Справа №577/6231/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/927/24 Суддя-доповідач - Філонова
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2024 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 січня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючу, раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , в якій, не оспорюючи правильність доведеності вини та кваліфікацію дій ОСОБА_7 , прокурор просить вирок суду першої інстанції, відносно останньої, скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженою за ч.1 ст. 307 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі. Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4780 грн. витрат за проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор посилається на те, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував відсутність обтяжуючих покарання обставин та пом`якшуючі покарання обставини, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику обвинуваченої за місцем проживання, а також те, що вона раніше не судима, має на утриманні 4 малолітніх дітей та дійшов висновку про можливість застосування до останньої ст. 69 КК України. Крім того, враховуючи тяжкість та розповсюдженість по м. Конотоп та Конотопському району вчиненого ОСОБА_7 злочину, суд визнав, що її виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Однак, такі висновки суду є невмотивованими та непереконливими, суперечать принципу справедливого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, з огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, який має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками, як для окремих громадян, так і для суспільства в цілому, вчинила остання вказаний злочин з корисливих мотивів за винагороду, отримавши незаконний прибуток, і наявність 4 малолітніх дітей її від цього не стримало. Крім того, ОСОБА_7 є наркозалежною, у зв`язку з чим перебувала на програмі замісної підтримуючої терапії в медичному центрі ТОВ «САТІУС» (м. Київ), де отримала наркотичні лікарські засоби з вмістом метадону, які, у подальшому, незаконно збула. При цьому, у минулому обвинувачена вже притягувалася до кримінальної відповідальності, і хоча судимість на даний час погашена, вказане свідчить про те, що вона є особою, схильною до скоєння кримінальних правопорушень, а, отже, потребує значно суворішого покарання та застосування більш тривалих заходів контролю з боку органів виконання покарання, ніж визначив у своєму вироку суд.

На думку прокурора, враховуючи вищезазначене, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд безпідставно застосував ст. 69 КК України, а також помилково визначив за ст. 75 КК України тривалість іспитового строку 2 роки, який не є достатнім для здійснення ефективних заходів виховного характеру щодо обвинуваченої, а також контролю за її поведінкою.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 15 вересня 2023 року, близько 12 год. 00 хв. біля стели Визволителям міста по вул. Конотопських Дивізій м. Конотопа, обвинувачена ОСОБА_7 за 100 грн. незаконно збула ОСОБА_10 наркотичний засіб - 0,0888 г метадону в 04 пігулках.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні підтримала та просила задовольнити її вимоги, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту поданої прокурором апеляційної скарги вбачається, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України за обставин, викладених у вироку та правильність правової кваліфікації її дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

При цьому, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про навість підстав для призначення ОСОБА_7 за вчинення вказаного злочину покарання з застосуванням ст. 69 КК України та звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Законність прийнятого судом рішення в частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням прокурором не оспорюється, а що стосується доводів прокурора про безпідставність застосування ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів вважає їх обгрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Також при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Ступінь тяжкості правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про вид і розмір покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», а «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09 жовтня 2003 року у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Відповідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, вказані положення закону України про кримінальну відповідальність надають суду повноваження у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення. Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме, можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно ч. 1, 2 ст. 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. ст.66, 69 КК України і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК України, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

У даному випадку, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції як на підставу для застосування ч. 1 ст.69 КК України послався на наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме, її щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність судимостей та наявність на утриманні останньої чотирьох малолітніх дітей. При цьому, у прийнятому судом рішенні взагалі відсутнє обґрунтування того, яким чином зазначені обставини істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, вказане свідчить про можливість призначення обвинуваченій покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 307 КК України з подальшим звільнення її від відбуття покарання з випробуванням, а підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України відсутні, на що вірно вказує прокурор у поданій апеляційній скарзі.

Недостатнє врахування судом першої інстанції вищезазначеного призвело до призначення ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, і у даному випадку судом було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України), а саме, застосування закону ст. 69 КК України, який застосуванню не підлягав, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає за необхідне, після скасування вироку суду першої інстанції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, ухвалити новий вирок, оскільки є необхідність у призначенні ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 307 КК України, без застосування ст. 69 КК України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує тяжкість злочину та сукупність всіх обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення - незаконний збут наркотичних засобів, які остання, як особа, що страждала на наркоманію та лікувалась у медичному центрі ТОВ «САТІУС», придбала у законний спосіб, а саме, за виданим рецептом на право одержання в аптечних закладах лікарського засобу, що містить наркотичний засіб метадон, для його прийому у домашніх умовах, особу обвинуваченої, обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття, сприяння у розкритті злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, які були досліджені під час апеляційного розгляду, а саме, довідки про судимість, до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 притягувалась у 2016 році, згідно відповіді на запит№2238 від 20 вересня 2023 року, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, а згідно довідки№2237 від 20 вересня 2023 року, не перебуває і на обліку у лікаря психіатра.

Також, свідоцтвами про народження підтверджується наявність у ОСОБА_7 малолітніх дітей 2014 та 2011 року народження, і як зазначено у характеристиці ПОГ сектору взаємодії з громадянами відділу провенції Конотопського РВП ГУНП в Сумській області, остання є особою, яка до адміністративної відповідальності не притягувалась за ст. 183, 152 КУпАП і скарг від сусідів на її адресу не надходило.

Саме з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 1 ст. 307 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, з подальшим звільненням останньої від відбування вказаного покарання з випробуванням, та встановленням їй іспитового строку тривалістю саме 3 роки, що буде необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, задовольнивши таким чином в повному обсязі апеляційну скаргу прокурора.

Керуючись ч.15 ст. 615, ст.ст. 404, 405, 407, 408, 413, 420, КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 січня 2024 року, відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного особі покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Згідно ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та, відповідно до ст.76 КК України, покласти на неї наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4