Номер провадження: 11-сс/813/1678/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Малиновського райсуду м. Одеси від 18.10.2024, якою в межах к/п №0000778 від 18.11.2023 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, працюючого по найму, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000778 від 18.11.2023 було задоволено клопотання ст. слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_10 та застосовано стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15.12.2024, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 454 200 грн. та покладенням на останнього у разі внесення застави строком на 2 місяці певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що в зазначеному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України та наявність ризиків переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків у провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, обґрунтовані підозрою у вчиненні тяжких злочинів, тяжкістю покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання винуватим.

Окрім того, врахувавши положення ч. 4 ст. 182 КПК України, обставини кримінального правопорушення, доведені у провадженні ризики, майновий стан підозрюваного, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність визначення підозрюваному ОСОБА_7 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 не погодилась із оскаржуваною ухвалою в частині визначення підозрюваному ОСОБА_7 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, вважаючи її незаконною та необґрунтованою з огляду на наступні обставини:

- слідчим суддею було залишено поза увагою те, що ризики, які були встановлені при обранні підозрюваному запобіжного заходу продовжують існувати; ОСОБА_7 виконував активну роль у здійсненні незаконних дій, спрямованих на оформлення відповідних груп інвалідності в незаконний спосіб та сприянні у незаконному перетині державного кордону, залучив медичних працівників до такої діяльності, створював умови незаконної діяльності шляхом надання вказівок; кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , має високу суспільну небезпеку, негативно впливає на авторитет країни, послаблює обороноздатність держави під час дії воєнного стану;

- слідчим суддею не враховано, що є сумнівними твердження підозрюваного ОСОБА_7 стосовно того, що він, маючи вплив на діяльність лікарів, являється особою непрацевлаштованою, натомість, підозрюваний проживає в одному із найдорожчих мікрорайонів м. Одеси; спосіб життя ОСОБА_7 є заможнім, що підтверджується наявністю коштовних речей та предметів (телефон, одежа).

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком в межах досудового розслідування, із визначенням застави в розмірі 1500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 4 542 000 грн.

Позиція інших учасників провадження.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зауважили на тому, що органом досудового розслідування не було доведено наявності в зазначеному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, прокурор посилається лише на тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 злочину, натомість, соціальні зв`язки та попередня поведінка підозрюваного виключають наявність таких ризиків, оскільки ОСОБА_7 має постійне місце проживання, працевлаштований, позитивно характеризується, раніше від слідства та суду не переховувався; слідчим суддею ставились питання провокаційного характеру стосовно ствердження винуватості ОСОБА_7 , що суперечить презумпції невинуватості.

З урахуванням викладених обставин, захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просять ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку підозрюваного ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не у повному обсязі з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що 16.10.2024 ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України (а.с. 111-129), при цьому, санкція ч. 3 ст. 332 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 9-ти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3-х років, з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме у сприянні в незаконному переправленні осіб через державний кордон України порадами, вказівками, наданням засобів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, зокрема, 29.12.2023 о 14:16 год. ОСОБА_11 , який діяв у групі із ОСОБА_7 та невстановленими в ході досудового розслідування особами, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на сприяння незаконному переправленню ОСОБА_12 через державний кордон України, зустрівся з ОСОБА_12 на АЗС «ОККО» за адресою: АДРЕСА_3 , де отримав від ОСОБА_12 документи ОСОБА_13 (копій паспорта громадянина України, РНКОПП) та частини грошових коштів у розмірі 2500 доларів США для здійснення подальшого оформлення необхідних медичних документів з визначеним фіктивним діагнозом ОСОБА_13 .

В подальшому, 13.02.2024 о 16:12 год. ОСОБА_11 прибув на автомобілі «Mitsubishi» д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 та зустрів ОСОБА_12 , який в свою чергу сів до транспортного засобу ОСОБА_11 та передав останньому грошові кошти у сумі 2000 доларів США.

Згодом, ОСОБА_11 , який діяв у групі із ОСОБА_7 та невстановленими в ході досудового розслідування особами, залучивши осіб із спеціальними медичними знаннями, отримали всі необхідні медичні документи, а саме: картку стаціонарного (амбулаторного) хворого на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із фіктивним діагнозом, для подальшого складання медичними працівниками направлення на МСЕК форми №088/о, для подальшого підтвердження їх інвалідності, які у подальшому повинні були перетинати державний кордон України від супроводом своїх родичів, а саме осіб призовного віку.

Окрім того, ОСОБА_7 також підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, а саме у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, зокрема, ОСОБА_7 відводилась роль сприяти організації незаконного переправлення ОСОБА_12 через державний кордон України, шляхом здійснення безпосереднього контакту з іншим учасником злочинної групи ОСОБА_15 , який працевлаштований завідувачем травматологічного відділення медичного закладу КНП «Одеський обласний клінічний медичний центр» ООР, передачі останньому документів на ОСОБА_13 (копії паспорта громадянина України, РНКОПП) та здійснення зв`язку з іншими лікарями.

Так, ОСОБА_11 , діючи у групі із ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та невстановленими в ході досудового розслідування особами, виконали всі залежні від них дії, тобто довели свій злочинний кримінально-протиправний умисел, направлений на звільнення ОСОБА_12 від обов`язку проходити військову службу в Збройних силах України та інших військових формуваннях в особливий період, тобто завершили дії, направлені на створення всіх реальних умов для уникнення призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_12 , тим самим умисно порушили встановлений законом порядок призову громадян України на військову службу шляхом звільнення від обов`язку проходити військову службу в Збройних силах України та інших військових формуваннях, внаслідок чого перешкодили законній діяльності Збройних сил України та інших військових формувань в особливий період, тим самим знизивши бойову готовність, обороноздатність ЗСУ та створили потенційну загрозу основам національної безпеки України в особливий період.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень сторонами кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржується, внаслідок чого, на переконання апеляційного суду, в даному випадку сукупності зібраних органом досудового розслідування у зазначеному провадженні доказів достатньо для формування стійкого переконання у причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України, тому підозра у вчиненні останнім зазначених злочинів є обґрунтованою.

Окрім того, колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Відповідно до п.п. 34-36 рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України», обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла бути підставою для його першого взяття під вартою.

Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Водночас, колегія суддів, погоджуючись із висновком слідчого судді, зауважує на тому, що в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування ризиків можливого переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, здійснення незаконного впливу на свідків у провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені тим, що: останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України, пов`язаних із посяганням на недоторканність державних кордонів та основи національної безпеки України, при цьому, санкція ч. 3 ст. 332 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 9-ти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3-х років з конфіскацією майна; у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні зазначеного злочину, стосовно нього, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 05.07.2023 у справі №727/6140/22 (провадження №51-2266км23), неможливе буде застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, що може призвести до спроб переховування останнього з метою уникнення кримінальної відповідальності; ОСОБА_7 має процесуальну можливість ознайомлюватись із матеріалами кримінального провадження та, як наслідок, із анкетними даними свідків у провадженні, внаслідок чого він може вдатись до здійснення впливу на зазначених осіб з метою спонукання їх до зміни показань на його користь.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_7 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочини, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_7 та передбачені ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України прямо посягають на основи національної безпеки України та загалом на обороноздатність держави України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на недоторканність державного кордону України шляхом сприяння незаконному переправленню осіб через кордон та перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, зокрема, в період збройного конфлікту завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим застосування на даній стадії досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Більш того, колегія суддів в цьому контексті окремо зауважує на тому, що вимогами ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою).

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, органом досудового розслідування було доведено неможливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, для запобігання вищеназваним ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Водночас, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині визначення підозрюваному ОСОБА_7 недостатнього розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на таке.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, розмір застави визначається слідчим суддею, судом, відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

В свою чергу, абз. 2 зазначеної ч. 5 ст. 182 КПК України визначає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

На думку апеляційного суду, визначаючи підозрюваному ОСОБА_7 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 454 200 грн., слідчий суддя вищезгаданих вимог ч.ч. 4, 5 ст. 182 КПК України дотримався та врахував всі обставини в їх сукупності.

Так, на переконання колегії суддів, з урахуванням обставин злочинів, у вчиненні яких обґрунтовано підозрюється ОСОБА_7 , вчинених в умовах воєнного стану та пов`язаних із посяганням на недоторканість державного кордону України та основи національної безпеки України, його роль у ймовірному вчиненні вищезгаданих кримінальних правопорушень, а також майновий та сімейний стан підозрюваного, який є пенсіонером, офіційно не працевлаштований, має ряд хронічних захворювань, слугують тими виключними випадками, які, на підставі приписів ч. 5 ст. 182 КПК України, дозволили слідчому судді при визначенні підозрюваному ОСОБА_7 застави вийти за межі її розміру, передбаченого законом для осіб, підозрюваних у вчиненні тяжких злочинів, та визначити її саме в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Разом із тим, слідчий у клопотанні наполягав на визначенні підозрюваному ОСОБА_7 в якості альтернативного запобіжного заходу заставу в розмірі 1500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, взагалі не обґрунтовуючи такий розмір застави, зауваживши лише на тому, що помірність розміру застави виходить із майнового стану підозрюваного ОСОБА_7 (а.с. 22).

Прокурор в апеляційній скарзі, обґрунтовуючи необхідність визначення підозрюваному ОСОБА_7 застави в розмірі 1500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, послалась на те, що підозрюваний проживає в одному із найдорожчих мікрорайонів м. Одеси та веде заможній спосіб життя, про що свідчить наявність у його володінні коштовних речей.

В цьому контексті апеляційний суд наголошує на тому, що як органом досудового розслідування, так і прокурором не було доведено належними доказами такий майновий стан підозрюваного ОСОБА_7 , який би дозволяв йому внести запропонований розмір застави, посилання на наявність коштовних речей та проживання у престижному районі міста не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є голослівними, натомість, ОСОБА_7 є пенсіонером, проживає в звичайній квартирі в мікрорайоні АДРЕСА_5 , працює кур`єром по найму.

З урахуванням викладеного, запропонований органом досудового розслідування розмір застави є вочевидь непомірним для підозрюваного ОСОБА_7 та фактично перетворить застосований стосовно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на безальтернативний.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що визначена слідчим суддею застава в розмірі саме 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є помірною для підозрюваного ОСОБА_7 , а також здатна буде, з огляду на перспективу її втрати, забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та буде достатньою для запобігання вищенаведеним ризикам.

Разом із тим, загалом обґрунтовано застосувавши стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя не повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального закону та при прийнятті рішення, щодо встановлення строку дії запобіжного заходу припустився помилки та прийняв рішення, яке суперечить нормам кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

При цьому, ч. 2 зазначеної ст. 197 КПК України встановлює, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 196 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом.

Проте, в порушення вищезазначених вимог кримінального процесуального закону, слідчий суддя, відповідно до резолютивної частини ухвали (а.с. 175), зазначив, що строк дії ухвали становить 60 днів та обчислюється з моменту затримання підозрюваного ОСОБА_7 , тобто з 17.10.2024 та припиняє свою дію 15.12.2024.

Разом із тим, згідно з ч. 5 вищевказаної ст. 115 КПК України, при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.

Так, відповідно до протоколу затримання (а.с. 130-133), ОСОБА_7 був затриманий, всупереч твердженням слідчого судді, 16.10.2024 об 11:38 год.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 був затриманий 16.10.2024, то останнім днем 60-денного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного є 14.12.2024.

Відтак, слідчий суддя припустився помилки, неправильно обчисливши строк тримання під вартою з моменту затримання підозрюваного, чим, як наслідок, допустив істотне порушення вищенаведених вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування зазначеного рішення та постановлення нової ухвали.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Положення ч. 1 ст. 412 КПК України встановлює, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування ухвали слідчого судді як постановленої із істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, оскільки слідчий суддя допустив помилку, пов`язану із неправильним обчисленням строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, враховуючи обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України, наявність доведених ризиків можливого переховування останнього від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків в даному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, а також характеристику особи підозрюваного, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з моменту його затримання, тобто з 16.10.2024 до 14.12.2024 включно, із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Водночас, надаючи оцінку вимогам сторони захисту, викладеним в письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, стосовно необхідності скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів зауважує на наступному.

Аналіз змісту ст. 402 КПК України дає підстави стверджувати про те, що у запереченнях на апеляційну скаргу учасник кримінального провадження має право викласти свої обґрунтування заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги, натомість, вимоги стосовно оскаржуваного судового рішення викладаються, як того вимагають положення ст. 396 КПК України, в апеляційній скарзі.

Натомість, сторона захисту в даному випадку не скористалась своїм правом, передбаченим вимогами ст. 395 КПК України, на подання в передбачений законом строк апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді від 18.10.2024 про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, внаслідок чого суд апеляційної інстанції позбавлений законних повноважень на надання оцінки доводам, викладеним в запереченнях захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 стосовно необхідності скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування ухвали слідчого судді як постановленої з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, із постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого, застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.10.2024, якою стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 114-1 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15.12.2024, із визначення застави в розмірі 454 200 грн. скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ст. слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_10 про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 1500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб задовольнити частково.

Застосувати стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» в межах строку досудового розслідування, тобто до 14.12.2024 включно.

Визначити ОСОБА_7 заставу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) грн.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум за наступними реквізитами:

Отримувач: Одеський апеляційний суд; Код отримувача за

Банк отримувача: ДКСУ, м. Київ; Код банку отримувача: 820172

Рахунок отримувача: UA1086720

Призначення платежу: згідно ухвали суду від 24.10.2024, заставна сума за ОСОБА_7 , судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У разі внесення застави негайно звільнити підозрюваного ОСОБА_7 з-під варти та покласти на нього строком до 14.12.2024 включно обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за вимогою до слідчого, прокурора, суду;

- не відлучатися з м. Одеси без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватися від спілкування з іншими підозрюваними, свідками у даному кримінальному провадженні, визначеними слідчим;

- здати на зберігання до ГУ ДМС в Одеській обл. свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити заставодавцю та підозрюваному ОСОБА_7 наслідки невиконання вимог ч.ч. 8, 10, 11 ст. 182 КПК України.

Доручити службовим особам ДУ «Одеський слідчий ізолятор» забезпечити належне медичне обстеження підозрюваного ОСОБА_7 та надання йому належної медичної допомоги.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4