ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/3636/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2258/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.156 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 серпня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ярке Поле Нижньогірського району Кримської області, громадянина України, з середньо освітою, розлученого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2012 року за ч.2 ст.156 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі; вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року за ч.1 ст.156 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі; 05 травня 2023 року звільненого з Темнівської ВК за відбуттям строку покарання,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.156 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою після набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання для обвинуваченого рахується з дня фактичного затримання його співробітниками поліції.

Як встановив суд, ОСОБА_7 , маючи не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість за вчинення розпусних дій щодо неповнолітніх осіб, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний злочин.

Так, 05 березня 2024 року близько 15-00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , побачив неповнолітню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка йшла йому на зустріч, та у нього виник умисел на вчинення розпусних дій щодо вказаної неповнолітньої дівчини, з метою задоволення своєї статевої пристрасті неприроднім шляхом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості неповнолітньої ОСОБА_9 , а саме її розбещення, ОСОБА_7 , з метою задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, порушуючи нормальний розвиток потерпілої, діючи умисно, та усвідомлюючи, що ОСОБА_9 є неповнолітньою, з мотивів вчинення дій сексуального характеру, які здатні викликати моральне розбещення останньої, діючи відкрито та з метою збудження у вказаної неповнолітньої дівчини статевого інстинкту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, користуючись відсутністю сторонніх осіб, які могли б перешкодити вчиненню ним злочину, ОСОБА_7 наблизився до неповнолітньої ОСОБА_9 , оголив перед нею свій статевий орган та запропонував їй вчинити дії сексуального характеру, а саме вступити з ним в неприродні статеві зносини, тобто потримати своєю рукою його оголений статевий орган та отримати за це шоколадку, задовольнивши таким чином свою статеву пристрасть, в наслідок чого порушив статеву недоторканість, нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток неповнолітньої ОСОБА_9 . Після вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст.ст.75, 76 КК України.

Зазначає, що обвинувачений в повній мірі усвідомив свою протиправну поведінку, та бажає стати на шлях виправлення, під час досудового розслідування надавав допомогу слідству, розповів всі обставини справи, під час судового розгляду визнав себе винним у повному обсязі та щиро покаявся у скоєному. Вказує, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, є нетяжким, у зв`язку з чим, перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства та реального відбуття покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_8 , яка просила призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити, а також думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів кримінального провадження, вбачається, що воно розглянуте судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, висновки суду про фактичні обставини справи та винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.156 КК України, ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.2 ст.394 та ст.404 КПК України, не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, з огляду на дискреційні повноваження, суд вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме, суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким злочином, конкретні обставини справи, а також відомості про особу обвинуваченого, який неодружений, не працює, раніше судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі, перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу синдрому залежності від алкоголю, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується з негативної сторони.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, суд визнав повторність вчинення злочину.

Крім того, судом першої інстанції врахований висновок судово-психіатричної експертизи №336 від 14 травня 2024 року, згідно яким ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

Таким чином, суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції, передбаченої ч.1 ст.156 КК України.

Поряд із цим, колегія суддів також враховує, що обвинувачений неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, реально відбував покарання в місцях позбавлення волі. Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_7 , звільнившись 05 травня 2023 року по відбуттю покарання за попереднім вироком, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши новий злочин, передбачений ч.1 ст.156 КК України, як вчинення розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку.

Тобто, системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , а тому колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого неможливо без ізоляції його від суспільства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання в межах санкції закону за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винуватим, за видом і розміром в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу, є обґрунтованим та справедливим, а тому не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Захисником не наведено в апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та могли свідчити б про явну суворість призначеного покарання у межах санкції за ч.1 ст.156 КК України.

Отже, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.156 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначеного із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді :