КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 12 жовтня 2024 року включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження № 0000039 від 03 березня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 255, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410, ч. 4 ст. 410 КК України.

До суду першої інстанції надійшло клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року вищевказане клопотання задоволено та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 12 жовтня 2024 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисники обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нову, якою обрати до обвинувачуваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього решту з носінням електронного засобу контролю за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та/або визначити розмір застави, в розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що тримання під вартою не є мірою заочного покарання, а є методом дотримання належної процесуальної поведінки визначеної КПК України.Але, нажаль в даній ситуації ОСОБА_6 відбуває покарання без вироку суду протягом 2 років і 1 місяця, що є грубим порушенням його прав, так як матеріали кримінального провадження містять штучну доказову базу, отриману з грубими порушеннями КПК України та прав і свобод ОСОБА_6 . Сторона захисту вказує, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки на території України, батьки, сестра обвинувачуваного проживають на території України. Під час перебування на державних посадах не притягувався до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, стягнення не застосовувались, навпаки має державні нагороди, грамоти, тощо. Раніше до кримінальної відповідальності не притягався, що є підставою вважати, що в разі обрання менш суворого запобіжного заходу не буде вчиняти інших кримінальних правопорушень. Жодний ризиків не існує, оскільки у суду немає законних підстав вважати, що ОСОБА_6 буде переховуватися від суду, оскільки його попередня поведінка говорить про інше; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, він не може, оскільки всі докази стороною обвинувачення вже зібрані. Ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні також не підтверджений належними доказами. Вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюваний обвинувачуюся, ОСОБА_6 також не збирається, і протилежному немає жодних доказів. Сторона обвинувачення всі позитивні характеристики, професійні навики трактує в мінус ОСОБА_6 , всупереч здоровому глузду, прийнятій практиці щодо застосування запобіжних заходів. Як, показує судова практика, норми КПК України є позитивною характеристикою особи відносно якої застосовується запобіжний захід, щодо наявності досвіду роботи, освіти, певних зав`язків у суспільстві, але в даному випадку прокурор намагається ці обставини презентувати, як ризики, що говорить про його упередженість та відсутність бажання реально, об`єктивно оцінювати особу обвинувачуваного. Сторона захисту вважає, що факти, які повідомляє прокурор суду, не повинні сприйматися автоматично як доведені. Тягар їх доказування покладається на сторону обвинувачення. Підхід, який використовує припущення правильності фактів, що стверджується обвинуваченням, і перекладає на обвинувачену особу тягар їх спростування, очевидним чином суперечить засадам кримінального судочинства. Такий підхід фактично перевертає презумпцію невинуватості, з якої випливають і вимога доведення винуватості поза розумним сумнівом і вимога тлумачити сумніви на корить обвинувачуваної особи.В клопотанні прокурор з грубим порушенням презумпції невинуватості не вказав і не довів доказами, чому не можливо до ОСОБА_6 застосувати більш м`які запобіжні заходи не пов`язані з триманням під вартою, мотивувальна частина клопотання складається з тексту підозри та обвинувального акту, та доказів вини сторонніх осіб, що не мають відношення до обвинуваченого та відтворенням шаблонних законодавчих підстав для застосування до особи певного виду запобіжного заходу та не містить аналізу ризиків, які існують, з урахуванням особливостей кримінального провадження та особи обвинувачуваного, як того вимагають положення як внутрішнього, так і міжнародного законодавства. Більш того, сторона захисту вказала, що в даному кримінальному провадженні вбачаються ознаки політичного переслідування, порушення ст. 18 Конвенції, коли обмеження прав і свобод застосовується для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені (не для завдань кримінального провадження, а з політичних міркувань): поспішні публічні заяви органу досудового розслідування, політичних осіб, з оцінкою (кваліфікацією) подій, які розслідуються правоохоронцями, так як після затримання ОСОБА_6 16 липня 2022 року в засобах масової інформації (тому числі на території рф) та в інтерв`ю Голови СБУ ОСОБА_9 була надана оцінка подій з грубим порушенням презумпції невинуватості ОСОБА_6 , навішування на нього ярлика зрадника, без відповідного вироку суду. Крім того, сторона захисту вказала, що з урахуванням погіршення здоров`я ОСОБА_6 в умовах тримання під вартою та необхідністю у лікуванні та додатковому медичному обстеженні є всі підстави вважати, що подальше його перебування в СІЗО за станом здоров`я є неможливим, так як може спричинити суттєве погіршення стану та привести до невідворотних негативних наслідків.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити прокурору другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 в задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати обвинуваченому ОСОБА_6 інший більш м' який запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі, в разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановити розмір застави до розміру, визначений ч. 5 ст. 182 КПК України для подібної категорії кримінальних правопорушень, з урахуванням Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року у справі № 3-111/2023 (207/23, 315/23) щодо недопустимості свавільного тримання під вартою осіб, які звинувачуються у злочинах проти державної безпеки.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що суд першої інстанції взагалі не надає оцінки тому факту, що прокурор не надає до клопотання жодного доказу того, що інший більш м`який чи альтернативний або комбінований запобіжний захід не здатен буде забезпечити належне виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, в тому числі, які може прописати в рішенні Суд та не надає доказів існування чи ймовірності настання хоча б одного ризику передбаченого ст. 177 КПК України у випадку не тримання під вартою ОСОБА_6 . Сторона обвинувачення посилається на тяжкість висунутих обвинувачень ОСОБА_6 як підставу переховуватись. Таке посилання прокурора не відповідає практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) якою констатовано, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК. Жодного доказу, який підтверджує зв`язок ОСОБА_6 з представниками фсб рф, у справі немає, до даного клопотання такого доказу не долучено, а отже, не може братись до уваги при оцінці існування ризику втечі. Переховування від суду не лежить в інтересах ОСОБА_6 , який вже бачив матеріали справи та розуміє нікчемність доказової бази проти себе. Йому відомі результати службової перевірки, яка не встановила порушень в його діях станом на березень 2023 року. На низький ризик переховування вказує факт того, що ОСОБА_6 при повному розмінні існування політично мотивованої справи проти нього, не переховувався та прибував на усі виклики для допитів у ДБР, як свідок (що у протиправний спосіб було використано проти нього). На нівелювання ризику переховування вказує його матеріальний стан, дуже тривале перебування під вартою та наявність батьків похилого віку, які утримуються за його рахунок. ОСОБА_6 не мас сенсу переховуватись від органів слідства. Крім того, жодних доказів які б прямо підтверджували причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 255, 111 КК України, не наведено та більше того самими матеріалами справи спростовано. Переважна більшість свідків, як наголошує прокурор є співробітниками ГУ СБУ в АР Крим та регіонально знаходяться поза зоною досяжності для ОСОБА_6 , за умови цілодобового арешту з електронним засобом контролю, взаний ризик нівелює посилання прокурора щодо можливості ОСОБА_6 «здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі». Суд першої інстанції взагалі жодного доказу на підтвердження ризиків не отримав, а отже, взагалі не здатен ні фактично ні юридично оцінювати будь-що, і був зобов' язаний таке клопотання повернути прокурору. На переконання сторони захисту, викладені обставини свідчать про відсутність ризиків, які давали б достатні, переконливі для стороннього не зацікавленого спостерігача, підстави вважати, що ОСОБА_6 може якимось чином порушити покладені на нього Законом процесуальні обов`язки чи може мати інтересі в такій поведінці, або переховуватися від суду, або іншим чином впливати на учасників процесу, знищити речові докази, вчинити новий злочин тощо, розуміючи що висунуті обвинувачення нікчемні як за походженням та і по суті. Отже, при детальному аналізі вищевказаного, дослідуючи не законне клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, прокурором не доведено суду реальність існування будь-якого ризику, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів стосовно ОСОБА_6 не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України (ч. 1 ст. 183 КПК України).

