Справа № 748/1390/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/730/24
Категорія - - ч.4 ст.187 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№0000751 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта базова середня, не працює, в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

засуджений за ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією належного йому майна, крім житла.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання - з 04 березня 2024 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 757,28 грн процесуальні витрати. Питання щодо речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 03 березня 2024 року близько 12:00 год, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, знаходячись на території домогосподарства по АДРЕСА_1 , підійшов до автомобіля марки «ВАЗ-2109», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , в якому вона перебувала, та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства небезпечного для життя і здоров`я особи, що зазнала такого нападу, вчинив напад на потерпілу ОСОБА_10 , приставивши принесений із собою ніж до її шиї, тим самим створив реальні умови потерпілій побоюватися здійснення таких погроз та усвідомити, що незаконні дії ОСОБА_8 щодо погрози застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я на її адресу є конкретними та реальними і можуть заподіяти їй тілесні ушкодження або смерть. Після чого, тримаючи правою рукою ніж біля шиї ОСОБА_10 , ОСОБА_8 лівою рукою стягнув з безіменного пальця правої руки потерпілої золоту каблучку 585 проби, вагою 3,81 г, вартістю 5425,63 грн, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження відносно його підзахисного, посилаючись на відсутність доказів «поза розумним сумнівом» вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України. Зазначив, що обвинувачення не може ґрунтуватися лише на показаннях потерпілої, оскільки такі не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження. Вказав на відсутність свідків, які б були очевидцями події та підтвердили протиправні дії ОСОБА_8 . Також послався на недопустимість доказу - протоколу слідчого експерименту, оскільки під час цієї слідчої дії фактично відбувався повторний допит потерпілої ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора та потерпілу ОСОБА_10 , котрі просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений свою вину не визнав та показав, що золоту каблучку йому подарувала ОСОБА_10 , з якою він перебував у цивільному шлюбі. Відтак, у нього не було жодного сенсу забирати у потерпілої цю каблучку силою, бо вона постійно давала йому гроші на різні витрати. Наполягав на тому, що 03.03.2024 він каблучки у ОСОБА_10 з руки силою не знімав і ножем не погрожував.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Допитана у місцевому суді потерпіла ОСОБА_10 показала, що вона познайомилась з обвинуваченим через мережу Інтернет, та в процесі спілкування повідомила його, що є інвалідом, не має свого житла, а тому шукає чоловіка для спільного проживання. ОСОБА_8 запросив приїхати до нього і з середини грудня 2023 року вони почали разом співмешкати у будинку обвинуваченого. У тверезому стані ОСОБА_8 був нормальною людиною, але з трьох місяців спільного проживання вона пам`ятає його тверезим лише пару тижнів. Коли обвинувачений був у стані алкогольного сп`яніння, то він ображав ОСОБА_10 та принижував. За час їх спільного проживання вона придбала телефон, телевізор, бензопилу, легковий автомобіль, але ці речі потерпіла купувала для спільного користування, нічого обвинуваченому вона не дарувала. Вона давала ОСОБА_8 свою золоту печатку, бо він просив поносити каблучку, похизуватись по селу, але каблучку вона йому не дарувала, а просто давала у користування. 03 березня 2024 року обвинувачений попросив у неї гроші на «чекушку», потерпіла дала йому банківську карту і ОСОБА_8 повернувся з магазину з пляшкою горілки, яку випив та ліг спати. Цього дня, вранці ОСОБА_8 віддав їй печатку, сказавши, що у нього опух палець на руці. Близько 13:00 год вона вийшла з будинку та сіла в автомобіль ВАЗ, що стояв у дворі, оскільки вже знала, що коли обвинувачений просинався з похмілля то робився неадекватним, і вона весь час виходила на вулицю. В автомобілі вона просто сиділа, бо далеко йти вона не в змозі через фізичний стан. Коли ОСОБА_8 вийшов з будинку, то був агресивним і в неадекватному стані. Він підійшов до автомобіля і два чи три рази вдарив по дверцятах, наказуючи їй відкрити двері і вийти до нього, що вона зі страху й зробила. Відкривши двері автомобіля, вона побачила у правій руці обвинуваченого розкладний ніж, який він приніс з собою. ОСОБА_8 побачив у неї на пальці печатку і почав вимагати її повернути, а ніж приставив до грудей в ділянці серця, лезом ножа притиснутим до куртки. Боячись за своє життя і маючи страх, потерпіла простягла йому праву руку, де у неї на безіменному пальці була каблучка, ОСОБА_8 її стягнув і пішов до будинку. Того дня з проханням про допомогу потерпіла нікому не дзвонила. Десь через годину обвинувачений вийшов і сказав, що йому потрібно їхати у місто. Цю ніч вона провела у своєї знайомої, так як боялась за своє життя. А потім жінка, у якої вона ночувала, порадила звернутись до поліції. Тому у поліцію ОСОБА_10 звернулась не у той день, коли обвинувачений забрав каблучку, а наступного дня.

