Справа № 183/3641/24
№ 1-кп/183/1433/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2024 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000752, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Нове Запоріжжя, Запорізької області, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично в. проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період, який перебуває на посаді номера обслуги 4 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат»,

в силу ст. 89 КК України не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 на 30 діб - до 05 години 30 хвилин 26.03.2022 введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався.

На підставі Указу Президента України від 06.11.2023 № 734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 (по стройовій частині, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годи 30 хвилин 14.02.2024 на 90 діб.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 57 від 10.11.2023 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду номера обслуги 6 розрахунку 3 гранатаметного відділення гранатометного взводу 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, солдат ОСОБА_3 в розумінні вимог ст. ст. 18, 19, 22, 401 КК України, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, а отже суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про особливості несення військової служби у час воєнного стану.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучі військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, а згідно ст. 14 Статуту - із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

За ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями , інструкціями тощо.

Стаття 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає відповідальність солдата (матроса) у мирний і воєнний час за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стан, збереження виданого йому майна. А стаття 128 Статуту, зокрема, покладає на солдата обов`язок сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням, додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни, виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

За приписами ст. ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, встановлені зазначеними нормами законодавства, що визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини та регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, свідомо допустив їх порушення та вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.

Солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, та перебуваючи в посаді курсанта 5 навчального взводу 4 навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та, не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), 29.01.2024, самовільно залишив район розташування мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), звідки прибув до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де з того часу проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, та був незаконного відсутній на службі до 06.03.2024, коли солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до Третього слідчого відділу ( з дислокацією у м. Дніпро) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, заявив таким чином про себе, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення визнав повністю та показав, що зазначене в обвинувальному акті в повному об`ємі відображає обставини скоєного ним злочину. Зокрема зазначив, що у листопаді 2023 року був мобілізований за призивом, та проходив військову підготовку у навчальному центрі. Оскільки в нього захворіла дружина, то він на добу відпросився до неї. Оскільки дружина захворіла, 29.01.2024, ОСОБА_3 самовільно, за відсутності дозволу командування, залишив військову частину. 06.02.2024, жінку прооперували, а коли він, по телефону повідомив командира ОСОБА_6 про причини відсутності в військовій частині, йому зазначили про те, що відносно нього вже скеровані документи до ТУ ДБР. 20.02.2023 ОСОБА_3 звернувся до відповідного ТУ ДБР щодо наявності відносно нього кримінальної справи, на що йому повідомили про відсутність такої. Хотів повернутись до військової служби, але не знав куди звернутись, бо у військовій частині зазначили, що, у зв`язку з моїм самовільним залишенням військової частини, його військова служба призупинена.

Крім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:

- показами свідка ОСОБА_7 , який, будучи допитаним в судовому засіданні зазначив, що є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 .Наприкінці січня 2024 року до ВЧ 4941, де він проходив службу, з 2 механізованого батальйону, точну дату не пам`ятає, перевели 8 військовослужбовців для проходження служби, в тому числі ОСОБА_3 . Вказаних осіб ОСОБА_7 забирав зі штабу до розташування роти, де построїв, перерахував відповідно до списку осіб, які підлягали переводу у ВЧ НОМЕР_1 , але ОСОБА_3 не було, тобто ОСОБА_3 з навчального центру до штабу не повернувся. Були організовані пошуки ОСОБА_3 командиром роти ОСОБА_6 . Про причини відсутності обвинуваченого ОСОБА_3 у військовій частині не було відомо. Через декілька днів ОСОБА_3 по телефону повідомив, що він перебуває в м. Київ, оскільки в нього проблеми. До нього ОСОБА_3 не підходив, як зазначив останній, оскільки гадав, що ОСОБА_7 його би не відпустив. Більше ОСОБА_3 до частини не з`являвся, був відсутній приблизно 4 місяці.;

