справа № 208/2515/25
№ провадження 1-кс/208/886/25
УХВАЛА

Іменем України

27 лютого 2025 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 (в режимі ВКЗ), захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду клопотання слідчого СУ ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, маючого на утриманні дитину-інваліда другої групи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

в с т а н о в и в:

Слідчий СУ ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 звернулась до суду із клопотанням, погоджене з прокурором Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчий у своєму клопотанні посилається на те, щодля досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час у сторони обвинувачення виникла необхідність у застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного.

Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного покладається необхідність запобігання спробам:

Переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України). Наявність цього ризику зумовлена тим, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого умисного злочину проти власності, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 12 років з конфіскацією майна, у зв`язку з чим, розуміючи тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній,оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання, може переховуватись від органів досудового розслідування або суду з метою уникнення покарання у разі доведення його вини в суді, оскільки є фізично здоровим і може безперешкодно залишити місце свого проживання. У свою чергу, при запровадженому військовому стані в умовах збройної агресії РФ проти України, ОСОБА_5 з метою уникнення від покарання, яке йому загрожує у разі встановлення його винуватості судом, може у тому числі вчинити спроби переховування на тимчасово окупованих територіях України, території ворога, або умисно «скористатися» численною евакуацією населення України з зони бойових дій або наближеної до неї, до яких у тому числі відноситься м. Краматорськ Донецької області, до інших територій України, або виїхати за кордон, тобто існують реальні підстави вважати, що останній може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду. Зокрема відповідно до п.36 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України», суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду. Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта у цьому ж кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України). Вказаний ризик обґрунтовується тим, що після набуття статусу підозрюваного, ОСОБА_5 має право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, у тому числі з анкетними даними потерпілих, свідків, інших підозрюваних та їх місцями мешкання, відомостями про експерта та експерту установу, до яких призначено проведення експертиз у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим, з метою перешкоджання кримінальному провадженню та уникнення покарання за скоєний злочин, підозрюваний ОСОБА_5 може шляхом вмовлянь або погроз, впливати на них. З огляду на існування вказаного ризику, сторона обвинувачення вважає недоцільним застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки він може стати підґрунтям для маніпулювання можливістю спаплюжити авторитет його поручителів з подальшим використанням їх авторитету та репутації для тиску на свідків та інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні.

Вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України): підозрюваний ОСОБА_5 не має офіційного легального заробітку. В умовах воєнного стану та війни України проти рф, обвинувачений не став займатись суспільно-корисною працею, або працею, направленою на підтримання Держави в умовах війни, а навпаки, скористався запровадженим воєнним часом в України та почав займатись крадіжкою металевих елементів залізничних колій, які належать ПрАТ «НКМЗ». ОСОБА_5 не тільки сам займався вказаною суспільно-небезпечною діяльністю, але й залучив до її здійснення спільників та осіб, які не були обізнані в її злочинному характері. Вказані дії ОСОБА_5 вчиняв з метою особистої наживи та незаконного збагачення. Враховуючи фінансовий стан підозрюваного ОСОБА_5 відсутність постійного джерела доходів, з метою незаконного, протиправного та швидкого збагачення, він може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення проти власності. Крім того, указаний ризик посилює й факт пред`явлення ОСОБА_5 в іншому кримінальному провадженні

(№ 0000031) обвинувачення у вчиненні низки умисних злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, більшість з яких також є корисливими. Указані обставини у своїй сукупності дозволяють стверджувати про схильність ОСОБА_5 до вчинення злочинів даної категорії, а саме умисних і корисливих, а також про наявність реального ризику вчинення ним нових кримінальних правопорушень з метою незаконного збагачення.

Неможливість застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно підозрюваного ОСОБА_5 пов`язана з тим, що вказані запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання вищевказаним ризикам та обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. При цьому, згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у розмірі від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання слідчого та просив його задовольнити з підстав, наведених у клопотанні.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримала.

Підозрюваний в судовому засіданні заперечував проти клопотання, зауважив, що на утриманні має доньку-інваліда, також сам має хвороби.

Захисник в судовому засіданні зауважив, що ризики не обґрунтовані, підзахисний має родину, підприємець. Враховуючи зазначене, прохав відмовити у задоволенні клопотання.

Слідчий суддя, вислухавши слідчого, прокурора, захисника, підозрюваного, вивчивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до матеріалів клопотання зазначено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , діючи у складі організованої групи під керівництвом останнього, умисно, у відповідності до заздалегідь розробленого ОСОБА_5 плану, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи заздалегідь підготовлені знаряддя вчинення злочину, працю найманих робітників, необізнаних у злочинному характері діяльності організованої групи, дотримуючись розроблених заходів конспірації з метою уникнення передбаченої законом відповідальності, у період з жовтня по листопад 2023 року включно таємно викрали металеві елементи залізничних колій на території полігону промислових відходів «Сухий Яр», що знаходиться неподалік с. Львівка Краматорського району Донецької області, довжиною 324,4 м, загальною вагою 43,242 т, зокрема залізничні рейки Р-65, вагою 42,172 т, та залізничні кріплення, вагою 1,07 т, якими учасники організованої групи розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили Приватному акціонерному товариству «Новокраматорський машинобудівний завод» шкоду на загальну суму 836257,24 грн.

19 лютого 2025 року слідчим відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Донецькій області за погодженням з прокурором Донецької обласної прокуратури повідомлено про підозру ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтованість підозри у вчинені ОСОБА_5 інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження:

- протоколами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, а саме телефонних розмов фігурантів та інших осіб з приводу крадіжки залізно-дорожнього полотна;

- протоколами аудіо-, відеоспостереження за ОСОБА_10 , відповідно до яких безпосередньо зафіксовано процес демонтажу та завантаження залізничних рейок;

- протоколами слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у ході яких останні на місці події підтвердили та конкретизували свої показання;

- протоколами обшуків, відповідно до яких оглянуто промисловий майданчик, яким користувався ОСОБА_5 , на якому віднайдена частина викрадених рейок, вилучені мобільні телефони, чорнові записи;

- протоколами огляду місця події, проведеними за участі представників юридичної особи, що визнана потерпілим, відповідно до яких визначено обсяги демонтованого залізничного полотна;

- відомостями ПрАТ «НКМЗ» щодо розмірів заподіяної матеріальної шкоди.

Оскільки положення кримінального процесуального законодавства не розкривають поняття «обґрунтованості підозри», в оцінці цього питання слідчому судді належить користуватися практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Із аналізу практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішень у справах «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», «Мерабішвілі проти Грузії» можна виділити такі критерії стандарту доказування «обґрунтована підозра»: існування фактів та інформації, які дали змогу переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення; факти, якими обґрунтовується підозра можна «розумно» вважати такими, що підпадають під ознаки правопорушення за законом про кримінальну відповідальність; обґрунтованість підозри не може встановлюватися in abstracto або ґрунтуватися на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватися конкретними доказами в кримінальному провадженні; стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Статтею 132 КПК встановлені загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження - вони не допускаються, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий,прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Як встановлено під час розгляду клопотання, 19.02.2025 року про підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення із правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 185 КК України було повідомлено ОСОБА_5 .

Як вбачається з досліджених судом матеріалів клопотання, обґрунтованість повідомленої ОСОБА_5 підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України підтверджується зібраними під час досудового розслідування належними та допустимими доказами у їх сукупності.

Отже, описана у клопотанні фабула кримінального правопорушення у сукупності з наданими прокурором матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді підстави дійти висновку про можливу причетність ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, що виправдовує застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Фактичні данні щодо обставин, що мають значення для кримінального провадження, надання їм оцінки та встановлення кваліфікаційних складових злочину або їх спростування, не вирішуються слідчим суддею під час розгляду даного клопотання, а тому і не можуть оцінюватися з зазначених підстав.

