ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/1445/23

Провадження № 11-кп/4820/497/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому у режимі відеоконференції спільну апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 рокуу кримінальному провадженні №0001134, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 червня 2023 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Понінка Полонського району Хмельницької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

До вступу вироку в законну силу обрано міру запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 63792,11 грн. витрат, пов`язаних з лікуванням загиблого, та по 3189,61 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього по 66981 грн. 72 коп. кожному. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 396810 грн. 39 коп. на відшкодування моральної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів у порядку статті 100 КПК України.

Скасовано арешт на автомобіль марки «Ford Fusion» р.н. НОМЕР_1 та мотоцикл «Honda SRF 250R» червоного кольору, накладений ухвалою слідчого судді від 19.06.2023.

Стягнуто з ОСОБА_6 у державний бюджет України 14560 грн. за проведені експертизи.

Відповідно до вироку суду, 14 червня 2023 року приблизно о 16 год. 20 хв. у світлу пору доби без опадів водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Ford Fusion» р.н. НОМЕР_1 , рухався в межах м. Полонного Шепетівського району Хмельницької області по сухому асфальтобетонному покритті правої смуги руху вул. Київська у напрямку від вул. Героїв Майдану до вул. Академіка Герасимчука, наближаючись до хрестоподібного перехрестя із другорядною дорогою провулком Степана Бандери, куди мав намір виконати маневр повороту ліворуч.

Продовжуючи свій рух водій ОСОБА_6 , не дотримуючись вимог п.п. 1.5, 2.3. (б, д) Правил дорожнього руху, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни і створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а також загрозу життю і здоров`ю громадян, а саме, діючи з необережності, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 , проявляючи злочину самовпевненість, грубо порушуючи вимоги пунктів 10.1, 10.4, 10.5 та 16.13 Правил, не надав перевагу в русі зустрічному транспортному засобу - мотоциклу «Honda SRF 250R» червоного кольору (без реєстраційного номерного знаку), під керування водія ОСОБА_12 . Як наслідок водій ОСОБА_6 розпочавши виконувати маневр повороту ліворуч, рухаючись у напрямку зустрічної смуги руху провулку Степана Бандери, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху по вул. Київська, де допустив зіткнення з передньою правою частиною мотоцикла «Honda SRF 250R» під керування водія ОСОБА_12 .

Внаслідок зіткнення ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті останнього 26.06.2023 о 10 год. 20 хв. під час стаціонарного лікування у КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги».

Порушення водієм ОСОБА_6 пунктів 10,1, 10.4, 10.5 та 16.13 Правил знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а саме спричиненням смерті ОСОБА_12 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, захисники подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження щодо ОСОБА_6 за відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

На обґрунтування своїх доводів зазначають, що суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального законодавства. Порушення обвинуваченим вимог пунктів 1.5., 2.3 б), д) ПДР не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП. Порушення пунктів 10.4 та 10.5 ПДР передбачають лише адміністративну відповідальність і також не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого. Щодо порушень зі сторони обвинуваченого вимог пунктів 10.1, 16.3 ПДР, то на думку сторони захисту, вимоги цих пунктів потребують експертної оцінки щодо вини у ДТП та її наслідків, що не було зроблено під час досудового розслідування. Натомість стороною захисту призначалися інженерно-технічні експертизи, однак судом вони не були взяті до уваги та їм не було надано оцінку у нарадчій кімнаті.

Під час досудового розслідування, з метою перевірки показів ОСОБА_6 з ним проведено слідчий експеримент, де встановлено, що в момент початку виконання маневру повороту ліворуч автомобілем Ford Fusion мотоцикл був за 63 м, а відстань з моменту зміни напрямку руху автомобіля до моменту зіткнення транспортних засобів складала 17.7 м. Однак дані, які були встановлені під час слідчого експерименту не надано стороною обвинувачення для проведення інженерно-технічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди з метою перевірки версії розвитку подій ОСОБА_6 . Тож, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду взяті вибіркові дані, які не відображають всю картину дорожньо-транспортної пригоди і не встановлюють відповідальність кожного з її учасників.

Показання потерпілих не доводять будь-яких обставин справи. Також суд не надав оцінку показанням ОСОБА_13 та результатам слідчого експерименту за його участі. Невідповідність швидкості та відстаней, вказаних у слідчому експерименті свідком ОСОБА_13 , робить хибними всі розрахунки проведені під час виконання висновку інженерно-технічної експертизи.

Стороною обвинувачення не надані для проведення інженерно-технічної експертизи відомості, що були встановлені під час слідчого експерименту з ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_14 , що свідчить про вибірковість розслідування.

За результатом призначеної стороною захисту інженерно-технічної експертизи від 31.10.2023 захисники зробили висновок, що зіткнення транспортних засобів не відбулося б, якби ОСОБА_12 діяв згідно з вимогами пункту 12.3 ПДР.

Інженерно-технічною експертизою від 18.04.2024 зроблені висновки, що показання свідка ОСОБА_13 , надані ним на досудовому розслідування, щодо механізму ДТП, не є спроможними; показання ОСОБА_13 під час судового розгляду є спроможними; при своєчасному застосування водієм ОСОБА_12 заходів для гальмування, автомобіль ОСОБА_6 встигав покинути смугу руху мотоцикла; дії водія ОСОБА_12 не відповідали вимогам пункту 12.3 ПДР і перебували у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП. Судом не надана належна оцінка цьому висновку експертизи.