- показами свідка ОСОБА_6 , який будучи допитаним суду пояснив, що він є командиром роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону ВЧ НОМЕР_3 . В кінці січня 2024 року до військової частини були переведені з 2 механізованого батальйону, в межах однієї частини солдати, в тому числі і ОСОБА_3 . Він разом зі своїм заступником ОСОБА_7 поїхали їх забирати зі штабу,де отримали перелік військовослужбовців. Після шикування, за переліком ОСОБА_3 не було. На місці шикування були лише речі ОСОБА_3 , оскільки їх ідентифікували за жетоном. Намагався зателефонувати ОСОБА_3 , для з`ясування причин відсутності, але абонент був не доступний. Про факт відсутності ОСОБА_3 він доповів командиру батальйону, майору ОСОБА_8 , склав рапорт, довідку про факт самовільного залишення військової частини. До військової частини ОСОБА_3 не повертався. На третю добу ОСОБА_3 вийшов на зв`язок та повідомив, що його дружина потрапила у лікарню, на що я йому пояснив, що було потрібно одразу повідомити мене про ці обставини. Дозволу на залишення військової частини у ОСОБА_3 не було.;

- показами свідка ОСОБА_9 , який, будучи допитаним в судовому засіданні, зазначив, що 28.01.2024 він та ОСОБА_3 перебували на базовій військовій підготовці, їх привезли до штабу на шикування, так як переводили з одного механізованого батальйону до іншого. На прізвище « ОСОБА_10 », ніхто не відгукнувся. За вказаним фактом, від ОСОБА_9 було відібрано пояснення. Про наявність дозволу у ОСОБА_3 залишити військову частину, йому не відомо. Через деякий час, він спілкувався з ОСОБА_3 по телефону, та останній зазначив, що в нього вдома якісь проблеми. У військовій частині він більше не з`являвся. Зазначив, що під час підготовки з ОСОБА_3 в навчальному центрі вивчали вимоги Статуту Збройній Сил України разом;

а також письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 00000752 від 05.03.2024 відповідно до якого, 29.01.2024 стало відомо, що номер обслуги 4 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самовільно залишив місце несення служби в АДРЕСА_2 (більше детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, та незаконно відсутній на військовій службі понад 10 діб;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2023 за № 57 про призначення солдата ОСОБА_3 , призваного на військову службу за призивом підчас мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», на посаду номера обслуги 6 розрахунку (АГС-17) 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 2 механізованого батальйону, ВОС - 102533А (а.с.49);

- доповідною від 30.01.2024 за № 512, підписаною оперативним черговим військової частини НОМЕР_1 та командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 мотопіхотного батальйону військовослужбовцем призваним за мобілізацією солдатом ОСОБА_3 (а.с.39);

- повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 до ТУ ДБР у м. Полтава від 30.01.2024 щодо прийняття рішення в порядку ст. 214 КПК України за фактом не прибуття солдата ОСОБА_3 (а.с. 25);

- витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.02.2024 за № 59 «Про результати службового розслідування за фатом самовільного залишення частини», відповідно до якого встановлено, що близько 21:00 години,29.01.2024, ОСОБА_3 , самовільно залишив місце служби, розташоване в АДРЕСА_2 , і до теперішнього часу не повернувся. Відтак, солдат ОСОБА_3 відсутній на місці служби понад три доби без поважних причин, чим порушив вимоги абзаців 2,4 ст. 11, абзаців 16,17 ст. 128, ст.16,49,130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (а.с.28-30);

- актом службового розслідування від 21.02.2024, затвердженого тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 , яким зафіксовано результати проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення солдатом ОСОБА_3 . військової частини понад три дні, та який на час затвердження акту до місці служби не повернувся (а.с. 31-35);

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2024 про зняття з котлового забезпечення солдата ОСОБА_3 , який самовільно залишив військову частину або місце служби, виплату грошового забезпечення призупинено з 29.01.2024 (а.с. 51).

Статтею 370 КПК України передбачено, що обґрунтованим є таке рішення, що ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Оцінюючи докази за свої внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, суд вважає, що вищевказані докази, які покладені в основу даного обвинувального вироку, є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та їх взаємозв`язку достатніми для прийняття рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Надаючи оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_3 щодо наявності поважних причин залишення місця служби через хворобу дружини, суд вважає, що такі твердження спростовані показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , фактичним даними, зафіксованими письмовими доказами, дослідженими судом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2023 за № 57, солдата ОСОБА_3 , призваного на військову службу за призивом підчас мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначено на посаду номера обслуги 6 розрахунку (АГС-17) 3 гранатометного відділення гранатометного взводу 2 механізованого батальйону, ВОС - 102533А (а.с.49).

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах (далі-Статут).

Відповідно до п.п. 216 -219 Статуту, які регламентують порядок звільнення з розташування військової частини,військовослужбовці строкової військової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону.