Свідок ОСОБА_11 , будучи допитаною у суді першої інстанції, показала, що їй відомо, що ОСОБА_10 співмешкала з ОСОБА_8 . Вони приходили до неї у магазин за продуктами. У березні місяці, близько 7 години вечора, вона привезла товар у магазин, та побачила на лавочці потерпілу. Оскільки на вулиці було холодно і йшов сніг, то свідок завела ОСОБА_10 до магазину, напоїла чаєм і потерпіла їй розповіла, що ОСОБА_8 її вигнав з будинку, побив, забрав її каблучку, та не пускає додому. ОСОБА_10 ночувала у неї вдома та розповідала, що обвинувачений забирав у неї гроші, аби випити. Про те, що ОСОБА_8 забрав у потерпілої каблучку, ОСОБА_11 відомо зі слів останньої. Уже згодом у селі вона чула, що обвинувачений ту каблучку кудись відвіз та здав. Коли ОСОБА_10 з ОСОБА_8 приходили до магазину, то свідок бачила цю каблучку у потерпілої на пальці, в обвинуваченого каблучки ніколи не бачила.

Окрім показань потерпілої та свідка, вина обвинуваченого підтверджується наступними, дослідженими в судовому засіданні доказами:

- заявою про вчинення кримінального правопорушення від 04.03.2024, відповідно до якої 04.03.2024 ОСОБА_10 , звернулась до Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області з проханням притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 , який 03.03.2024 близько 12:30 год, завдаючи фізичного болю та погрожуючи ножем, силою заволодів золотою печаткою, яку в подальшому здав у ломбард;

- протоколом огляду місця події від 04.03.2024, згідно з яким, на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.03.2024, було оглянуто будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому фактично проживали ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_10 , та у кімнаті №1 на куті печі, над грубою виявлено складний ніж, який під час огляду вилучено (а.к.п.40-45);

- листом Повного товариства «Ломбард 24» ТОВ «Афінаж ЛТД» і компанія», згідно з яким в період з 17:00 год 03.03.2024 по 04.03.2024 товариством було укладено договір фінансового кредитування з ОСОБА_8 , на предмет застави - каблучку: золото 585, вага 3,81 г. Станом на 05.03.2024 на предмет застави звернено стягнення (інкасовано) відповідно до умов договору надання фінансового кредиту та реалізовано кінцевому споживачеві без збереження контактних даних останнього (а.к.п.34);

- протоколом огляду документу від 08.03.2024, відповідно до якого в кабінеті слідчого Чернігівського районного управління поліції було відтворено відеофайл «ВП 15 03.03.24 (17.28) ОСОБА_12 каблучка» з оптичного диску, отриманого від ПТ «Ломбард24» на підставі постанови слідчого. На відеофайлі з камер відеоспостереження охоплено приміщення ломбарду по АДРЕСА_2 , та о 17:12 год 03.03.2024 в поле зору камери потрапляє ОСОБА_8 , який передає працівнику ломбарду каблучку, а потім показує свій паспорт. Працівник ломбарду передає ОСОБА_8 на підпис роздрукований договір та грошові кошти у сумі 4500 грн, купюрами номіналом по 500 грн, і після цього обвинувачений іде (а.к.п.56-58);

- протоколом слідчого експерименту від 04.03.2024, з участю ОСОБА_10 , згідно з яким під час проведення слідчої дії потерпіла розповіла та показала на місці, як саме відбувалась погроза, коли вона близько 13 години 03.03.2024 сиділа в зачиненому автомобілі «ВАЗ 2109», який знаходився у дворі домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 . У цей час з будинку вийшов ОСОБА_8 і почав стукати в скло дверей та вимагати аби вона дала гроші на горілку, а також погрожував фізичним насиллям, якщо вона не відчинить дверей. В подальшому потерпіла сама відчинила двері, а ОСОБА_8 , тримаючи ніж у праві руці, приставив його гострим лезом до грудей в область серця і притиснувши його, лівою рукою зняв з правої руки потерпілої золоту каблучку та побіг з нею до будинку (а.к.п.69-73);

- висновком експерта №235/24-24 від 05.03.2024, згідно з яким ринкова вартість одного граму золота 585 проби, як лому станом на 03.03.2024 складає 1424,05 грн без врахування ПДВ (а.к.п.49-51).