Виходячи із приписів ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Практика ЄСПЛ послідовна в підкреслюванні початку розслідування як етапу, коли цей ризик перешкоджання досудовому розслідування або впливу на свідків чи потерпілих може виправдовувати тримання під вартою. Цей підхід випливає з припущення, що розслідування власне і призначене для того, щоб зібрати та зберегти докази. В рішенні ЄСПЛ від 26.01.93 у справі «W. v. Switzerland», § 35 сформульовано правову позицію, що згодом потреби розслідування недостатньо виправдовують тримання підозрюваного під вартою: зазвичай цей ризик зменшується тою мірою, як просувається розслідування, збираються свідчення та здійснюється перевірка. Наразі стадія збору доказів, встановлення дійсних обставин кримінального правопорушення ще триває, що виправдовує використання найсуворішого запобіжного заходу з метою унеможливлення незаконного впливу підозрюваного на хід кримінального провадження у його "вразливій" стадії.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У ході досудового розслідування задля об`єктивного його розслідування в розумні строки, виникла необхідність в обранні підозрюваному запобіжного заходу з метою забезпечення виконання ним перед органом досудового розслідування та судом покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, та які вказують, що підозрюваний може:

Переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України). Наявність цього ризику зумовлена тим, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого умисного злочину проти власності, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 12 років з конфіскацією майна, у зв`язку з чим, розуміючи тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній,оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання, може переховуватись від органів досудового розслідування або суду з метою уникнення покарання у разі доведення його вини в суді, оскільки є фізично здоровим і може безперешкодно залишити місце свого проживання. У свою чергу, при запровадженому військовому стані в умовах збройної агресії РФ проти України, ОСОБА_5 з метою уникнення від покарання, яке йому загрожує у разі встановлення його винуватості судом, може у тому числі вчинити спроби переховування на тимчасово окупованих територіях України, території ворога, або умисно «скористатися» численною евакуацією населення України з зони бойових дій або наближеної до неї, до яких у тому числі відноситься м. Краматорськ Донецької області, до інших територій України, або виїхати за кордон, тобто існують реальні підстави вважати, що останній може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду. Зокрема відповідно до п.36 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України», суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду. Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта у цьому ж кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України). Вказаний ризик обґрунтовується тим, що після набуття статусу підозрюваного, ОСОБА_5 має право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, у тому числі з анкетними даними потерпілих, свідків, інших підозрюваних та їх місцями мешкання, відомостями про експерта та експерту установу, до яких призначено проведення експертиз у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим, з метою перешкоджання кримінальному провадженню та уникнення покарання за скоєний злочин, підозрюваний ОСОБА_5 може шляхом вмовлянь або погроз, впливати на них. З огляду на існування вказаного ризику, сторона обвинувачення вважає недоцільним застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки він може стати підґрунтям для маніпулювання можливістю спаплюжити авторитет його поручителів з подальшим використанням їх авторитету та репутації для тиску на свідків та інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні.

Вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України): підозрюваний ОСОБА_5 не має офіційного легального заробітку. В умовах воєнного стану та війни України проти рф, обвинувачений не став займатись суспільно-корисною працею, або працею, направленою на підтримання Держави в умовах війни, а навпаки, скористався запровадженим воєнним часом в України та почав займатись крадіжкою металевих елементів залізничних колій, які належать ПрАТ «НКМЗ». ОСОБА_5 не тільки сам займався вказаною суспільно-небезпечною діяльністю, але й залучив до її здійснення спільників та осіб, які не були обізнані в її злочинному характері. Вказані дії ОСОБА_5 вчиняв з метою особистої наживи та незаконного збагачення. Враховуючи фінансовий стан підозрюваного ОСОБА_5 відсутність постійного джерела доходів, з метою незаконного, протиправного та швидкого збагачення, він може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення проти власності. Указані обставини у своїй сукупності дозволяють стверджувати про схильність ОСОБА_5 до вчинення злочинів даної категорії, а саме умисних і корисливих, а також про наявність реального ризику вчинення ним нових кримінальних правопорушень з метою незаконного збагачення.

Отже ризики, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови достатньої їх ймовірності.

Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

Слідчий суддя враховує рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», згідно якого, для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

З досліджених слідчим суддею матеріалів кримінального провадження вбачається, що зібрана доказова база відповідає наведеним вище критеріям. Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».

Слідчий суддя зазначає, що стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на цей час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного із вчиненням злочину, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

Наявність же будь-яких обставин, що є суперечливими, або свідчать про наявність даних, які підлягають перевірці, є завданням органу досудового розслідування під час розслідування справи з метою підтвердження або спростування підозри, яка стала підставою для затримання, що повинно підтвердити або спростувати підозру.

Відповідно до практики Європейського суду із захисту прав людини, рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому слідчий суддя враховує і те, що в судове засідання не було надано доказів того, що застосування будь якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_5 необхідно обрати найсуворіший запобіжний захід, який дієво забезпечить виконання підозрюваним передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України обов`язків.

Лише обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зможе запобігти усім вищевказаним ризикам, у тому числі вчинення підозрюваним нових кримінальних правопорушень.

Застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, будуть недостатніми для запобігання зазначеним ризикам, так як виходячи зі змісту ст.ст. 179-182 КПК України, вони не позбавляють у повній мірі підозрюваного можливості вільно пересуватися, вчиняти протиправні дії.

Отже з урахуванням тяжкості злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , доведення стороною обвинувачення наявності обґрунтованої підозри та існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Сума застави повинна відповідати реальному майновому стану особи та тяжкості злочину.

Застава для особи не має бути надмірним тягарем і призвести до скрутного матеріального становища її та її родини це не покарання. Застава лише має забезпечити виконання особою (підозрюваним, обвинуваченим) процесуальних обов`язків на час досудового розслідування чи судового розгляду.

Високі застави створюють бар`єри для осіб, порушуючи рівність і справедливість. Менш заможні люди можуть не мати змоги ефективно захищатися, необґрунтовано перебуваючи під вартою.

Встановлення надто великого розміру застави відсуває на другий план досягнення його мети забезпечення процесуальної поведінки особи, зокрема забезпечення явки підозрюваного чи обвинуваченого.

Рішення ЄСПЛ у справі «Мангурас проти Іспанії»: Суд повторює, що гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування збитків, а, зокрема, явку обвинуваченого на слухання. Тому його суму необхідно оцінювати головним чином «з огляду на обвинуваченого, його активи та його стосунки з особами, які мають надати забезпечення, іншими словами, залежно від можливого ступеня впевненості в тому, що перспектива втрати забезпечення або дії проти поручителів у разі його неявки на судовий розгляд буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання з його боку сховатися.

Рішення ЄСПЛ у справі «Мангурас проти Іспанії»: Сума застави повинна бути визначена, враховуючи характеристику обвинуваченого, його активи та взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку порушення процесуального обов`язку, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. Водночас має враховуватися наявність грошових засобів у обвинуваченого.

З одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Викладене у сукупності дає підстави для задоволення клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 , з визначенням розміру застави 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 176-179, 182, 184, 186, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя-

п о с т а н о в и в:

Клопотання слідчого СУ ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити частково.

Застосувати у рамках кримінального провадження № 0000532 від 01.08.2023 року до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, маючого на утриманні дитину-інваліда другої групи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів з 27.02.2025 року до 27.04.2025 року включно.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 182, ч. 4 ст. 183 КПК України, визначити ОСОБА_5 розмір застави 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181 680,00 гривень. У разі внесення застави на депозитний рахунок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, вважати, що до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано запобіжний захід у вигляді застави та покласти на нього наступні зобов`язання, які він повинен буде виконувати строком до 27.04.2025 року:

-прибувати за кожною вимогою до суду або прокурора, слідчого;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, місця роботи (служби);

-утримуватися від спілкування зі свідками та іншими підозрюваними з приводу обставин вчинення інкримінованого злочину;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, якщо такі маються.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1