Додана до протоколу огляду місця події схема місця ДТП з фототаблицями не відображає повної картини події.

Судом неналежно оцінено висновок експерта № СЕ-19/123-23/9003-ІТ від 28.08.2023 і неповно досліджено та надано оцінку протоколу проведення слідчого експерименту від 19.09.2023.

На думку захисників, висновок експерта № 022-151-1579-2023 від 25.10.2023 та судово-медичне дослідження трупа № 021-1579-2023 від 27.06.2023 проведені з порушенням відповідних Інструкцій, а отже не можуть братися до уваги судом.

Представник потерпілих подав заперечення на апеляційну скаргу захисників, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

На думку представника, саме порушення водієм ОСОБА_6 пунктів 10.1, 10.4, 10.5, 16. 3 ПДР знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП та смертю ОСОБА_12 . Суд правильно оцінив зібрані у справі докази, підстав визнавати їх неналежними чи недопустимими немає.

Представник потерпілих також зауважує щодо посткримінальної поведінки ОСОБА_6 , а саме вказує на те, що він не викликав швидку медичну допомогу, протягом тривалого часу не проявляв інтересу до потерпілого, його батьків, не вибачився.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав свою провину, підтримав апеляційну скаргу захисників частково, просив переглянути вирок лише в частині призначеного покарання та пом`якшити його.

Захисники ОСОБА_7 й ОСОБА_8 відмовилися від апеляційних вимог щодо дослідження доказів та просили переглянути вирок стосовно обвинуваченого лише в частині покарання, призначивши менше покарання. Захисник ОСОБА_7 просив врахувати міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, часткове відшкодування шкоди потерпілим.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , їх представник заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, просили лишити вирок суду першої інстанції без змін. Підтвердили, що обвинувачений приніс вибачення, але вони йому не можуть пробачити та не вважають його вибачення щирими.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційних вимог скарги захисників та пом`якшення покарання.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як вбачається з положень статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям й у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за частиною 2 статті 286 КК України: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким також була надана належна правова оцінка.

Оскільки в судовому засіданні перед початком апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, не заперечував проти висновків суду першої інстанції щодо доведеності його вини, кваліфікації його дій за частиною 2 статті 286 КК України та просив лише пом`якшити призначене йому покарання, не досліджувати зібрані у кримінальному провадженні докази, захисники обвинуваченого підтримали його позицію, відповідно до передбачених вище вимог кримінального процесуального законодавства колегія суддів переглядає вирок суду в частині призначеного покарання.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, вчинення ним злочину вперше, його позитивну характеристику, молодий вік, позицію потерпілих, які просили найсуворішого покарання для обвинуваченого. Суд визнав за обставину, що пом`якшує покарання, часткове відшкодування шкоди потерпілому. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено. Окрім того, підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, згідно зі статтею 75 КК України, та застосування статті 69 КК України суд першої інстанції не знайшов.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності призначення для обвинуваченого ОСОБА_6 покарання виключно у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, згідно зі статтею 75 КК України, та застосування статті 69 КК України. Саме такий вид покарання можна вважати виправданим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Відповідно до пунктів 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Конституційний Суд України у Рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к вказала, що визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з встановленою практикою Верховного Суду, у порядку статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Водночас термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Тож, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував наявність обставин, які пом`якшують покарання та дані про особу обвинуваченого.

Колегія суддів визнає за обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 особу обвинуваченого, який під час розгляду в суді першої інстанції частково визнавав свою провину, а під час апеляційного розгляду справи повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому злочину, вчинив злочин з необережності та перебував поруч з потерпілим до приїзду його батька та швидкої медичної допомоги. Посткримінальну поведінку потерпілого, який вживав заходів для відшкодування заподіяних збитків, через своїх близьких родичів частково відшкодувавши витрати на лікування ОСОБА_12 під час стаціонарного лікування останнього у КНП «Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги». Окрім того, обвинувачений має молодий вік та незначний стаж керування транспортними засобами, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, навчався у медичному коледжі, має міцні соціальні зв`язки, на обліку у психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують покарання. На переконання колегії суддів зазначені обставини у своїй сукупності знижують ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого та вказують на можливість його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень за більш короткий час в умовах ув`язнення.

Колегія суддів враховує також думку потерпілих, які наполягали на суворій мірі покарання, але думка потерпілих не є самостійною підставою для застосування до обвинуваченого більш суворого покарання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 року у справі №682/956/17 зауважила про те, що позиція потерпілих стосовно призначення покарання, у справах цієї категорії не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Частиною 2 статті 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення апеляційних скарг сторони захисту, зміни оскаржуваного вироку в частині призначення покарання з урахуванням ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують покарання, та вважає, що ОСОБА_6 необхідно пом`якшити призначене вироком першої інстанції покарання у межах санкції частини 2 статті 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, що цілком відповідає принципам індивідуалізації, справедливості та співмірності призначення судами покарань.Таке покарання, на думку колегії суддів, буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Спільну апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити призначене ОСОБА_6 у покарання за частиною 2 статті 286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення воліз позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3