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому в умовах воєнного стану, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.

Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки), а при грабежі - насильства, що не є небезпечним для його життя чи здоров`я.

Розбій посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).

З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад може бути як відкритим, так і таємним (наприклад, нанесення удару потерпілому з-за спини). За цією ознакою розбій відрізняється від крадіжки.

Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим.

Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання.

У разі, якщо застосування чи погроза застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, здійснювались з метою ухилитись від затримання після закінченого нападу, вчинене не може розглядатися як розбій. Такі дії винного залежно від обставин справи можуть бути кваліфіковані як крадіжка або грабіж і як відповідний злочин проти життя та здоров`я особи або злочин проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян (наприклад, умисне легке тілесне ушкодження (ч.2 ст.125), погроза або насильство щодо службової особи чи громадянина, який виконує громадський обов`язок (ст.350) тощо).

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом та корисливим мотивом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони розбою є мета, з якою здійснюється напад, - заволодіння чужим майном.

Обов`язковою ознакою розбою, як і всякого іншого розкрадання, є корисливий мотив нападу. Напад, вчинений не з корисливих спонукань (зокрема, з помсти, ревнощів чи хуліганських мотивів), не може кваліфікуватися як розбій.

Верховний Суд у своїй Постанові від 10.09.2019 (справа № 235/10531/15-к) сформулював висновок про те, що при відмежуванні грабежу від розбою слід виходити з того, що однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу або погроза його застосування, метою яких є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки), а при грабежі насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи в будь-який формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована. Тобто, головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст.187 КК України не має значення, чи мав винний намір приводити погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я, до виконання.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів кримінального провадження, вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 протиправних дій щодо ОСОБА_10 беззаперечно супроводжувалося вчиненням насильства, внаслідок якого потерпілій хоч і не було спричинено тілесні ушкодження, у той же час потерпіла дії ОСОБА_13 , який підійшов до неї з ножем, тримаючи ніж у правій руці, приставив його гострим лезом до її тіла і притиснувши його, лівою рукою зняв з правої руки потерпілої каблучку, сприймала як такі, що становить небезпеку для її життя та здоров`я, що в сукупності з умислом обвинуваченого на вчинення вказаних дій, правильно кваліфіковано як розбій.

Доводи сторони захисту з приводу неправдивості та суперечностей у показаннях потерпілої та свідка ОСОБА_11 між показаннями на досудовому слідстві та в суді першої інстанції, є безпідставними.

За змістом ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, місцевим судом було взято до уваги показання ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які були надані ними безпосередньо в судовому засіданні. Потерпіла та свідок у цьому кримінальному провадженні під час судового розгляду були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги.

Колегія суддів не знаходить підстав сумніватися в достовірності показань потерпілої ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_11 , оскільки в судовому засіданні місцевого суду було встановлено, що потерпіла не мала підстав та мотивів для обмови обвинуваченого, про вчинений щодо неї злочин заявила лише наступного дня, а здавати каблучку у ломбард вона ОСОБА_8 не просила. Показання потерпілої є логічними, послідовними, не змінювалися під час досудового розслідування та судового розгляду та повністю підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. До того ж у суді першої інстанції потерпіла просила не позбавляти обвинуваченого волі та взагалі не бажала його засудження.

Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що в ніч з 3 на 4 березня потерпіла ночувала в її будинку, бо побоювалася йти додому до обвинуваченого та розповіла, що той забрав її каблучку. При огляді місця події, в будинку ОСОБА_8 був вилучений ніж, яким він погрожував потерпілій, а золоту каблучку здав сам обвинувачений, що ним не заперечувалось, і також підтверджується відеозаписом з камер спостереження ломбарду.

