УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 206/81/23

провадження № 51 - 3779 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000488 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 18 жовтня 2022 року приблизно о 23:30, у ході телефонної розмови у ОСОБА_5 виник конфлікт з раніше малознайомим ОСОБА_6 . На ґрунті образ, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел спрямований на умисне вбивство останнього. У зв`язку з чим, в ході телефонної розмови ОСОБА_5 домовився з ОСОБА_6 зустрітися для вирішення конфлікту. У подальшому, 19 жовтня 2022 року, приблизно о 00:25, ОСОБА_5 , разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , рухаючись на автомобілі «ВАЗ 21083», д.н.з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , по дорозі сполученнями смт Іларіоново Синельниківського р-ну Дніпропетровської обл - житловий масив Ігрень у м. Дніпро (у направленні ж/м Ігрень), неподалік садового товариства Лідія ж/м Ігернь у м. Дніпро побачили автомобіль «CheryAmulet», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався по проїзній частині дороги в попутному напрямку. У цей час, ОСОБА_9 , який керував автомобілем «ВАЗ 21083», з метою зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_6 , на вимогу батька ОСОБА_5 , здійснив наїзд на автомобіль «CheryAmulet», який вилетів з дороги у кювет. Після чого ОСОБА_5 підійшов до автомобіля «CheryAmulet», відкрив двері та витягнув ОСОБА_6 з авто.

Надалі ОСОБА_5 , приблизно о 00:30, доводячи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство, до кінця, клинком ножа наніс 5 послідовних ударів в область спини, руки та шиї ОСОБА_6 , заподіявши останньому тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть потерпілого.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 15 травня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення. Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року в частині вирішення цивільних позовів потерпілого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_5 - скасував та призначив у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишив без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди:

? ?об`єктивно не з`ясували обставини справи та прийняли рішення без дотримання вимог ч. 6 ст. 22 КПК України та не забезпечили права на справедливий суд;

? не врахували суперечливі показання свідка ОСОБА_13 , надані нею в ході досудового розслідування та судового розгляду;

? не перевірили причетність свідка ОСОБА_7 до вчинення цього злочину, з огляду на показання свідка ОСОБА_13 , який також підходив до автомобіля потерпілого та на його руці були сліди бурого кольору;

? безпідставно не визнали протокол впізнання за фотознімками недопустимим доказом;

? не врахували практику Верховного Суду.

Крім того, зауважує, що:

? суд першої інстанції порушив порядок допиту свідка ОСОБА_7 у режимі відеоконференції (далі - ВКЗ), оскільки, на думку захисника, КПК України не передбачає проведення ВКЗ поза межами суду. Достеменно не встановив, що особа, яка надавала показання у режимі ВКЗ і свідок ОСОБА_7 - це одна й та ж особа;

? ОСОБА_5 не були надані для ознайомлення матеріали кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України;

? автомобілі «ВАЗ» та «Chery» (які визнані речовими доказами) не досліджувалися місцевим судом безпосередньо;

? апеляційний суд безпідставно відмовив стороні захисту у відкладенні судового розгляду до завершення досудового розслідування за фактом надання неправдивих показань свідком ОСОБА_13 та дійшов необґрунтованого висновку, що диски, долучені захисником із показаннями цього свідка, отриманні в непередбачуваному законом порядку.

Наголошує, що призначене ОСОБА_5 покарання у максимальних межах санкції статті без достатніх для цього підстав.

Ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що суди об`єктивно не з`ясували обставини справи, прийняли рішення без дотримання вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, а також не звернули увагу на суперечливі показання свідка ОСОБА_13 , надані нею в ході досудового розслідування та судового розгляду

