Житомирський апеляційний суд
Справа №282/376/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/671/24
Категорія ч.1 ст.119 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №282/376/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 15.05.2024 відносно

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк покарання обвинуваченому обчислено з часу приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 300000 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди та про стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , матеріальну шкоду в сумі 51560 грн. та компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 300000 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 12 листопада 2023 року близько 00 год. 05 хв., ОСОБА_10 будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебував на території АЗС «SHELL», що в АДРЕСА_2 , де в ході суперечки із ОСОБА_11 , яка виникла на ґрунті особистих, раптово виниклих неприязних відносин, не маючи на меті вирішити конфлікт мирним шляхом, діючи протиправно, недбало, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, а саме: смерті потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, наніс останньому один удар ліктем лівої руки, в ділянку голови з права. Від нанесеного удару ОСОБА_11 не втримавшись на ногах, втратив рівновагу і впав з висоти власного зросту, вдарившись при цьому, потиличною ділянкою голови об асфальтобетонне покриття.

Внаслідок падіння потерпілому ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синця лоба дещо ліворуч, крововиливу в м`які тканини голови, крововиливи під тверду та м`яку мозкові оболонки, множинні лінійні переломи кісток склепіння та основи черепа, які в сукупності своїй складають відкриту черепно-мозкову травму та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя в момент їх спричинення та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті та у своєму клінічному перебігу призвели до смерті останнього 20.11.2023.

Адвокат ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності вини, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити нове рішення, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 3 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. При цьому, наголошує, що при призначенні ОСОБА_10 покарання суд не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання, що по суті впливає на визначення розміру покарання. Зазначає, що від самого початку ще під час досудового розслідування, у тому числі обрання міри запобіжного заходу у виді домашнього арешту на певний період доби, ОСОБА_10 повністю визнав свою винуватість та надав визнавальні показання, а під час розгляду справи в суді клопотав про дослідження доказів у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, демонструючи готовність нести покарання за вчинене та усвідомлюючи, що кожне судове засідання супроводжується моральними стражданнями і переживаннями потерпілих. Наголошує, що ОСОБА_10 щиро розкаюється у скоєному, неодноразово вибачався перед потерпілими за скоєне, у тому числі публічно шляхом здійснення відповідного оголошення у місцевих засобах масової інформації - газеті «Новий день» №15 ( НОМЕР_1 ) від 12.04.2024. В силу наявності фінансових можливостей добровільно здійснив відшкодування для потерпілої ОСОБА_7 заподіяної майнової шкоди в сумі 51560 грн., надавши до суду відповідні підтверджуючі документи щодо перерахування грошових коштів через AT «Укрпошта». Зазначає, що грошові кошти у вказаній сумі потерпілою ОСОБА_7 фактично одержано після ухвалення судового рішення. Також за проханням обвинуваченого його рідними - мамою ОСОБА_12 . 15.03.2024 через AT «Укрпошта» здійснено перерахування коштів для потерпілого ОСОБА_7 в сумі 20000 гривень, які потерпілий відмовився отримувати та кошти були повернуті відправнику. З урахуванням наведеного, наголошує, що судом безпідставно не враховано як пом`якшуючі покарання обставини: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне часткове відшкодування завданого збитку; здійснення публічного вибачення перед потерпілими у кримінальному провадженні. Також, звертає увагу, що із поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування та в судовому засіданні, можна дійти висновку, що він критично оцінює свої дії, засуджує їх, щиро розкаюється у скоєному, бажає стати на шлях виправлення та готовий понести реальне покарання за скоєне, усвідомлюючи його невідворотність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора, яка просила залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, позиції потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та їх представника ОСОБА_8 , які заперечували щодо апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.119 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються. Судовий розгляд провадження проведено в порядку ст.349 КПК України.

При цьому, санкція ч.1 ст.119 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від 3-ох до 5-и років або позбавленням волі на той самий строк.

В свою чергу, згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й з тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, обставинами, що пом`якшують покарання (щире каяття), обставинами, що обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння), таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є не тяжким, фактичні обставини його вчинення, наслідки (тяжкі смерть потерпілого) та суспільну небезпечність правопорушення, особу обвинуваченого, його посткримінальну поведінку та ставлення до вчиненого.

