КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/687/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2024 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, за апеляційною скаргою прокурорки ОСОБА_8 ухвалу Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05.08.2024, якою стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верблюжка Новгородківського району Кіровоградської області, громадянина України, не одруженого, безробітного, інваліда дитинства ІІ групи, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, але ухвалами Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 04.04.2017 р., 11.02.2019 р., 15.06.2021 р. застосовувалися примусові заходи медичного характеру,

застосовано примусові заходи медичного характеру у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В суд першої інстанції із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000219 від 02.04.2024 стосовно ОСОБА_9 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, звернувся прокурор Новгородківського відділу Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_10 .

Прокурором пропонується застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру - надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

За наслідками розгляду клопотання судом першої інстанції встановлено наступне.

Дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Суспільно небезпечне діяння вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_9 , у вечірній час 18.01.2024, прийшов у гості до своєї знайомої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_2 , з метою подальшої ночівлі в її житловому будинку.

Приблизно о 02:00 годині 19.01.2024 року у ОСОБА_9 виник умисел на викрадення чужого майна, а саме: грошових коштів належних ОСОБА_11 .

Після чого ОСОБА_9 перебуваючи в окремій кімнаті житлового будинку, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, під час воєнного стану впровадженого указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, будучи обізнаним, що його дії не будуть побачені власницею, шляхом вільного доступу у спальній кімнаті із жіночої сумки, що знаходилась у шафі, таємно викрав грошові кошти в сумі 3500 грн.

З викраденим майном ОСОБА_9 з місця скоєння злочину зник та розпорядився нам на власний розсуд, спричинивши своїми умисними, протиправними діями потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду у розмірі 3 500 грн.

Суд першої інстанції, встановивши доведеним вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 184 КК України, а також той факт, що ОСОБА_9 в момент скоєння правопорушення страждав і в даний час страждає хронічним психічним захворюванням в формі помірної розумової відсталості зі значними порушеннями поведінки (згідно МКХ 10 F 71.1), які вимагають лікувальних заходів, є неосудним, задовольнив клопотання прокурора й постановив застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

В апеляційній скарзі прокурорка просить змінити ухвалу суду першої інстанції, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключивши посилання на спрямованість умислу й мету дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння.

Свої вимоги мотивує наступними доводами.

Осудність є однією з ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, іншого хворобливого стану психіки, а тому особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності - не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана примусовим заходам медичного характеру.

При цьому, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання. умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Проведеною у межах кримінального провадження судовою психіатричною експертизою встановлено наявність у ОСОБА_9 хронічного психічного захворювання, яким він страждав на час вчинення суспільно небезпечного діяння, а також і на час проведення психіатричної експертизи; він визнаний неосудним.

Тож, із встановленням такого стану особи, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

За таких підстав висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння як наявність умислу та мети, не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурорки, яка підтримала подану апеляційну скаргу, просила змінити ухвалу суду першої інстанції, з підстав, викладених в мотивувальній частині апеляційної скарги, думку адвокатки ОСОБА_7 , яка здійснює захист ОСОБА_9 , і не заперечила задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України: під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Як встановлює ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно із ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Поняття та мета примусових заходів медичного характеру визначаються ст. 92 КК України: примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Як встановлено п. 1) ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КК України: залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Згідно із ч. 2 ст. 94 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

Як рекомендовано положеннями Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2005 року N 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», з огляду на вимоги статей 19, 94 КК, ст. 19

Закону N 1489-III до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних

закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може

бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_9 вчинено суспільно небезпечне діяння, що містить ознаки, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Судом першої інстанції зібраним доказам надано об`єктивної і належної оцінки та, оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Ніким із сторін, учасників судового провадження не оскаржується висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, вид примусових заходів медичного характеру, що застосований судом стосовно ОСОБА_9 .

Разом із тим, як слідує з матеріалів провадження, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_9 діяв, реалізовуючи виниклий у нього до того умисел на викрадення чужого майна, з корисливого мотиву і переслідуючи мету збагачення.

При цьому, як встановлено висновком судово-психіатричного експерта № 226 від 24.05.2024 ОСОБА_9 у період вчинення інкримінованому йому діяння та на час проведення експертизи страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі помірної розумової відсталості зі значними порушеннями поведінки, яке вимагає лікувальних заходів. У відношенні інкримінованого правопорушення ОСОБА_9 слід вважати неосудним.

Зважаючи на означене, колегія судів, визнаючи слушними доводи апеляційної скарги прокурора, зауважує.

Стан осудності особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Оскільки осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності, то особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

У відповідності до ст. 23 КК України Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Як встановлено ст. 24 КК України умисел характеризований усвідомленням особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності), особа передбачала його суспільно небезпечні наслідки.

Тобто, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки:, як от усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності).

Відтак, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином.

Мету діяння становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Умотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини.

Разом із тим, прояв наведених ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Фактично, із станом неосудності несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованого умислу, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Як йшлося вище, у даній категорії справ підлягає встановленню ряд обставин, таких як: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

При цьому, не підлягає встановленню винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про встановлення факту вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а, з огляду на те, що умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме кримінального правопорушення, - вони встановлюються лише щодо осудної особи.

З урахуванням наведеного вище, висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_9 умислу та мети, не відповідають положенням закону про кримінальну відповідальність.

Беручи до уваги вказане, колегія суддів прийшла до висновку про зміну ухвали суду першої інстанції в частині визнання наявності в діях ОСОБА_9 мотиву та умислу при вчиненні суспільно небезпечного діяння, тим самим задовольняючи апеляційну скаргу прокурорки.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419, 424, 532 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурорки ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05.08.2024, якою стосовно ОСОБА_9 застосовано примусові заходи медичного характеру у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України - змінити в частині визнання судом першої інстанції наявності в діях ОСОБА_9 мотиву та умислу при вчиненні суспільно небезпечного діяння.

В іншій частині ухвалу Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05.08.2024, якою стосовно ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу Кропивницького апеляційного суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4