УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року

м. Київ

справа № 552/916/23

провадження № 51-3521ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року,

встановив:

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання, а саме на позбавлення волі на певний строк.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 16 квітня 2024 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 18 жовтня 2023 року - без змін.

Захисник, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_4 , звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку. Крім того, ставить питання про відступ від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к)

Суд, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи тау визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

В рішенні Конституційного Суду України від 12 червня 2012 року № 13-рп/2012 зазначено, що встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Отже, Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

Законом, який конкретизує положення Конституції України щодо обмеження можливості касаційного оскарження рішень суду, також виступає КПК.

Судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, зазначено в частинах 1 і 2 статті 424 КПК. Це стосується вироків та ухвал про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, судових рішень суду апеляційної інстанції, постановлених щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції, а також ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвал суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК. При цьому, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за правилами розділу VIII КПК «Виконання судових рішень» і порядок їх вирішення врегульовано в статті 539, згідно з якою за наслідками розгляду відповідного клопотання (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку. В судових засіданнях з вирішення питань виконання вироку не з`ясовуються питання щодо факту вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій засудженого тощо - вони вже з`ясовані на попередніх стадіях кримінального провадження, а тому рішення суду, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть перешкоджати «подальшому провадженню».

Аналіз ч. 6 ст. 539 КПК вказує на те, що ухвали апеляційного суду, постановлені за результатом перегляду ухвал місцевих судів, які стосуються вирішення питань щодо порядку виконання вироків, касаційному оскарженню не підлягають, оскільки таке оскарження не передбачене у цій же статті Кодексу.

Як убачається зі змісту оскаржуваних ухвал місцевого та апеляційного судів, вони стосуються питання, пов`язаного з виконанням вироку, і постановлені відповідно до розділу VІІІ «Виконання судових рішень» КПК.

З огляду на те, що вирішення судом питань, зазначених у ст. 537 КПК, у тому числі про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким, належить до процесуальних дій, які безпосередньо не пов`язані із вчиненням особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, натомість стосується виключно порядку виконання вироку, ухваленого за результатами кримінального провадження, який набрав законної сили, тому відповідні ухвали місцевого й апеляційного судів не перешкоджають кримінальному провадженню та не можуть бути оскаржені у касаційному порядку на підставі ч. 2 ст. 424 КПК.

Така позиція узгоджується з висновком об`єднаної палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к). Так, у цій постанові вказується, щоза змістом п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст.424,

ч. 6 ст.539 КПК ухвали суду першої інстанції про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції за результатами такого перегляду оскарженню у касаційному порядку не підлягають.

З урахуванням викладеного, оскаржувані ухвали Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2023 року та Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

У зв`язку з цим,доводи захисника щодо процесуальних порушень, допущених судами при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну йомупокарання, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони не можуть бути предметом касаційного розгляду в цьому провадженні відповідно до положень ст. 424 КПК.

Крім того, в касаційній скарзі не наведено переконливих підстав для відкриття касаційного провадження з метою ініціювання питання про відступ від висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження в разі, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3