УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

м. Київ

справа № 180/2116/23

провадження № 51-3281ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Новий Узень Мангишлакського району Казахської РСР, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за її обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 286 КК України,

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Вироком суду її визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин детально викладених у вироку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 16 грудня 2021 року приблизно о 15 год 30 хв., керуючи технічно справним легковим автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю не менш ніж 74,4- 70,1 км/год, яка перевищує максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги населеного пункту міста Марганець, грубо порушила вимоги ПДР України внаслідок чого допустила наїзд на пішохода ОСОБА_5 , що спричинило смерть останньої.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року вирок суду першої інстанції змінено в частині призначеного покарання та визнано вважати ОСОБА_4 засудженою за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і на неї покладено відповідні обов`язки. В іншій частині вирок залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації її дій, порушує питання про невідповідність призначеного їй покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості у частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просить вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів щодо неї змінити та звільнити її від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суди обох інстанцій зробили висновок про призначення такого покарання без дотримання принципу його індивідуалізації, без урахування та об`єктивного аналізу всіх обставин, а саме, що вона проживає та здійснює підприємницьку діяльність у м. Марганець, яке знаходиться під постійними обстрілами, займається волонтерською діяльністю, яка пов`язана з керуванням транспортним засобом та допомогою постраждалим громадянам, які опинилися у складних життєвих умовах. Також зазначає, що у період воєнного стану та активних бойових дій на території України слід більш виважено підходити до оцінки тих людей, які добровільно, безкорисливо, самовіддано займаються суспільно корисною діяльністю, допомагаючи як цивільному населенню, яке постраждало внаслідок збройної агресії ворога, так і воїнам ЗСУ.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за

ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої є безпідставними з огляду на таке.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України є кумулятивною, тобто передбачає наявність як основного, так і додаткового виду покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З вироку суду вбачається, що при призначенні покарання ОСОБА_4 судом ураховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, його суспільну небезпечність, данні про особу ОСОБА_4 , яка на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, неповнолітніх дітей на утриманні не має, має на утриманні матір ОСОБА_6 , 1947 року народження; має постійне місце проживання та місце реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, є фізичною особою-підприємцем, надає послуги таксі, є волонтером, має подяки за безпосередню участь у волонтерських заходах; після ДТП викликала швидку допомогу для потерпілої, відшкодувала потерпілій ОСОБА_7 шкоду, спричинену смертю її матері ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції прийняв до уваги, що на початку судового розгляду, потерпіла ОСОБА_7 заявляла, що обвинувачена ОСОБА_4 здійснювала на неї тиск з метою уникнення кримінальної відповідальності за злочин, переслідувала її, пропонувала гроші за те, щоб вона не мала претензій в суді; просила при ухваленні вироку призначити ОСОБА_4 суворе покарання. У подальшому ОСОБА_7 свою думку змінила та повідомила суд що обвинувачена відшкодувала їй шкоду, завдану смертю матері, претензій до ОСОБА_4 не має, під час дебатів просила не карати суворо, не позбавляти ОСОБА_4 волі та права керування транспортним засобом.

Разом з тим, суд узяв до уваги, що ОСОБА_4 неодноразово порушувала ПДР України, за що була притягнута до адміністративної відповідальності. Також судом було враховано, що 29 червня 2021 року їй було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК України і ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку із примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження закрито.

Відповідно до статей 66, 67 КК України обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину та дійшов обґрунтованого висновку, що воно має бути призначено у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 допустила порушення правил безпеки дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, і визнав за необхідне призначити їй додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та таке своє рішення належним чином мотивував.

Призначаючи ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд зазначив що воно буде необхідним і достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_7 , належним чином перевірив викладені у них доводи, які в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є аналогічними доводам касаційної скарги засудженої ОСОБА_4 , визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги у цій частині визнано необґрунтованими, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене додаткове покарання ОСОБА_4 є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що підстав для звільнення обвинуваченої від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не вбачає, оскільки порушення Правил дорожнього руху, допущене нею як водієм транспортного засобу і потягло тяжкі наслідки у виді настання смерті іншої людини.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За таких обставин, Суд вважає, що призначене ОСОБА_4 місцевим судом і залишене без змін судом апеляційної інстанції додаткове покарання, є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати, призначене ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами явно несправедливим внаслідок суворості за доводами касаційної скарги засудженої та матеріалами провадження не вбачається, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3