В даному випадку, належно враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_10 має постійне місце реєстрації та проживання (а.п.139), посередньо характеризується за місцем проживання (а.п.159), одружений (а.п.158), на утриманні дітей не має, офіційно не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.п.140), раніше не судимий (а.п.137), неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень вчинених в стані алкогольного сп`яніння (а.п.148-157), з урахуванням позиції потерпілих та їх представника, які просили призначити обвинуваченому найсуворішу міру покарання, так як внаслідок вчиненого злочину настали непоправні наслідки у вигляді смерті людини. Така позиція підтримана потерпілою стороною і в суді апеляційної інстанції.

Як вважає апеляційний суд в даному провадженні, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.119 КК України, у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

В даному випадку, апеляційний суд зважає на те, що судом першої інстанції за результатами судового розгляду провадження, обґрунтовано не встановлено інших обставин, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, на що посилається захисник.

При цьому, згідно ст.66 КК України сприянням розкриттю злочину є добровільні дії, які вчиняються у формі повідомлення правоохоронним органам або суду відповідних фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто ініціативним та енергійним, на противагу формальної участі у відповідних процесуальних діях. Разом з тим, таких обставин не встановлено судом апеляційної інстанції, як і в попередньому органом обвинувачення під час досудового розслідування. Матеріали кримінального провадження такі дані не містять, доказів протилежного стороною захисту не надано. Таким чином апеляційні посилання на неврахування судом першої інстанції сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючої обставини, є безпідставним.

Також, є безпідставними і апеляційні посилання захисника на пом`якшуючу обставину, яку слід було врахувати при призначені покарання його підзахисному добровільне часткове відшкодування завданого збитку. Так, як встановлено в суді апеляційної інстанції, відшкодовувати завдану шкоду своїми діями протягом досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції, обвинувачений реально не намагався. Відшкодовувати почав фактично на завершальному етапі судового розгляду провадження, що ставить під обґрунтований сумнів добровільність бажання відшкодувати завдані збитки, а скоріш свідчить про вимушеність таких дій останнього.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з позицію стороною захисту щодо встановлення фактично виключних обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, врахування як пом`якшуючої обставини вибачення обвинуваченим перед потерпілими, оскільки, потерпіла сторона в суді апеляційної інстанції спростувала наведений факт, зазначивши, що в ході досудового розслідування обвинувачений взагалі не звертався до них з будь-якими вибаченнями, а в суді першої інстанції на завершенні судового розгляду здійснив це демонстративно без відповідної щирості.

В свою чергу, належна процесуальна поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та під час судового розгляду провадження судом першої інстанції, як і виконання ним процесуальних обов`язків під час обраної міри запобіжного заходу, не може бути визнаною такою, що в порядку ст.66 КК України, пом`якшує покарання, разом з тим, була належно врахована при призначенні судом покарання обвинуваченому.

Як вважає апеляційний суд слід належно взяти до уваги і інформацію доповіді Житомирського РС №4 філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області (120-123), згідно якої ризик вчинення ОСОБА_10 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства середній, виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства (позбавлення або обмеження волі) може становити небезпеку для суспільства, у т.ч. окремих осіб. Одночасно виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства (ст.75 КК України) можливе виключно у винятковому випадку, з покладанням низки додаткових стримуючих процесуальних обов`язків (ст.76 КК України).

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, враховуючи спосіб вчиненого умисного злочину, поведінку обвинуваченого, що передувала події злочину, місце вчинення, вчинення обвинуваченим правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, суспільно-небезпечний характер злочинних дій, поведінку обвинуваченого після їх вчинення, наслідки (смерть людини), визнання ним своєї вини та щире каяття, апеляційний суд, що призначене покарання ОСОБА_10 є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при призначені міри покарання враховані всі обставини викладені в апеляційній скарзі захисника, будь-яких інших доказів, які можуть спростувати висновки суду першої інстанції на підтвердження доводів апеляційної скарги не надано.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі захисника не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Любарського районного суду Житомирської області від 15.05.2024 відносно ОСОБА_10 без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :