Номер провадження: 11-кп/813/1941/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, у кримінальних провадженнях №0000089 від 25.01.2022 року №0000810 від 07.12.2022 року, щодо:

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красний Луч, Луганської обл., громадянина України, з вищою освітою, працюючого ФОП, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України

та

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк, громадянина України, із середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України,

встановив:

на розглядіСуворовського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27, ч.3 ст.307, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.310 КК України.

Ухвалою районного суду від 04.07.2024 року частково задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, строком до 03.08.2024 року, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати щодо ОСОБА_8 , постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту. Захисник посилається на те, що прокурором не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заході не здатний забезпечити належну поведінку обвинуваченого. Вважає, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази, які вказують на причетність ОСОБА_8 до інкримінованих злочинів. Захисник стверджує про відсутність ризиків. Звертає увагу, що один з обвинувачених у даному кримінальному провадженні перебуває під домашнім арештом, що вказує на неоднозначну позицію прокурора у провадженні щодо обвинувачених. Вважає, що слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, двох малолітніх дітей, дружину, яка не працює та не може самостійно утримувати дітей, позитивно характеризується за місцем мешкання. Також звертає увагу, що протягом майже восьми місяців судового розгляду, судом лише продовжується запобіжний захід та лише в одному судовому засіданні досліджено один том доказів із п`ятнадцяти томів справи.

Захисник ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить частково скасувати ухвалу суду та змінити запобіжний захід ОСОБА_10 з тримання під вартою на тримання під вартою із визначенням розміру застави. Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просив поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали суду.

До початку апеляційного розгляду від захисника ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі у зв`язку з перебуванням на лікарняному, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , оскільки клопотання про розгляд апеляційних скарг за їх участю не заявлялись.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання захисника ОСОБА_9 про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу суду подаються протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до матеріалів провадження, оголошення оскаржуваної ухвали відбулось 04.07.2024 року за участі захисника ОСОБА_9 , проте, відомостей про отримання захисником копії ухвали суду першої інстанції, або отримання до неї доступу через ЄДРСР, матеріали провадження та відомості з ЄДРСР не містять. На момент розгляду апеляційних скарг захисників, судове рішення відсутнє в загальному доступі.

Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом обставини, доводи клопотання заслуговують на увагу, а тому з метою забезпечення права доступу особи до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне поновити захиснику ОСОБА_9 строк на апеляційне оскарження ухвали суд від 04.07.2024 року.

Що стосується доводів апеляційних скарг щодо незаконності оскарженої ухвали суду, колегія суддів зазначає наступне.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 331 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу. Суд вірно врахував існування ризиків, які дають підстави вважати, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду, а також впливу на свідків в даному кримінальному провадженні.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у разі визнання їх винуватими, а також існуванням ризиків, які дають підстави вважати, що перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснити спроби переховування від суду, здійснення незаконного впливу на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , а також існування ризиків переховування обвинувачених від суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченим та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності їх вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні іншого кримінального правопорушення, яке також пов`язане з незаконним обігом наркотичних засобів, яке перебуває на розгляді Суворовського районного суду м. Одеси.

З огляду на вище зазначене, наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинувачених та протиправна діяльність, у здійсненні якої останні обвинувачуються, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останні можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинувачених на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані судом, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду про продовження існування ризику можливого вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

З огляду на ролі обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які виконували відповідно ролі співорганізатора та виконавця (у різні проміжки часу діяльності організованої групи ОСОБА_8 виконував і роль посібника), а також стійкість і чітка розподіленість ролей учасників, тривалість дії організованої групи, об`єми небезпечної психотропної речовини, які збувались наркозалежним особам, а також способи комунікації як між учасниками, так і серед осіб, які незаконно придбавали таку речовину, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, що на даному етапі судового розгляду, з огляду на не проведення допиту всіх свідків, не встановлення організатора групи, та інших її учасників, а також системність вчинення протиправних дій, продовжують існувати ризики, на які послався прокурор у клопотанні, та суд в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинувачених та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження запобіжного заходу обвинуваченим у виді тримання під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинувачених, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, виправдовують обрання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисника ОСОБА_7 з приводу перебування одного з обвинувачених в даному кримінальному провадження під домашнім арештом, на відміну від обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не можуть бути оцінені під час розгляду апеляційних скарг захисників, оскільки апеляційної скарги щодо обвинуваченого ОСОБА_11 до суду апеляційної інстанції не надходило.

Доводи захисника ОСОБА_7 про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність місця проживання, дружини та двох малолітніх дітей не є достатніми обставинами, оскільки не свідчать про можливість нівелювання існуючих ризиків у кримінальному провадженні. Протиправна діяльність, в зайнятті якою обвинувачується ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні, на думку колегії суддів, не може нівелюватися наявними сімейними зв`язками, оскільки відповідно до обвинувачення інкримінована діяльність пов`язана з незаконним систематичним збутом особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, організованою групою осіб.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, домашнього арешту, особистої поруки чи особистого зобов`язання, може виявитися недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що безпосередньо може вплинути на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК, та існування реальної потреби проведення судового розгляду кримінального провадження в розумні строки.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та існуючого обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених є виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування останніх від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинувачених, які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Оскільки доводи захисників про відсутність підстав для продовження застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскарженої ухвали.

Обравши запобіжний захід у виді тримання обвинувачених під вартою, суд на законних підставах не визначив розмір застави, як альтернативу запобіжному заходу у виді тримання під вартою з огляду на положення п.5 ч.4 ст.183 КПК.

При цьому, питання про неможливість застосування до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу у виді застави було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, та апеляційний суд не знайшов підстав для такого його застосування щодо обвинувачених в силу суспільного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_10 пов`язані із незаконним обігом психотропних речовин в особливо великих розмірах, які в свою чергу мають негативний вплив на осіб, які їх вживають, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки як для осіб, які вживають такі речовини, так і суспільства в цілому.

На час розгляду апеляційних скарг колегією суддів не встановлено підстав для їх задоволення в частині визначення обвинуваченим альтернативного запобіжного заходу.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачені досить тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скаргизахисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року, якою в у кримінальних провадженнях №0000089 від 25.01.2022 року №0000810 від 07.12.2022 року обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4