КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001510 за апеляційними скаргами прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисника - ОСОБА_8

та обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та стягнув з ОСОБА_7 на його користь 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди, в решті позовних вимог - відмовив.

Також судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 29.10.2019, приблизно о 03:00 год., перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , на дорозі побачив ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та лежав на животі, перебуваючи у безпорадному стані, будучи нездатним в повній мірі (чи взагалі) усвідомлювати характер і значення вчинюваних проти нього злочинних дій, чинити опір аби уникнути злочинного посягання.

В той же час ОСОБА_7 керуючись раптово виниклим умислом, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, які б могли завадити його злочинним діям, маючи на меті вчинити дії сексуального характеру, пов`язані із анальним проникненням в тіло іншої особи, виламав з дерева дерев`яну гілку для використання при досягненні поставленої мети.

Реалізуючи свій злочинний намір, з метою анального проникнення, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 та зняв з останнього джинсові штани і спідню білизну, після чого вставив в анальний отвір потерпілого гілку, тим самим вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із анальним проникненням в тіло іншої особи, спричинивши останньому тяжкі наслідки у вигляді проникаючого поранення живота, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, за критерієм небезпеки для життя.

Після цього, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник.

Разом з тим, провівши судовий розгляд в межах в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, суд першої інстанції встановив та визнав доведеним, що ОСОБА_7 29.10.2019, приблизно о 03:00 год., перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , на дорозі побачив ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп'яніння та лежав на животі, та на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно зняв з останнього джинсові штани зі спідньою білизною, після чого наніс йому тяжке тілесне ушкодження, за критерієм небезпеки для життя, вставивши в анальний отвір потерпілого гілку, яку попередньо виломив на дереві, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121, а не ч. 5 ст. 152 КК України.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України та призначити покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на те, що вирок суду є незаконним, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

На думку прокурора, суд першої інстанції необґрунтовано змінив кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 5 ст. 152 на ч. 1 ст. 121 КК України, чим допустив невірне тлумачення положень ст. 152 КК України.

Зокрема, як зазначає прокурор у поданій скарзі, в ході досудового та судового розгляду, достеменно встановлено, що у потерпілого ОСОБА_11 не було вільного волевиявлення на вчинення дій сексуального характеру з проникненням в анальний отвір, із застосуванням гілки.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду, не оспорював, що зняв з потерпілого джинсові штани, спідню білизну, та вставив в анальний отвір ОСОБА_11 гілку, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення живота, які відносяться до тяжких тілесних, з критерієм небезпеки для життя.

Призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, не може досягнути мети покарання через невідповідність вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки судом явно порушений принцип індивідуалізації покарання.

На думку прокурора, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України, а також без необхідної оцінки залишились дані про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення.

Крім цього, прокурор просить звернути увагу на те, що судом недостатньо враховано тяжкість кримінального правопорушення, яке складає підвищену суспільну небезпеку, а також судом не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, обставинам його вчинення, особі обвинуваченого ОСОБА_7 , який постійного місця роботи не має, суспільно-корисною працею не займається, вчинив злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а також цинічне відношення самого обвинуваченого до вчиненого.

У свою чергу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року у справі № 754/2454/20змінити, а саме змінити кримінально-правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 на ч. 1 ст. 296 та ст. 128 КК України, призначивши останньому покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 296 та ст. 128 КК України. Звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, застосувавши до нього положення ст. 75 КК України.

Крім цього, захисник просить визнати загальною сумою матеріальної та моральної шкоди, спричиненої потерпілому ОСОБА_11 злочином, вчиненим ОСОБА_7 , 34000.00 грн. та відмовити у задоволенні цивільного позову у зв`язку з повним відшкодуванням шкоди потерпілому з боку обвинуваченого.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник посилається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим та підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апелянта, у діях ОСОБА_7 вбачаються лише хуліганські дії щодо потерпілого ОСОБА_11 , оскільки встановленим є факт щодо відсутності у обвинуваченого умислу на вчинення дій описаних у обвинувальному акті.