А посилання на неправдивість показань вказаних вище осіб, на чому наполягав захисник, є бажанням останнього переконати суд в цьому, проте ніяких доказів неправдивості цих показань колегією суддів не встановлено.

Потерпіла та свідок були допитані у відкритому судовому засіданні, всі учасники судового розгляду мали можливість поставити їм свої питання, неповноти або неправильності дослідження цих доказів місцевим судом допущено не було.

Захисник у своїй апеляційній скарзі посилається також на те, що жоден з допитаних у місцевому суді свідків не був очевидцем протиправних дії ОСОБА_8 по відношенню до потерпілої ОСОБА_10 .

Так, колегія суддів, звертає увагу на те, що допитані в суді першої інстанції свідки дійсно не були безпосередніми очевидцями злочинних дій обвинуваченого, однак висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, зроблений судом за результатом оцінки сукупності усіх досліджених доказів, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

У цьому аспекті слід звернути увагу на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 30.01.2019 (справа №757/30683/16-к), відповідно до якого КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих (стосовно цього елемента доказування) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Навпаки, ст.94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Як засвідчує судова практика, доказування суб`єктивної сторони досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони злочину, як умисел чи наявність певної спеціальної мети.

З огляду на вищевказану позицію Верховного Суду, вищевказані доводи сторони захисту не заслуговують на увагу.

Доводи апелянта з приводу недопустимості доказу - протоколу слідчого експерименту від 04.03.2024 з участю потерпілої ОСОБА_10 , оскільки, на думку захисника, під час вказаної слідчої дії фактично було здійснено повторний допит потерпілої, не ґрунтуються на законі, з наступних міркувань.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 (справа №740/3597/17), приписи ч.4 ст.95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку передбаченому ст.225 КПК України, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів, згідно зі ст.95 КПК України. При цьому показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Відповідно до рішення об`єднаної палати легітимна мета слідчого експерименту досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження.

У цьому кримінальному провадженні, де сторона захисту вказує на повторний допит потерпілої, не засновано на вимогах процесуального закону.

Так, указану слідчу дію було проведено 04 березня 2024 року, в присутності потерпілої ОСОБА_10 , з метою перевірки й уточнення відомостей про подію, що сталася 03.03.2024, по відношенню до неї. Потерпілій було роз`яснено її права та обов`язки, її попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України за дачу завідомо неправдивих показань. У слідчому експерименті брали участь два понятих, яким, відповідно до вимог ст.ст.11, 13, 15 та 223 КПК України було роз`яснено їхні права та обов`язки. Фіксування процесуальної дії здійснювалося за допомогою цифрової відеокамери «Panasonic Full HD», про що зазначено у протоколі слідчого експерименту, до протоколу долучений флеш-носій з відеозаписом слідчої дії. Протокол слідчого експерименту підписали учасники процесуальної дії та поняті, зазначивши про відсутність зауважень і доповнень.

Матеріали кримінального провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту від 04.03.2024 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено через короткий проміжок часу після подій, викладених у вироку, за правилами та в порядку, передбаченими ст.240 цього Кодексу, з дотриманням встановленої кримінальним процесуальним законом процедури проведення слідчого експерименту за участю потерпілої, та процесуальних гарантій, що виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від потерпілої у ході слідчого експерименту.

При цьому, згідно з доданим до протоколу слідчої дії відеозаписом, ОСОБА_10 на місці вчинення злочину показала, як вона сиділа в автомобілі, де стояв, як їй погрожував, та як знімав з її руки каблучку обвинувачений. Тобто, вказана слідча дія дійсно була слідчим експериментом та не носила характеру допиту.

Отже, доказ, отриманий у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, відповідно до ст.86 КПК України є допустимим, а доводи захисника про зворотне, є нічим іншим, як захисною версією, направленою на уникнення ОСОБА_8 відповідальності за скоєне чи пом`якшення покарання.

Відтак, під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Інші доводи захисника обвинуваченого повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, а наведені на їх обґрунтування аргументи, які були предметом обговорення у місцевому суді, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтами не спростована.

Відтак, позицію апелянта колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення ОСОБА_8 відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; в той же час, згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №175 від 04.03.2024 йому був встановлений діагноз: психічні та поведінкові розлади, внаслідок вживання алкоголю, гостра інтоксикація неускладнена; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю, вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.4 ст.187 КК України, із застосуванням додаткового покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4