ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/193/25 Номер провадження 11-кп/814/1127/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні № 0000674 апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 23 січня 2025 року,

встановила:

Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Полтави, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , судимому,

обвинуваченому за ч.4 ст. 186 КК України,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 23.03.2025 включно, із заставою, визначеною ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.11.2024 в розмірі 60560 грн та покладенням обов`язків.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується за ч.4 ст. 186 КК України, а саме у тому, що він 28.11.2024 приблизно о 21.50 год. перебуваючи поблизу будинку № 2 вул. Михайла Драгоманова м. Полтава, під час воєнного стану, повторно, умисно, шляхом ривку відкрито заволодів з руки потерпілого мобільним телефоном вартістю 5600 грн, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на вказану суму.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд мотивував ухвалене рішення наявністю на розгляді суду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, а також наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, що продовжують існувати на момент розгляду.

На ухвалу суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою змінити йому запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що прокурором у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні докази, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку. Сама по собі тяжкість показання не може бути підставою для найсуворішого запобіжного заходу.

Вважає, що він не вчиняв жодних дій для переховування від суду або органу досудового розслідування чи перешкоджання кримінальному провадженню. Наявність судимості не свідчить, що інкримінований злочин вчинив він та не вказує, що він буде продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення.

Свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнає.

Інші учасники провадження ухвалу не оскаржували.

Оскільки учасники провадження не заявляли клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, тому розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, відповідно до положень ч.4 ст.422-1 КПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Апеляційним судом встановлено, що на розгляді суду першої інстанції перебуває кримінальне провадження № 0000674 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.4 ст. 186 КК України. В судовому засіданні 23 січня 2025 року суд першої інстанції постановив ухвалу про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23.03.2025 включно з визначенням застави.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним стороною обвинувачення.

За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує матеріали провадження на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку розгляду справи і тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший запобіжний захід, тощо.

Суд першої інстанції, оцінивши в сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, постановив ухвалу з дотриманням приписів статей 177, 183, 197, 199 та 331 КПК України.

Ухвалюючи рішення, суд врахував положення наведених вище норм процесуального закону та дійшов правильного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, вірно пославшись на те, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення судом перевірялася під час обрання та продовження запобіжного заходу. 20.01.2025 було складено обвинувальний акт, який направлений до суду та справа розглядається судом першої інстанції. Тому, кваліфікація дій та всі доводи щодо наявності або відсутності вини обвинуваченого, чи його причетність до кримінального правопорушення, а також допустимість доказів мають вирішуватися судом під час судового провадження. На даному етапі судового розгляду суди позбавлені можливості вирішувати ці питання до розгляду справи по суті.

У своїй апеляційній скарзі, необхідність застосування запобіжного заходу обвинуваченим не оспорюються, так як апелянт просить змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Суд, всупереч доводам обвинуваченого, належним чином мотивував наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи тяжкість злочину, інкримінованого ОСОБА_6 , а саме тяжкого злочину, за який передбачено покарання від 7 до 10 років позбавлення волі, обставини вчинення злочину, а саме: зухвалість дій обвинуваченого, який відкрито заволодів майном потерпілого, що має надзвичайно високу ступінь суспільної небезпеки для інших осіб, даних про особу обвинуваченого, встановлених судом першої інстанції, зокрема те, що він раніше вчиняв аналогічний злочин, те, що судовий розгляд у даному провадженні лише розпочато, суд дійшов правильного висновку про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, вказані вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу та на час вирішення питання не зменшилися.

Тобто, обвинуваченим не наведені переконливі підстави для скасування запобіжного заходу.

Також, суд належним чином врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, тобто відкритого заволодіння майном іншої особи, та звернув увагу на можливе покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, так як відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків.

Наявність житла, про що вказує обвинувачений в апеляційній скарзі, не вказує про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та є недостатньою підставою для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 405, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 23 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4