Судом першої інстанції, як вважає апелянт, не було надано належної оцінки тому факту, що першим розпочав хуліганські дії щодо ОСОБА_11 , саме ОСОБА_12 , який зняв з потерпілого кросівки та закинув їх на дроти, та керуючись хуліганською мотивацією, ОСОБА_7 підтримав вказані дії, оскільки розцінював це як жарт, та зважаючи, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та спав, скористався цим та зняв з нього штани та білизну, відламав гілку від дерева та вставив між сідниці. При цьому, ОСОБА_11 продовжував перебувати у стані сну та не прокинувся.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначає, що у його підзахисного не було на меті завдати потерпілому ОСОБА_11 , будь-яких тілесних ушкоджень.

На думку захисника, у ОСОБА_7 не було жодних підстав для раптового виникнення неприязних відносин щодо ОСОБА_11 , з яким він не був знайомий і бачив його вперше в житті.

Окрім цього, захисник ОСОБА_8 посилається на те, що вказаний перебіг події підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_7 , і не спростовується іншими доказами у справі.

Як вважає сторона захисту, виникає сумнів щодо наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України, оскільки протиправні дії ОСОБА_7 стосовно потерпілого ОСОБА_11 , вчинені 29.10.2019, слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 296 КК України (хуліганство) та ст. 128 КК України (необережне тяжке тілесне ушкодження).

Таким чином, як вважає захисник, судом не були належним чином з`ясовані та оцінені всі обставини справи, що призвело до постановлення оскаржуваного судового рішення.

Щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, сторона захисту вважає, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім того, апелянт просить звернути увагу на те, що хоча судом першої інстанції, відповідно до ст. 66 КК України, не встановлено обставинам, що пом`якшують покарання його підзахисному ОСОБА_7 , з чим захисник категорично не погоджується, та вважає, що до обставин, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання слід віднести його щире каяття, часткове визнання винуватості у вчиненні хуліганських дій щодо потерпілого, а також добровільне часткове відшкодування потерпілому заподіяної шкоди, у зв`язку з чим, апелянт просить пом`якшити покарання, призначене ОСОБА_7 за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2022 року, не пов`язане з його триманням під вартою, застосувати положення ст. 75 КК України. Також, вважає, поза увагою суду залишились інші обставини, які повинні враховуватись при призначенні покарання, зокрема те, що ОСОБА_7 має бажання доєднатись до лав Збройних Сил України, наявність у нього професійної освіти, «Кухар 4-го розряду», яка може також бути використана у армії, а також необхідність матеріального забезпечення його родини.

Крім того, на думку захисника загальною сумою матеріальної та моральної шкоди, нанесеної потерпілому злочином, вчиненим обвинуваченим, має бути 34000.00 грн., сума, яка вже відшкодована потерпілому ОСОБА_11 , обвинуваченим.

На думку апелянта, суд першої інстанції під час судового провадження та постановлення вироку допустив однобічність судового розгляду, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину, яке за своїм видом та розміром явно є несправедливим, внаслідок суворості.

Окрім цього, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисники обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , кожен окремо, просять у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника обвинуваченого не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зокрема, незважаючи на доводи апеляційних скарг, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, щодо неправильності застосування судом закону України про кримінальну відповідальність у частині правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Як обґрунтовано зазначено в оскаржуваному вироку, з посиланням на обставини вчиненого кримінального правопорушення, встановлені на підставі досліджених під час судового розгляду доказів та правові висновки Верховного Суду, злочином, передбаченим ч. 5 ст. 152 КК України, відповідно до диспозиції вказаної статті, визнається вчинення дій сексуального характеру, пов'язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням у тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), що спричинили тяжкі наслідки.

Діями сексуального характеру, пов`язаними із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого предмета, слід визнавати будь-які дії сексуального характеру незалежно від їх гетеро- або гомосексуальної спрямованості, які безпосередньо пов`язані з проникненням в один із трьох природних отворів потерпілої особи та які, порушуючи її тілесну недоторканність, здатні збудити та (чи) задовольнити статеву пристрасть чоловіка або жінки.

Вчинювані стосовно тіла потерпілої особи дії, об`єктивно позбавлені сексуального характеру (шмагання батогом, укуси, дряпання, припікання тіла цигарками), можуть кваліфікуватись за ст. 152 КК лише за умови, що умисел винуватої особи був направлений на збудження та (або) задоволення у такий спосіб своєї статевої пристрасті, у зв`язку з чим вчинене варто розцінювати як посягання на статеву свободу чи статеву недоторканість потерпілої особи.

