Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2025 року м. Рівне

Справа № 949/1604/24

Провадження № 11-кп/4815/262/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000172 від 19 червня 2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , освіти середньої, одруженого, на утриманні четверо неповнолітніх дітей, раніше не судимого, громадянина України

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України додатково покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку.

Скасовано арешт, накладений на майно на підставі ухвали слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 червня 2024 року, а саме на лісовоз вантажний марки "ЗИЛ 131Н ЛТ-25", номерний знак НОМЕР_1 , колір зелений з причепним - розпуском шасі № НОМЕР_2 , марка ТМЗ 802, 1989 року випуску, колір червоний.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 9243,12 грн.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалено не застосовувати.

За вироком суду 19 червня 2023 року, приблизно о 14 год., в світлу пору доби, ОСОБА_6 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем "Opel Vectra" н.з. НОМЕР_3 , який на праві користування належить йому, із наявними в автомобілі пасажирами, а саме: ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , рухаючись по вул. Центральна в с. Жадень, Сарненського району в напрямку центру села, не маючи небезпеки та перешкоди для руху, здійснив об`їзд вибоїни на автодорозі шляхом виїзду на зустрічну смугу руху, після чого повернувся на власну смугу руху та продовжив рух в напрямку зустрічного автомобіля марки "ЗИЛ 131Н ЛТ-25" д.н.з НОМЕР_1 із приєднаним до нього причепом, та згодом виявив відмову в системі рульового керування та подальшу відмову гальмівної системи, внаслідок чого допустив зіткнення із задніми лівими колесами причепа автомобіля "ЗИЛ 131Н ЛТ-25" д.н.з НОМЕР_1 на смузі руху останнього.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля "Opel Vectra" н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, які викликали тривалий розлад здоров`я, а пасажир ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, які викликали тривалий розлад здоров`я.

У безпосередньому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і шкідливими наслідками, які настали, являється грубе порушення водієм автомобіля ОСОБА_6 пункту 10.1 Правил дорожнього руху, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, покликається на незаконність вироку суду зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не вбачається в силу прямої вказівки ч.1 ст. 75 КК України на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння. Покликається на недотримання судом вимог ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Просить вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 22.10.2024 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України в частині призначення покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.1 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вказує про безпідставність і необгрунтованість мотивів і підстав апеляційної скарги прокурора та законність ухваленого вироку суду першої інстанції, з врахуванням всіх фактичних обставин справи, правильним застосуванням норм процесуального і матеріального права, належною оцінкою всіх доказів.

Зазначає, що з врахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_6 , наявності інших обставин кримінального провадження, пом`якшуючих обставин, добровільного відшкодування завданої шкоди потерпілим, думки потерпілих, які не мають жодних претензій, необережність злочину, вважає за доцільне застосування положень ст. 75 КК України відносно обвинуваченого.

Просить апеляційну скаргу прокурора на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 22.10.24 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, сторону захисту, яка визнала апеляційну скаргу прокурора в частині неправильності застосування ст.75 КК України і просили призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 17000 грн., потерпілих, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дане кримінальне провадження розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, в апеляційній скарзі не оскаржується і апеляційною інстанцією вирок суду в цій частині не перевіряється.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої навимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Згідно ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України за встановлених судом обставин, що мали місце 19 червня 2023 року, при яких, зокрема, останній перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до оскарженого вироку, обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на «Д» обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має статус батька багатодітної сім`ї, на утриманні якого перебуває 4 малолітніх дітей, сім`я якого знаходиться на обліку в управлінні соціального захисту населення і отримує допомогу ДСД малозабезпеченим сім`ям, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, думку потерпілих, які не наполягали на суворості покарання та ізоляції обвинуваченого від суспільства. Судом також враховано обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, які обтяжують покарання. Звернуто увагу та той факт, що обвинуваченим у добровільному порядку відшкодовані понесені закладом охорони здоров`я витрати на лікування потерпілих. Врахувавши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо призначення покарання ОСОБА_6 у межах санкції частини статті за інкримінований злочин у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на відповідний строк зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків.

Однак, застосовуючи до обвинуваченого ОСОБА_6 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, поза увагою суду залишилось те, що відповідно до усталеної судової практики (зокрема, узгоджується з постановою Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 15 червня 2023 року, справа № 170/667/21; провадження № 51-2473км22), вчинення дорожньої транспортної пригоди водієм, який перебуває у стані алкогольного сп`яніння, унеможливлює звільнення його від призначеного покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України, оскільки зазначеною статтею передбачена заборона у її застосуванні.

Отже, колегія судді вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286-1 КК покарання із застосуванням положень ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Поряд з цим колегія суддів звертає увагу на те, що дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

За приписами ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Таким чином, на переконання колегії суддів, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Так, законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст. 69 КК України).

При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Так, згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Враховуючи дані про особу винного ОСОБА_6 , встановлені судом першої інстанції та при апеляційному перегляді оскарженого вироку, який раніше не судимий, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, на утриманні якого перебувають 4 малолітніх дітей, визнання вини, висловлення жалю з приводу вчиненого, готовність нести відповідальність у виді штрафу в помірному розмірі з огляду на середньомісячний дохід сім`ї 4000-5000 грн. та його періодичні тимчасові заробітки (1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), який вказував, що не зловживає спиртними напоями, це поодинокий випадок в силу певних життєвих обставин, поведінку обвинуваченого до і після вчиненого, зокрема, відсутність даних щодо порушень закону обвинуваченим після події ДТП, наслідки, що настали, позицію потерпілих щодо відсутності до обвинуваченого будь-яких претензій, які підтвердили його позитивну характеристику як сім`янина багатодітної малозабезпеченої сім`ї, так і громадянина, який для них всі витрати відшкодував, допомагав, тому просили не позбавляти його волі, на переконання колегії суддів в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

З огляду на викладене, дані обставини, з врахуванням майнового стану обвинуваченого, виходячи із положень ст.ст.50, 65 КК України, дає підстави прийти до висновку щодо можливості і, на думку колегії суддів, необхідності, застосування положень ст.69 КК України, призначивши обвинуваченому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, а саме у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На думку колегії суддів, саме таке покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам закону щодо дотримання загальних засад призначення покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З врахуванням положень ст. 408, 409 КПК України, правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 року, викладеного в постанові від 07 грудня 2021 року у справі № 617/775/20 про те, що зміна за результатами розгляду апеляційної скарги покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст.75 КК України, на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого, та у разі призначення апеляційним судом покарання у виді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не є застосуванням більш суворого покарання, неправильним звільненням від відбування покарання, іншим погіршенням становища обвинуваченого та не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку, у зв`язку з чим вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, а апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409,419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України в частині призначеного покарання змінити.

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, та призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3