УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 347/1124/22

провадження № 51- 4263 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 липня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 квітня 2022 року за № 0000065, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 128 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 липня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 04 квітня 2022 року близько 11:00, на території автовокзалу ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних перевезень», за адресою: вул. Небесної Сотні, 13, м. Косів, Івано-Франківська область, між фізичною особою-підприємцем - водієм пасажирського автобусу сполученням «Косів-Хімчин» ОСОБА_6 та перонним контролером ОСОБА_4 виник словесний конфлікт. У ході конфлікту ОСОБА_6 , наблизившись до ОСОБА_4 , діючи з необережності, не маючи умислу на спричинення тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, які він повинен, був та міг передбачити, застосувавши фізичну силу, обома руками штовхнув її у ділянку грудної клітки, внаслідок чого потерпіла впала, вдарившись потиличною ділянкою голови об асфальтне покриття.

Внаслідок вказаних дій потерпіла ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, перелому потиличної кістки справа із субарахноїдальним крововиливом та забоєм головного мозку середнього ступеня важкості, які відповідно до висновку експерта відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення, та знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями ОСОБА_6 .

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілої не погоджується з ухваленими щодо ОСОБА_6 судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку.

Посилається на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, вважає кваліфікацію вчиненого засудженим діяння за ст. 128 КК України помилковою. На його думку, в діях ОСОБА_6 наявний умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, а тому скоєне слід було кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім того, адвокат вказує, що оскаржені судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду ще й п. 3 ч. 1 ст. 419 цього Кодексу, оскільки у резолютивній частині відсутнє рішення по суті вимог апеляційної скарги прокурора, що на переконання скаржника є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Отже, касаційний суд позбавлений можливості самостійно досліджувати докази, надавати їм іншу оцінку, ніж та що була надана судами попередніх інстанцій, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених рішеннях, та перевіряти ці рішення в частині неповноти судового розгляду чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що в тому числі вказує представник потерпілої у своїй скарзі.

Натомість наведені обставини були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який переглянув вирок в апеляційному порядку та не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, тобто у завданні необережного тяжкого тілесного ушкодження ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілої ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інших, даних протоколів слідчих дій, висновку судово-медичної експертизи, а також інших матеріалів провадження.

Що стосується доводів представника потерпілої щодо наявності у ОСОБА_6 умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та необхідності кваліфікації вчиненого за ч. 1 ст. 121 КК України, то вони є необґрунтованими.

Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України, характеризується: 1) дією або бездіяльністю у вигляді посягання на здоров`я іншої особи; 2) наслідками у вигляді спричинення тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідками.

Поряд з цим, кримінальна відповідальність за умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України, за умови, якщо було заподіяне тяжке тілесне ушкодження.

Основним елементом, за яким відрізняються вказані кримінальні правопорушення є суб`єктивна сторона.

У разі вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, суб`єктивна сторона може проявлятися у виді, як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості. Натомість для злочину, передбаченого ст. 121 КК України, характерною є умисна форма вини (прямий або непрямий умисел).

Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень слід виходити з конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема, обстановки його вчинення, стосунків між винним і потерпілим, локалізації, характеру, механізму утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, ставлення особи до вчиненого.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 в ході конфлікту з ОСОБА_4 , яка виконувала свої службові обов`язки, штовхнув останню в ділянку грудної клітини, від чого вона впала на асфальтне покриття та, вдарившись головою, втратила свідомість. Саме внаслідок цих дій засудженого потерпіла згідно з висновком судово-медичної експертизи отримала тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння, тобто між ними існує необхідний причинно-наслідковий зв`язок.

Зокрема, судами надано оцінку передумовам конфлікту між засудженим та потерпілою, незначний привід для цього, характеру їх стосунків до вчинення кримінального правопорушення, які були виключно службовими, особливостям застосування ОСОБА_6 сили до ОСОБА_4 , тобто спричинення лише одного поштовху в грудну клітину, внаслідок якого вона впала, тому факту, що він не продовжував свою протиправну поведінку щодо неї, а також діям засудженого безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, які полягали у наданні ним допомоги потерпілій, пропозиції відшкодувати витрати на лікування.

У даному випадку місцевим судом чітко встановлено конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, що засуджений не мав умислу на спричинення тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій і не передбачав можливості настання суспільно-небезпечних наслідків від своїх дій, які він повинен був та міг передбачити, зважаючи на свій вік, освіту, загальний рівень розвитку, життєвий досвід.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необережної форми вини ОСОБА_6 у виді злочинної недбалості у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Слід також зауважити, що наведені обставини також були предметом перевірки апеляційного суду, який дійшов висновку, що районний суд надав належну оцінку сукупності доказів, які були досліджені, правильно встановив обставини кримінального правопорушення, дійшов обґрунтованого та належним чином мотивованого переконання про доведеність винуватості ОСОБА_6 поза розумним сумнівом у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікації вчиненого за ст. 128 КК України.

Призначене засудженому покарання, на переконання Суду, узгоджується з вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим немає.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Що стосується доводів представника потерпілого про допущене апеляційним судом істотне порушення кримінального процесуального закону, яке полягає у тому, що у резолютивній частині ухвали відсутнє рішення по суті вимог апеляційної скарги прокурора, то вони є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

Саме таким правом скористався прокурор, відмовившись від поданої ним апеляційної скарги на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 до початку розгляду.

Отже, апеляційна скарга прокурора колегією суддів не розглядалася, про що прямо вказано в оскарженій ухвалі, а тому і рішення по суті її вимог прийнято не було.

Зважаючи на викладене, порушення п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України, про яке йдеться у касаційній скарзі, відсутнє.

Крім цього, колегія суддів акцентує увагу на тому, що згідно з п. 7 ч. 1 ст. 425 КПК України потерпілий або його законний представник чи представник наділені правом на касаційне оскарження судових рішень лише у тій частині, що стосується інтересів потерпілого.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на змісткасаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити представнику потерпілої ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 липня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10