Військовослужбовці офіцерського, сержантського (старшинського) складу, які проходять службу за контрактом, що виїжджають за межі гарнізону, письмово повідомляють про це командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової військової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.

За дозволом на звільнення військовослужбовець строкової військової служби звертається до свого безпосереднього командира (начальника).

Головні сержанти (заступники командирів) взводів подають головному сержантові роти для доповіді командирові роти підписані командиром взводу списки на звільнення військовослужбовців строкової військової служби.

У визначений час черговий роти шикує військовослужбовців, які мають дозвіл на звільнення, і доповідає головному сержантові роти.

Положеннями ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено перелік підстав для звільнення військовослужбовців з військової служби, зокрема через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті. В свою чергу, частина 12 зазначеної вище статті містить вичерпний перелік підстав, з яких військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини в умовах воєнного стану, який не передбачає можливість такого звільнення через хворобу члена сім`ї військовослужбовця.

Таким чином, з урахуванням наведених вище положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдат ОСОБА_3 , залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , з порушенням встановленого порядку для звільнення, за відсутності дозволу командира на звільнення з місця розташування військової частини.

Судом враховано доводи обвинуваченого ОСОБА_3 щодо перебування його дружини, ОСОБА_14 , на стаціонарному лікуванні з 06.02.2024 по 13.02.2024 (а.с. 65,67), що обумовило залишення ним військової частини з 29.01.2024 та факт звернення останнього до ТУ ДБР від 26.02.2024, надісланого засобами електронного зв`язку (а.с.60). Проте, дана обставина, з урахуванням положень ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не може бути розцінена судом як поважна причина залишення розташування військової частини, оскільки даний випадок, в умовах воєнного стану в Україні, не є підставою для звільнення військовослужбовця.

Отже, солдат ОСОБА_3 , самовільно залишив розташування військової частини та повинен був невідкладно з`явитися на службу та виконувати обов`язки, покладені на військовослужбовців Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, те що ним відповідно до кваліфікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК) вчинений тяжкий злочин.

Судом також враховуються обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема форма вини, мотив і мета, спосіб, тривалість вчинення кримінального правопорушення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Так, визначаючи міру покарання суд враховує, що обвинуваченим вчинене закінчене умисне кримінальне правопорушення, суспільна небезпечність якого полягає у тому, що ухилення від виконання військових обов`язків, заподіює шкоду керованості, боєздатності та боєспроможності підрозділу, а також дисципліні, яка існує в підрозділі за місцем проходження військової служби під час воєнного стану.

Суд враховує, що обвинувачений вину визнав повністю, є особою, яка в силу ст. 89 КК України несудима (а.с.53), на обліках у лікарів психіатра, нарколога не перебуває (а.с.58), відповідно до довідки ВЛК від 20.03.2024 з № 2333 має травму, пов`язану із захистом Батьківщини (а.с.72),за місцем служби зарекомендував себе з негативної сторони (а.с. 40), за місцем мешкання характеризується позитивно (а.с.73). виявив бажання продовжити служити.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Враховуючи особу обвинуваченого, зокрема, його вік та стан здоров`я, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема тривалість вчиненого злочину, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, його добровільне з`явлення до органу досудового розслідування, суд вважає, що покарання в максимальному розмірі буде несправедливим через надмірну суворість.

Разом з тим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, визнання ним своєї вини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання має бути не лише карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання у межах санкції частини статті відповідатиме вчиненому і сприятиме виправленню обвинуваченого й запобіганню вчинення нових злочинів.

Суд не знаходить можливим для призначення ОСОБА_3 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом або звільнення від відбування покарання, з огляду на те, що частина 1статті 69 і частина 1 ст.75 КК України прямо вказують на неможливість прийняття зазначених рішень у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Тому, з урахуванням особливостей вказаного кримінального правопорушення та обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченого та його ставлення до скоєного, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, доходить висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на рівні мінімальної межі санкції ч.5 ст. 407 КК України, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування по даному кримінальному провадженню експертизи не проводилися.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

Оскільки обвинуваченому не обирався запобіжний захід в межах даного кримінального провадження, відповідно дане питання вироком суду не вирішується.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєні кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати від дня його фактичного затримання після набрання вироком законної сили під час виконання вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_15