У разі відсутності такого умислу, вказані дії, за наявності передбачених кримінальним законом ознак, мають кваліфікуватися за відповідними статтями КК, якими передбачено відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи, або ж як хуліганство тощо.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілою, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Обґрунтованим слід також визнати посилання суду першої інстанції на те, що обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно, вирішуючи у даній справі питання про те, чи мало місце вчинення ОСОБА_7 «дій сексуального характеру», суд першої інстанції, дотримуючись стандарту доведення поза розумним сумнівом, дійшов обґрунтованого висновку про те, що інкриміновані обвинуваченому дії, хоча і пов`язані з анальним проникненням у тіло потерпілого, проте вони не мають належної сексуальної конотації, оскільки, з урахуванням конкретних дій, поведінки та мотивів обвинуваченого, які мали місце, як у момент вчинення відповідних дій, так і після, на переконання суду в цій справі, для кваліфікації вказаних дій за ч. 5 ст. 152 КК України, бракує власне такої конотації та відтінку.

Ці дії, як вважає суд першої інстанції, не можуть розглядатися як «сексуальне» проникнення, бо мотив, яким керувався обвинувачений, тобто той, хто заподіяв шкоду статевій недоторканності потерпілого, не дозволяє зробити висновок про те, що він був пов`язаний з діями «сексуального характеру».

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вчинені ОСОБА_7 дії, за спрямованістю умислу, не можуть розцінюватися як посягання на статеву свободу чи статеву недоторканість особи, адже під час судового розгляду не було доведено, що такі дії здійснювалися з метою задоволення статевої пристрасті.

Враховуючи вищенаведене, а також положення ч. 3 ст. 337 КПК України про те, що, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що якщо вчинене за спрямованістю умислу не має підстав розцінюватись як посягання на статеву свободу чи статеву недоторканість потерпілої особи, то воно має розглядатися як злочин проти здоров`я або волі особи, як це було встановлено в суді першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому обґрунтовано перекваліфікував скоєне ОСОБА_7 з ч. 5 ст. 152 на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки внаслідок вчинених обвинуваченим умисних дій потерпілому ОСОБА_11 було заподіяне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що крім інших доказів підтверджується висновком експерта від 10.12.19-24.12.19 № 042-2497-2019, яким встановлено, що у ОСОБА_11 виявлено проникаюче поранення живота: рана-розрив прямої кишки на 13 годинах умовного циферблата в діаметрі до 2 см на відстані 11-12 см від анального отвору, від якої відходить рановий канал направлений ззовні-досередини і вверх та рана-розрив прямої кишки на 19 годинах умовного циферблата, надрив гемороїдального вузла, що в клінічному перебігу потребувало проведення оперативного лікування (операції по типу Гартмана), тобто тілесні ушкодження, які, за критерієм небезпеки для життя,відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

З огляду на це, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що вирок суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, оскільки вказана скарга не містить у собі належного обґрунтування наведених у ній доводів, а матеріали кримінального провадження, які були досліджені під час судового розгляду, доказів, зокрема суб`єктивної сторони дій обвинуваченого, які б дозволили кваліфікувати скоєне ним за ч. 5 ст. 152 КК України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про наявність підстав для зміни вироку щодо ОСОБА_7 в частині правової кваліфікації дій останнього за ч. 1 ст. 121 та перекваліфікації скоєного ним за ч. 1 ст. 296 та ст. 128 КК України, а також в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову, то вони також не можуть бути визнані обґрунтованими, виходячи з наступних підстав.

По-перше, посилання захисника в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_7 спричинив тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_11 умисно, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, які були встановлені на підставі досліджених під час судового розгляду доказів, а також не ґрунтується на нормах матеріального права.

Зокрема, як прямо передбачено ч.ч. 2, 3 ст. 25 КК України, кримінальне правопорушення вважається вчиненим з необережності, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (кримінально протиправна самовпевненість) або якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити (кримінально протиправна недбалість).

Разом з тим, встановлені судом обставини вчиненого ОСОБА_7 діяння щодо заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, в тому числі з урахуванням показань самого обвинуваченого, свідчать про те, що останній діяв умисно, оскільки знявшиз потерпілого джинсові штани разом зі спідньою білизною та вставивши в анальний отвір ОСОБА_11 .гілку, яку попередньо виломив на дереві,усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і якщо навіть не бажав, то свідомо припускав їх настання, тобто діяв з непрямим умислом.

Даних, які б свідчили про те, що обвинувачений не мав умислу на спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження матеріали кримінального провадження не містять, а посилання захисника на показання ОСОБА_7 про відсутність у нього умислу на спричинення ОСОБА_11 будь-яких тілесних ушкоджень, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони повністю спростовуються сукупністю доказів, які суд першої інстанції навів у своєму рішенні та яким надав належну правову оцінку.

По-друге, враховуючи формулювання обвинувачення ОСОБА_7 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, а також форми вини та мотивів цього правопорушення, колегія суддів вважає також безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки, незважаючи на те, що останній, як вважає його захисник, діяв з хуліганських мотивів, а не з раптово виниклих неприязних відносин, матеріали кримінального провадження не містять достатніх доказів на підтвердження того, що скоєне обвинуваченим було пов`язано з грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Тим більше, що потерпілий, який перебував у безпорадному стані, як до почату, так і під час скоєння кримінального правопорушення, не сприймав і не міг сприймати вчинені щодо нього дії, як хуліганство, а сам по собі хуліганський мотив спричинення останньому умисного тяжкого тілесного ушкодження, не виключає можливості правової кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки безпосереднім об`єктом злочинного посягання в даному конкретному випадку є життя і здоров`я особи, а не громадський порядок.

Більш того, за описаних у скарзі обставин, дії ОСОБА_7 не можуть бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки останній, як зазначає його захисник, продовжив хуліганські дії щодо потерпілого, які розпочав свідок ОСОБА_12 , з тією ж самою мотивацією, тобто фактично у скарзі мова йде про вчинення хуліганства групою осіб, що виходить за межі поданої стороною захисту апеляційної скарги, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості прийняти до уваги доводи вказаної скарги в цій частині та прийняти будь-яке рішення поза межами апеляційної скарги, яке погіршує становище обвинуваченого.

По-третє, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів не вбачає будь-яких правових підстав для зміни рішення суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 250 000.00 грн., завданої кримінальним правопорушенням, оскільки в оскаржуваному вироку наведене достатнє обґрунтування на підтвердження підстав та розміру моральної шкоди, яка підлягаю стягненню з обвинуваченого, з посиланням на відповідні правові норми та роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Підстави для висновку про те, що, як зазначається у скарзі, судом першої інстанції у вироку не наведено належних доказів обґрунтування тієї суми моральної шкоди (250 000.00 грн.), яку суд призначив до стягнення з ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відсутні, оскільки фактично сторона захисту не заперечує факту заподіяння потерпілому як матеріальної, так і моральної шкоди, однак вважає, що сплачена обвинуваченим загальна сума в розмірі 34 000.00 грн. є достатньою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Що ж стосується розміру моральної шкоди, яка, згідно вироку, підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_11 , то колегія суддів вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає ступеню фізичних страждань, яких зазнав потерпілий у зв`язку із заподіяними йому тілесними ушкодженнями та приниженням його честі, гідності та ділової і суспільної репутації.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

При цьому, обставин, які, відповідно до вимог ст.ст. 66, 67 КК України, пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Також, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікарня-нарколога не перебуває, має місце проживання, його стан здоров`я, виключно позивні характеристики за місцем проживання, навчання, роботи, спосіб життя, що в своїй сукупності свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає місці соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції статті 121 КК у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення обвинувачено від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування до нього положень ст.ст. 69, 69-1 цього Кодексу, суд першої інстанції не знайшов, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми можуть бути застосовані, а також у зв`язку з тим, що, на переконання суду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто відповідатиме його меті, гуманності, справедливості та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону, зокрема ст. 65 КК України, а тому не вбачає підстав для висновку, що це покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного.

Відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Незважаючи на вимоги вказаної норми закону, а також положення Розділу ХІ КК України, які регламентують призначення покарання, в апеляційних скаргах сторін кримінального провадження не наведено переконливих даних чи обставин, які б дозволили зробити висновок про те, що призначене судом ОСОБА_7 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через його суворість або м'якість.

Таким чином, колегією суддів не встановлено будь-яких законних підстав, як для скасування, так і для зміни оскаржуваного вироку, оскільки доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора та захисника обвинуваченого не спростовують законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення, яким вказаний вирок залишити без змін, а подані апеляційні скарги - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 754/2454/20

Номер провадження : 11-кп/824/735/2024

Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_14

Доповідач - суддя ОСОБА_1