторін, безпосередність дослідження доказів та інші.

З огляду на практику Верховного Суду це вважається істотним порушенням вимог КПК України і є підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що присутність захисника в судовому засіданні є лише однією зі складових права на захист, яка не заміняє і не може підмінити собою решту прав, які нероздільно пов`язані з особою підозрюваного, обвинуваченого, виправданого або засудженого.

Основоположна норма кримінального права про те, що кримінальна відповідальність не зберігається щодо померлої особи, яка обвинувачувалася у вчиненні злочинного діяння, є гарантією презумпції невинуватості, закріпленої у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно, якщо особа не була піддана суду і була визнана винною посмертно, норми статті 6 Конвенції про захист прав людини будуть порушені.

Так, відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Виправдувальний вирок, виходячи із положення статті 417 КПК України, у зв`язку зі смертю особи, яку виправдали, скасуванню не підлягає.

Згідно викладеного у постанові від 16.01.2019 року об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю особи, щодо якої здійснюється це провадження, крім випадків, коли воно є необхідним для реабілітації померлого, по суті означає припинення процесуальної діяльності щодо встановлення винуватості у вчиненні злочину та відмови держави від притягнення її до кримінальної відповідальності й призначення такій особі покарання. Тобто, закриття кримінального провадження на стадії апеляційного провадження означає припинення подальшої апеляційної процедури.

При цьому, в окремій думці суддів Верховного Суду на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 зазначено, що для дотримання прав особи, щодо якої винесено виправдувальний вирок і яка на момент апеляційного розгляду померла, та не допущення істотного порушення вимог КПК України, необхідно в таких випадках закривати апеляційне, а не кримінальне провадження.

В той же час, колегія суддів враховує і правову позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 справа №710/466/16-к (провадження №51-6068кмо21), повно та всебічно перевірила доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, з урахуванням особливостей вказаного кримінального провадження та з дотриманням вимог ст.284, 416,417,419 КПК України.

Тому, на підставі викладеного, беручи до уваги те, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції ухвалив виправдувальний вирок, і такий вирок, згідно із ст.417 КПК України не може бути скасований у зв`язку зі смертю особи, яку виправдали, то колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вирок Димитровського міського суду Донецької області від 02.09.2020 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Керуючись, ч.2 ст.376, 284, 405, 407, 417, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Димитровського міського суду Донецької області від 02.09.2020 року у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР №0000388 від 16.04.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , якого визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді