Житомирський апеляційний суд
Справа №287/1742/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-сс/4805/697/24
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №287/1742/23 за апеляційною скаргою прокурора Олевського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Олевського районного суду Житомирської області від 13.11.2024,

в с т а н о в и в:

зазначеною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000160 від 01.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання старшого слідчого СВ ВП №2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000160 від 01.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України та накласти арешт на банківський рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) AT «ТАСКОМБАНК», який відкритий на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОК1П1 НОМЕР_3 (ном. тел. НОМЕР_4 ) та зобов`язати AT «ТАСКОМБАНК», , вул. Симона Петлюри, 30, м.Київ, 01032, голова Правління ОСОБА_9 (0800-505-240) накласти арешт шляхом тимчасового позбавлення прав ОСОБА_8 на користування вказаним рахунком. При цьому, посилаючись на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, вважає, що існують всі правові підстави для накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) AT «ТАСКОМБАНК», який в подальшому буде досліджено та оцінено органом досудового розслідування відповідно до вимог ст.94 кримінального процесуального закону та буде прийнято законне процесуальне рішення в розумні строки. Зазначає, що слідчий суддя не врахував, що в банку AT «ТАСКОМБАНК» було вилучено інформацію по рахунку № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 та в ході огляду виписки про рух коштів по рахункам останнього встановлено, що 25.07.2023 о 19:22 год. на його банківську картку надійшли кошти з банківської картки № НОМЕР_5 , яка належить потерпілій ОСОБА_10 в сумі 23 тис. 700 грн., які в подальшому 25.07.2023 о 19:30 год. було перераховано на банківську картку № НОМЕР_6 банку АТ КБ «Приватбанк», тобто ОСОБА_11 розпорядився коштами потерпілої на власний розсуд. Наголошує, що ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора в підтримку своїх апеляційних вимог, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.2 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, у відповідності до ст.171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Положеннями ч.3 ст.171 КПК України передбачено, що в даному випадку у клопотанні повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість спеціальної конфіскації майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримано.

Як зазначено в клопотанні про накладення арешту на майно (а.п.2-3), в провадженні СВ ВП №2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000160 від 01.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Згідно змісту клопотання, 25.07.2023 року, близько 19 год., у месенджері «Телеграм» ОСОБА_10 написала ОСОБА_12 та повідомила про необхідність перейти за посиланням, яке вона їй відправила, для отримання виплат від держави у зв`язку з війною. Після цього, ОСОБА_10 перейшла за наданим їй посиланням та на веб-сайті схожому на офіційний сайт AT «Ощадбанк» ввела останні чотири цифри своєї банківської картки, внаслідок чого з банківської картки ОСОБА_10 було знято грошові кошти в сумі 23700 грн. на банківську картку № НОМЕР_1 .

01.08.2023 року за даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

В ході проведення досудового розслідування в банку АТ «ТАСКОМБАНК» вилучено інформацію по рахунку № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 та в ході огляду виписки про рух коштів по рахунку останнього встановлено, що 25.07.2023 року, о 19 год. 22 хв., на банківський рахунок ОСОБА_8 надійшли кошти з банківської карти № НОМЕР_5 , яка належить потерпілій ОСОБА_10 в сумі 23700 грн., які в подальшому 25.07.2023 року, о 19 год. 30 хв., було перераховано на банківську карту № НОМЕР_6 банку АТ КБ «ПриватБанк».

24.10.2024 старший слідчий СВ ВП №2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Олевського районного суду Житомирської області з відповідним клопотанням про арешт банківського рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) АТ «ТАСКОМБАНК», який відкритий на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 та зобов`язати AT «ТАСКОМБАНК», , вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, 01032, голова правління ОСОБА_9 , накласти арешт шляхом тимчасового позбавлення прав ОСОБА_8 на користування вказаним рахунком, за результатами судового розгляду слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

На переконання апеляційного суду, слідчим суддею ретельно перевірено доводи слідчого щодо накладання арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 в співвідношенні до матеріалів кримінального провадження, та зроблено правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення клопотання органу досудового розслідування та накладення арешту на вказаний банківський рахунок.

В даному випадку, апеляційний суд зважає і на те, як то слушно зазначає слідчий суддя, що відповідно до ст.59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на майно банку (крім коштів, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку), арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

Зупинення видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, якщо арешт накладено без встановлення такої суми або якщо інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.

Разом з цим, у клопотанні слідчого об`єктивно відсутні відомості про наявність на банківському рахунку № НОМЕР_1 грошових коштів чи необхідності їх арешту відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», з огляду на те, що предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, в даному випадку є грошові кошти.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено правову підставу та мету для накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 , передбачені п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Отже, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримано вимоги ч.1 ст.175, ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України, висновки викладенні в оскаржуваному рішенні є законними та обґрунтованими.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, слідчим та прокурором не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст.94 КПК України, належним чином оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Згідно із ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі прокурора, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження та не спростовують висновків слідчого судді про відсутність правової підстави для арешту майна.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Олевського районного суду Житомирської області від 13.11.2024, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000160 від 01.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :