У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000014 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, неодруженого, із середньою технічною освітою, не працюючого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_6

( в режимі відеоконференції з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області )

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців, поклавши обов`язки відповідно до п.п. 2, 4 ч.3 ст.76 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк тримання його під вартою з 03.01.2024 по 08.01.2024. Судові витрати у сумі 9086 грн. 36 коп. стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактично встановлених під час судового розгляду обставин вчинення кримінального правопорушення, вважає оскаржуваний вирок незаконним та необґрунтованим в частині призначеного покарання, внаслідок суворості.

Вказує, що судом не враховано, що ОСОБА_6 має постійне місце мешкання, за яким характеризується посередньо, скарг на його адресу не надходило, має міцні соціальні стосунки, має родину, матір, братів та сестер, з якими проживає разом, є інвалідом дитинства 3-ї групи. Судом також не враховано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , такі як щире каяття, тоді як окрім того, що ОСОБА_6 повністю визнав себе винним, щиро кається у скоєному кримінальному правопорушенні, висловлює щирий жаль та засуджує свою поведінку, повністю усвідомлює наслідки, які настали та дуже шкодує про це, намагався під час слідства та до теперішнього часу намагається їх виправити, шляхом відшкодування завданих збитків.

Зауважує, що у вироку суду помилково зазначено та не взято до уваги, що ОСОБА_6 відшкодував потерпілій під час досудового слідства лише 3000 грн., тоді як насправді в матеріалах справи міститься платіж від 26.01.2024 року, відповідно до якої на рахунок потерпілої ОСОБА_8 перераховано 30 000 грн., де в призначенні платежу зазначено «Кошти на операцію», що свідчить про усвідомлення наслідків скоєного кримінального

правопорушення та бажання їх виправити, що підтверджує щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування завданих збитків. Вказує, що вже після ухвалення вироку суду, ОСОБА_6 продовжує відшкодовувати збитки потерпілій ОСОБА_8 , що на думку захисника, свідчить про щире каяття ОСОБА_6 , так за цей час на рахунок потерпілій ОСОБА_8 було перераховано: 9000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 26.04.2024 року, 5000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 06.05.2024 року.

Звертає увагу, що у вироку зазначено, що обвинувачений вибачався перед потерпілою лише в судовому засіданні, що не відповідає дійсності, тоді як під час досудового слідства, обвинувачений неодноразово спілкувався з потерпілою по телефону та теж просив у неї вибачення, у обвинуваченого не було можливості особисто вибачитись перед потерпілою, оскільки ухвалою про обрання запобіжного заходу на нього було покладено обов`язок не залишати місця постійного проживання, а потерпіла під час слідства весь час знаходилась на лікуванні в м. Миколаєві і така нагода сталася лише в судовому засіданні. В судовому засіданні ОСОБА_6 неодноразово просив вибачення у потерпілої і вона його пробачила не бажала позбавляти його волі.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_6 , ненабувши у встановленому законодавством порядку права керування транспортними засобами категорії «В», не дотримуючись та не виконуючи вимоги Закону України «Про дорожній рух», а також пункти «Правил дорожнього руху України» (далі ПДР України), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, грубо порушуючи вимоги п. 2.1 «а» ПДР України, а саме не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, 03.01.2024 керував автомобілем марки «ВАЗ-21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 АТ.

03 січня 2024 року ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався у правій смузі для руху транспортних засобів по вул. Київська, яка являє собою горизонтальну, пряму в плані ділянку з асфальтовим покриття, на якій наявна дорожня розмітка 1.3 та 1.7 ПДР України, у темну пору доби, без дощу, без туману та штучних явищ, що погіршували б видимість у напрямку руху у напрямку вул. Гниличенка. При наближенні до регульованого світлофором пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 Розділу 33 та дорожньою розміткою 1.14.1 Розділу 34 ПДР України, який знаходиться неподалік перехрестя вул. Київська та вул. Гниличенка у м. Вознесенську, ОСОБА_6 , не дотримуючись та не виконуючи вимоги Закону України «Про дорожній рух», а також пункти ПДР України, грубо порушив вимоги п.п.2.3(б), 8.7.3 (е), 8.10, 12.4 ПДР України, а саме рухаючись з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у межах населеного пункту, проявив неуважність, не стежив належним чином за дорожньою обстановкою, проігнорував вимоги червоного сигналу світлофору для транспортних засобів, не зупинившись перед дорожнім знаком 5.69 ПДР України «Місце зупинки» або не ближче 10 м до дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР України «Пішохідний перехід», продовжив свій рух внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїжджу частину вулиці Київської по регульованому світлофором пішохідному переходу, позначеному дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 Розділу 33 та дорожньою розміткою 1.14.1 Розділу 34 ПДР України, на зелений, тобто той, що дозволяє рух пішоходам, сигнал світлофора з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля марки «ВАЗ-21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 АТ.

