УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 128/5099/23

провадження № 51-3652ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 26 січня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано?Франківська та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 2 ст. 436-2 Кримінального кодексу України (далі - КК), та засуджено: за ч. 2 ст. 109 КК до покарання у видіпозбавлення волі на строк 1 рік без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки без конфіскації майна.

Також вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні, питання щодо початку відрахування строку відбування покарання. Зараховано ОСОБА_5 в строк відбуття призначеного судом покарання строк попереднього ув`язнення з часу його затримання, а саме: з 19 листопада 2023 року до 26 грудня 2023 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни, повалення конституційного ладу, до захоплення державної влади, а також поширення матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту за обставин, детально викладених у вироку.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 26 січня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оспорює висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 109, ч. 2 ст. 436-2 КК, натомість наводить доводи, які за своїм змістом зводяться до тверджень про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок незастосування до останнього положень ст. 75 КК.

В обґрунтування вимоги про скасування ухвали Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції надав неналежну оцінку доказам, які характеризують особу засудженого, зокрема те, що інкриміновані кримінальні правопорушення, які за ступенем тяжкості є нетяжкими, він вчинив вперше, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся, має постійне місце проживання, де проживає із дружиною та трьома неповнолітніми дітьми. Зазначає, що безпідставно не враховано визнання вини та щире каяття як обставини, які пом`якшують покарання.

Також стверджує, що суд не в повній мірі надав оцінку стану здоров`я ОСОБА_5 , який є незадовільним, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22 листопада 2023 року, випискою КНП «Вінницька МКЛ № 1» від 08 березня 2024 року та випискою КНП «Вінницька МКЛ ШМД» від 21 травня 2024 року, відповідно до яких ОСОБА_5 не є фізично здоровою особою, йому рекомендовано ряд оперативних втручань та відповідне лікування.

Зазначені обставини, на переконання захисника, свідчать про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без відбування покарання, а отже суд апеляційної не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до касаційної скарги копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 109, ч. 2 ст. 436-2 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом положень ст. 75 КК, є необґрунтованими.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 26 січня 2024 року, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК є нетяжкими, дані про особу засудженого, який на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, раніше несудимий. Суд взяв до уваги копію особової справи заштатного клірика ІНФОРМАЦІЯ_2 , за якою останній був нагороджений грамотами УПЦ МП, служив у РПЦ МП (з 2016 року), з 2021 року служив в УПЦ, з 04 травня 2022 року звільнений зі штату з правом переходу в іншу єпархію.

Крім того, суд врахував інформацію щодо стану здоров`я ОСОБА_5 , надану Філією ЦОЗ ДКВС України у Вінницькій області, з якої убачається, що на час судового розгляду в суді першої інстанції стан здоров`я ОСОБА_5 визначається як задовільний, за станом здоров`я він може перебувати під вартою в умовах СІЗО ДУ «Вінницька УВП (№1)» і може бути етапований без шкоди для здоров`я. Суд встановив, що ОСОБА_5 дійсно знаходиться під динамічним спостереженням у сімейного лікаря з приводу: новоутворення підщелепної ділянки, неуточнене, правобічна пахова кила, шлункова диспепсія неуточнена, гастроезофагальна рефлюксна хвороба, хронічний калькульозний холецистит, нестійка ремісія гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ССРУ помірний, розповсюджений остеохондроз хребта, переважно в попереково-крижовому відділі, стійкий полірадикулярний больовий синдром, складний міопічний астигматизм обох очей, про що в ЕСОЗ (електронній системі охорони здоров?я) зроблено відповідні записи, у період 2022-2023 років пацієнт звертався за медичною допомогою: 25 березня 2022 - з приводу новоутворення підщелепної ділянки, 22 вересня 2022 року - з приводу гіпертонічної хвороби, 17 червня 2023 року та 30 червня 2023 року - з приводу пахової кили (створено електронне направлення до хірурга та на стаціонарне лікування).

У судовому засіданні сторона захисту просила врахувати як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття, натомість суд таку вимогу залишив без задоволення з тих мотивів, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 , надаючи показання, не у повній мірі розповідав про всі відомі йому обставини вчиненого злочину, зазначав, що певні обставини він не пам`ятає.

Обставин, які пом`якшують покарання або його обтяжують суд не встановив.

Визначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі без застосування положень закону України про кримінальну відповідальність щодо звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, які хоч і є нетяжким, але направлені проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, те, що дії обвинуваченого становлять суспільну небезпеку, вчинені в умовах воєнного стану на території України. Суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі є співмірним протиправним діянням обвинуваченого, необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та достатнім для досягнення мети покарання.

Не погодившись із вироком суду в частині незастосування до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК, ОСОБА_5 звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням має межі, визначені статтями 409, 413 КПК. При цьому, суд апеляційної інстанції керується положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши відповідні аргументи та підстави до прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних щодо ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних щодо особи засудженого ОСОБА_5 , його сімейного стану, стану здоров`я та можливості перебувати під вартою, наявності постійного місця проживання. Окрім того, суд апеляційної інстанції погодився з обставинами, які місцевий суд врахував як такі, що не дають підстав до звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів апеляційного суду перевірила доводи засудженого щодо безпідставного, на його думку, неврахування судом першої інстанції щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, де встановив, що такі обставини були предметом розгляду судом першої інстанції та обґрунтовано відкинуті з наведенням відповідних мотивів, з чим апеляційний суд також небезпідставно погодився.

Суд апеляційної інстанції встановив, що місцевий суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання ОСОБА_5 фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують його особу, врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності та дійшов висновку про відсутність підстав до звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу, зваживши на характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які є нетяжкими, але умисними, вчиненими після відкритого повномасштабного російського вторгнення на територію України, в умовах воєнного стану. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65, 75 КК.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Судове рішення відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , як на підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, в переважній більшості посилається на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені апеляційним судом під час перевірки вироку місцевого суду.

Зазначені в касаційній скарзі обставини, в аспекті положень ст. 75 КК, не свідчать про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

За правилами ст. 75 КК (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням є складовою однієї із альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, обрання якої в кожному конкретному випадку пов`язане із з`ясуванням ступеня суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, обставин конкретного провадження, даних про особу винуватого, а також обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, впливають на висновок суду про можливість виправлення особи та досягнення інших цілей покарання без його реального відбування засудженим.

Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, з огляду на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, дані про особу засудженого, відсутність обставин, які пом`якшують покарання або його обтяжують, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав до застосування приписів статей 75, 76 КК, з наведенням достатніх мотивів у цій частині. Касаційна скарга відповідного обґрунтування щодо наявності підстав до звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням також не містить.

Надаючи оцінку доводам захисника про наявність у засудженого щирого каяття, колегія суддів касаційного суду виходить із того, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже характеризує її поведінку після вчинення злочину з позиції психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані. Щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання. Разом з тим, це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. З огляду на викладене, щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Відповідні повноваження належно реалізовані судом апеляційної інстанції, який відобразив мотиви до відхилення доводів засудженого про наявність у нього щирого каяття, перевірив та погодися з висновками місцевого суду в цій частині. Інших обставин, які би свідчили про наявність у ОСОБА_5 ознак щирого каяття суди попередніх інстанцій не встановили. Не наведено таких й у касаційній скарзі захисника.

Що стосується доводів про неврахування судами попередніх інстанцій незадовільного стану здоров`я засудженого, то колегія суддів касаційного суду виходить з такого.

З висновку суду першої інстанції вбачається, що на час розгляду справи в суді першої інстанції стан здоров`я ОСОБА_5 визначається як задовільний, за станом здоров`я обвинувачений може перебувати під вартою в умовах СІЗО ДУ «Вінницька УВП (№1)» і може бути етапований без шкоди для здоров`я.

Зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду вбачається, що цей суд обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду, який врахував інформацію щодо стану здоров`я ОСОБА_5 та можливість останнього перебувати під вартою.

Колегія суддів касаційного суду зауважує, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частини 1, 2 ст. 22 КПК).

За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які, серед іншого, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, й обов`язок доказування обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч. 2 ст. 92 КПК).

У касаційній скарзі захисника відсутнє належне спростування висновків судів попередніх інстанцій про можливість засудженого ОСОБА_5 перебувати під вартою.

Суд зауважує, що доводи захисника, наведені ним у касаційній скарзі, про те, що засуджений ОСОБА_5 за станом здоров`я не може відбувати покарання у виді позбавлення волі, можуть бути розглянуті в порядку виконання вироку за наявності передбачених законом підстав.

Таким чином, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскарженого судового рішення, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у скарзі не наведено.

Прийнятних і достатніх доводів про те, що судом допущено таких порушень закону, які тягнуть за собою безумовне скасування оскарженого судового рішення з підстав, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, у касаційній скарзі не відображено, з огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та доходить висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3