УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 674/1979/23

провадження № 51-4832 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26 червня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо останнього,

установив:

За змістом вироку Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26 червня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішені питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , вирок суду залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 01 вересня 2023 року близько 02:00, у порушення вимог п. 2.1 а), 2.9 а), керуючи транспортним засобом марки ВАЗ моделі «2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 без посвідчення водія відповідної категорії, у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись на 2 км + 800 м автодороги О-230614 у напрямку с. Гірчична Кам`янець-Подільського району, із пасажиром ОСОБА_6 на передньому сидінні, у порушення вимог п. 1.5, 2.3 б), 12.1, 12.2, 12.6 б) ПДР України, будучи неуважним в темну пору доби, керуючи транспортним засобом із стажем до 2 років перевищив дозволену швидкість руху 70 км/год, не врахував дорожню обстановку на вказаній ділянці дороги, не впорався із керуванням, виїхав на ліве по ходу руху узбіччя, допустив з`їзд у кювет з подальшим перекиданням керованого ним автомобіля та зіткнувся із деревом. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного транспортного засобу ОСОБА_6 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 1.5, 2.3 б), 12.1, 12.2, 12.6 б) ПДР України заподіяло потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження, зокрема, у вигляді закритих переломів тіла правої плечової кістки, правої лопатки, 10, 11 ребер зліва, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у частині та просить призначити більш м`яке основне покарання, ніж передбачено законом, у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що з урахуванням даних про особу винного та з огляду на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання і таких, які, на думку захисника, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, є підстави для призначення основного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 2861 КК України та призначене додаткове покарання, у касаційній скарзі захисником не оспорюються.

Відповідно до загальних засад, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як убачається із змісту вироку, при застосуванні до ОСОБА_5 заходу примусу, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, класифікується як нетяжке, характер та ступінь суспільної небезпечності, конкретні обставини справи, урахував особу винного, який раніше не судимий, офіційно не працює, на спеціальних обліках не перебуває, за місцем проживання скарг не надходило, наявність обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття, відшкодування заподіяної шкоди, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, досудову доповідь щодо середнього ризику небезпеки для суспільства, взяв до уваги думку потерпілого про відсутність претензій і застосування несуворого покарання, з огляду на це призначив засудженому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, установлених у санкції ч. 1 ст. 2861 КК України.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який вважав, що суд може призначити основне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, визнавши такі доводи скарги необґрунтованими та відхиляючи їх, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.

Залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд зазначив, що застосовуючи захід примусу, суд у вироку врахував усі обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, зокрема наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, особу винного, у зв`язку з цим призначив мінімальний розмір покарання. Проте наведені у скарзі обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, а тому підстав для застосування ст. 69 КК України апеляційний суд не знайшов.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Покарання призначене ОСОБА_5 вироком суду першої інстанції, залишене апеляційним судом без зміни, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування ст. 69 КК України колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26 червня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3