Після чого ОСОБА_6 , порушуючи вимоги п.п. 2.10 «а», «в», «д», «е», а саме перемістивши транспортний засіб, який причетний до ДТП, не повідомивши про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вживши всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, не залишившись на місці пригоди до приїзду працівників поліції, покинув місце ДТП.

Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження. У вказаній дорожній ситуації з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної ДТП знаходяться дії водія автомобіля марки «ВАЗ-21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 АТ ОСОБА_6 , які не відповідали технічним вимогам п.п. 8.7.3 (е), 8.10, 12.4 ПДР України,належним виконанням яких останній міг уникнути даного наїзду на пішохода.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним та тяжким злочином, суспільну небезпеку злочину оскільки життя, здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, та обставини, наслідок злочинних дій, поведінку обвинуваченого після ДТП, який покинув місце події, перешкоджав затриманню, намагався вести працівників в поліції в оману, погрожував, характеризуючи дані та особу обвинуваченого, який за місцем мешкання селищним головою характеризується посередньо; ПОГ СВГ ВП Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області обвинувачений характеризується негативно, раніше судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю з дитинства ІІІ групи, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері порушення забезпечення безпеки дорожнього руху, досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній та на думку органу пробації, виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб, суд пришов до висновку, що обвинуваченому повинно бути призначене основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке вважав необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, та не знайшов підстав для застосування ст.ст.75, 76 КК України, проте належним чином не мотивувавши своє рішення щодо розміру призначеного покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом не в повній мірі дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Як вбачаться з матеріалів кримінального провадження, вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Проте, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_6 визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення та погодився, що обставини викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності, надав послідовні покази про вчинення ним кримінального правопорушення, має постійне місце мешкання, за яким характеризується посередньо, скарг на його адресу не надходило, має міцні соціальні зв`язки, має родину, матір, братів та сестер, з якими проживає разом, є інвалідом дитинства 3-ї групи. Крім того, потерпілою цивільний позов не заявлявся.

Висновок суду першої інстанції про відсутність щирого каяття, апеляційний суд вважає необґрунтованим.

Відповідно до висновку щодо застосування норми права, викладеного у поставі Верховного Суду від 30.10.2018р. у справі №559/1037/16-к щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Дослідженими в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доказами, встановлено, що в матеріалах справи міститься платіж від 26.01.2024 року, відповідно до якого на рахунок потерпілої ОСОБА_8 перераховано 30 000 грн., де в призначенні платежу зазначено «Кошти на операцію», крім того обвинуваченим на рахунок потерпілої перераховано: 9000 грн., що підтверджується платіжним переказом від 26.04.2024 року та 5000 грн., що підтверджується платіжним переказом від 06.05.2024 року. На думку апеляційного суду, вказане свідчить про усвідомлення ОСОБА_6 наслідків скоєного кримінального правопорушення та бажання їх виправити, що підтверджує щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування завданих збитків.

Крім того, зауваження суду про те, що обвинувачений вибачався перед потерпілою лише в судовому засіданні, не зовсім вірні. Під час досудового слідства, обвинувачений неодноразово спілкувався з потерпілою по телефону та теж просив у неї вибачення, у обвинуваченого не було можливості особисто вибачитись перед потерпілою, оскільки ухвалою про обрання запобіжного заходу на нього було покладено обов`язок не залишати місця постійного проживання, а потерпіла під час слідства весь час знаходилась на лікуванні в м. Миколаєві і така нагода сталася лише в судовому засіданні суду першої інстанції, про що було вказано в апеляційній скарзі захисника та підтверджено обвинуваченим ОСОБА_6 , в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, буде достатнім та справедливим для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, є неспроможними доводи захисника про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст.75 КК України.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Приймаючи рішення про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який за місцем мешкання селищним головою характеризується посередньо; раніше судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю з дитинства 3 групи, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері порушення забезпечення безпеки дорожнього руху, покинув місце події. Крім того, судом першої інстанції вірно враховано, що в результаті злочину настали негативні наслідки для здоров`я потерпілої.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої та апеляційної інстанцій, апеляційна скарга не містить. При цьому, судом враховано дані досудової доповіді, проте висновки органу пробації для суду мають імперативний характер та містять лише рекомендації, щодо призначення покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції, має істотні порушення кримінального процесуального закону, які дають підстави для зміни вироку стосовно ОСОБА_6 , в частині призначеного покарання.

З огляду на викладене вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, на підставі п.1 ч.1 ст.408 КПК України, а апеляційна скарга захисника - частковому задоволенню.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 408, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 , в частині призначення покарання - змінити.

Пом`якшити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: