УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року

м. Київ

справа № 351/2390/23

провадження № 51 - 3230 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

За вироком суду ОСОБА_4 , будучи неодноразово судимим за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин проти власності за наступних обставин:

20 липня 2023 року, у період дії воєнного стану на території України, ОСОБА_4 зайшов до магазину «Кондитерські вироби «Вацак», що знаходиться по АДРЕСА_2 , перед входом до якого знаходився велосипед марки «Shark», який на праві власності належав ОСОБА_5 та який остання, здійснюючи покупки у вказаному магазині, залишила без нагляду.

Вийшовши з приміщення зазначеного магазину, ОСОБА_4 вирішив таємно заволодіти велосипедом марки «Shark», який належав ОСОБА_5 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, 20 липня 2023 року приблизно о 10:15 год ОСОБА_4 , діючи умисно, таємно, повторно, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу заволодів велосипедом марки «Shark», який належав ОСОБА_5 .

В момент заволодіння ОСОБА_4 велосипедом марки «Shark» його дії були викриті потерпілою ОСОБА_5 , яка, спостерігаючи за діями останнього та оцінюючи їх як викрадення, вибігла із магазину та, переслідуючи обвинуваченого, закликала зупинитись і повернути викрадене майно.

Однак ОСОБА_4 , розуміючи, що його дії викриті сторонніми особами, усвідомлюючи, що за його діями спостерігає ОСОБА_5 і оцінює їх як викрадення, не реагуючи на численні зауваження щодо припинення протиправної поведінки, з метою заволодіння майном та уникнення затримання, діючи умисно, сів на велосипед марки «Shark» вартістю 3 700 грн та з метою його відкритого викрадення почав втікати від потерпілої. Таким чином, ОСОБА_4 виконав всі дії, які вважав необхідними для завершення кримінального правопорушення, проте воно не було закінчено з причин, які не залежали від волі обвинуваченого - через деформацію трансмісії велосипеда, не маючи реальної можливості розпорядитись викраденим велосипедом, покинув його у провулку неподалік від пам`ятника «Воїнам-інтернаціоналістам» та втік у невідомому напрямку.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.186 КК.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня 2024 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання.

ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано змінив покарання засудженому. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для пом`якшення покарання саме 6 років 6 місяців, а не 6 років 8 місяців, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який нейтрально характеризується за місцем проживання, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, інформацію органу пробації, згідно якої у ОСОБА_4 високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки, а виправлення засудженого без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім цього, суд прийняв до уваги ставлення ОСОБА_4 до вчиненого та думку потерпілої щодо призначення несуворого покарання.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку, що для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, та керуючись статтями 50, 65-67 КК необхідно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК.

Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури на предмет неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неврахування місцевим судом при призначенні покарання вимог ч. 3 ст. 68 КК, відповідно до якої покарання не могло бути більшим ніж позбавлення волі строком на 6 років 8 місяців, у межах доводів апеляційної скарги, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги у цій частині, апеляційний суд дійшов висновку, що вони заслуговують на увагу та підлягають частковому задоволенню.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що місцевим судом не надано належну оцінку вимогам ч. 3 ст. 68 КК, які обмежують максимальний розмір покарання, яке може бути призначено за незакінчений злочин. Ця норма має імперативний характер і тому суд зобов`язаний враховувати її положення у всіх випадках призначення покарання за замах на злочин.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, змінив вирок місцевого суд в частині строку призначеного покарання. При призначенні строку покарання апеляційний суд врахував, що велосипед повернутий потерпілій без пошкоджень, матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням не заподіяно, а тому призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців, яке буде достатнім для виправленням засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК. На думку Суду, за встановлених обставин, призначене ОСОБА_4 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливість обраного їй заходу примусу, прокурором у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3