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_8 вказав, що суд першої інстанції взагалі не надає оцінки тому факту, що прокурор не надає до клопотання жодного доказу того, що інший більш м`який чи альтернативний або комбінований запобіжний захід не здатен буде забезпечити належне виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, в тому числі, які може прописати в рішенні суд та не надає доказів на існування чи ймовірності настання хоча б одного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, у випадку не тримання під вартою останнього.

Заслухавши доповідь судді, позицію сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення поданої апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити в силі, їх пояснення і відповіді на запитання суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, які надійшли в порядку ст. 422-1 КПК України та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційних скарг сторін захисту, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість, як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо останнього на більш м`який.

Так, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, в тому числі, тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, дані про його особу, а саме те, що ОСОБА_6 , раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, на утриманні батьків пенсійного віку, неодружений, неповнолітніх дітей не має, а також суд першої інстанції врахував міру покарання, яка може бути призначена обвинуваченому ОСОБА_6 у разі доведення його винуватості та характер висунутого обвинувачення, суспільну небезпеку інкримінованих дій, фактичні обставини за яких інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, усвідомлення обвинуваченим, що в разі доведення винуватості йому може бути призначене покарання у виді до 15 років, що, на думку суду першої інстанції, переконливо дає підстави для висновків про реальне існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, продовження вчинення кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілих та свідків, експертів.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

На думку колегії суддів, обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за місцем проживання останнього, як про те ставить питання адвокат ОСОБА_7 , оскільки він не забезпечить належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження.

Враховуючи наведене, доводи сторін захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовують висновками суду апеляційної інстанції, які викладені вище.

Крім того, колегія суддів вважає правомірним не визначення обвинуваченому ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки вказана позиція узгоджується із ст. 183 КПК України, яка визначає, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Всупереч доводів апеляційних скарг сторін захисту, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , у тому числі, наявність постійного місця проживання та реєстрації, перебування на утриманні батьків пенсійного віку, те, що він неодружений, неповнолітніх дітей не має. Проте, встановлені обставини місцевим судом не визнані достатнім стримуючим фактором для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, з огляду на серйозність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та не є сталими соціальними зв`язками, про що доречно зазначив суд першої інстанції та з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Посилання сторони захисту на те, що в обвинуваченого ОСОБА_6 погіршилося здоров`я в умовах тримання під вартою, а тому є необхідність проведення медичного огляду та подальшого лікування останнього в закладах МОЗ України - не заслуговують на увагу, оскільки надані суду матеріали не містять відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченогоОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я. Більш того, стороною захисту не надано відомостей про те, що наявні у ОСОБА_6 захворювання відносяться до переліку хвороб, які несумісні із триманням останнього під вартою.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу, що за ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Крім того, відповідно до пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту за № 212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10 лютого 2012року, консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) здійснюється в медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини. Усі висновки медичних обстежень, консультацій та дані щодо проведеного лікування в обов`язковому порядку вносяться медичним персоналом СІЗО до відповідних форм первинної облікової документації. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. Усі висновки медичного обстеження, консультації та дані щодо проведеного лікування лікарем-фахівцем в обов`язковому порядку вносяться до відповідних форм первинної облікової документації. Відшкодування витрат, пов`язаних із залученням обраного лікаря-фахівця, здійснюється за рахунок особи, узятої під варту, якій надавалась медична допомога, або її родичів. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

З огляду на викладене, обвинувачений ОСОБА_6 в умовах перебування у слідчому ізоляторі має можливість отримати належне медичне обслуговування та пройти всі необхідні обстеження, у тому числі використовуючи з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

Щодо доводів сторони захисту про тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, то суд апеляційної інстанції не вбачає надмірності тримання під вартою враховуючи перевагу існуючого суспільного інтересу, викликаного вчиненим, в тому числі, особливо тяжким злочином на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, над повагою до особистої свободи обвинуваченого.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_6 , судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Враховуючи наведене, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 12 жовтня 2024 року включно, винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційних скаргах.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року на час апеляційного перегляду втратила свою чинність.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 12 жовтня 2024 року включно - без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2