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що безпосередньо у судовому засіданні, у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду від 19 жовтня 2022 року, відповідно до якого оглянуто труп ОСОБА_6 , який знаходиться біля автомобіля «Cherry» у кюветі автодороги НОМЕР_3 ; даними протоколу огляду місця події від 19 жовтня 2022 року, відповідно до якого об`єктом огляду є ділянка місцевості, розташована обабіч дороги Т0401 навпроти с/т «Лідія» по трасі в бік смт Іларіонове, на якій у кюветі стоїть автомобіль «Cherry». Пошкодження автомобіля підтверджуються протоколом огляду місця події від 19 жовтня 2022 року та протоколом обшуку автомобіля ВАЗ 21083 д.н.з. НОМЕР_1 від 19 жовтня 2022 року; даними протоколу огляду місця події від 19 жовтня 2022 року, згідно з яким оглянуто магазин-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , у туалеті якого виявлено та вилучено рушник сірого кольору; даними протоколу проведення слідчого експерименту з відеозаписом від 21 жовтня 2022 року за участю свідка ОСОБА_7 та, понятих; даними протоколу проведення слідчого експерименту з відповідним відеозаписом від 22 жовтня 2022 року за участю свідка ОСОБА_13 та понятих; даними протоколу проведення слідчого експерименту з відеозаписом від 23 жовтня 2022 року, за участю свідка ОСОБА_8 та понятих; даними протоколу проведення слідчого експерименту, з відеозаписом від 02 січня 2023 року за участю свідка ОСОБА_16 та понятих; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 листопада 2022 року за участю свідка ОСОБА_13 , під час якого свідок за зовнішніми ознаками обличчя: формою очей, брів, носу, губ, зачіскою, щетиною впізнала особу на фото №2 ( ОСОБА_5 ) за фотознімками, яка 19 жовтня 2022 року, знаходячись за адресою: на узбіччі дороги між АДРЕСА_1 , наніс тілесні ушкодження ОСОБА_19 , у результаті чого настала смерть останнього; висновками експертів.

За наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що не знаходить підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Крім того, суди дійшли висновку, що показання потерпілих, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 узгоджуються між собою, підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку суду.

Так, згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд встановив, що місцевий суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , надані нею безпосередньо в судовому засіданні.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині фактично зводилися до того, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення не доведена, апеляційний суд зауважив, що хоча вказаний свідок повідомила, що не бачила знаряддя вбивства, проте про факт спричинення потерпілому тілесних ушкоджень із застосуванням ножа свідчать висновки експертів № 5977, № 5977/3503-Е, а також показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_7 , які бачили, як ОСОБА_5 після вчинення кримінального правопорушення мив ніж.

Отже, посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи захисника про наявність розбіжностей у показаннях свідка ОСОБА_13 .

Суд апеляційної інстанції звернув увагу і на те, що ухвалою слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2024 року уповноважену особу ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою адвоката ОСОБА_4 про вчинення кримінального правопорушення з приводу завідомо неправдивих показань, наданих свідком ОСОБА_13 під час розгляду в суді першої інстанції кримінального провадження № 0000488. Водночас суд слушно зауважив про те, що вказана ухвала слідчого судді не має преюдиціального значення, оскільки відповідно до ст. 94 КПК України оцінку доказам, до яких відносяться і показання свідка ОСОБА_13 , надає суд, який приймає відповідне процесуальне рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши показання свідка ОСОБА_13 , обґрунтовано взяв їх до уваги як такі, що узгоджуються з іншими доказами. Крім того, слушною є думка апеляційного суду про те, що вказана обставина у будь-якому випадку не впливає на висновки суду щодо доведення винуватості ОСОБА_5 , оскільки підтверджується сукупністю доказів, наведених у вироку.

Разом з тим, суд зазначив, що долучені захисником диски, на яких, з його слів, містяться показання свідка, не є доказами у справі, оскільки відповідно до ст.84 КПК України такими є лише фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку.

Неспроможними також є посилання захисника на те, що суди не перевірили причетність свідка ОСОБА_7 до вчинення цього злочину, оскільки чинним КПК України визначено, що розгляд кримінального провадження здійснюється судом лише у межах пред`явленого обвинувачення та стосовно особи, якій органом досудового розслідування пред`явлено обвинувачення.

Щодо доводів касаційної скарги захисника, що суд першої інстанції порушив порядок допиту свідка ОСОБА_7 у режимі ВКЗ, оскільки КПК України не передбачає проведення відеоконференції поза межами приміщення суду. Судом не встановлено, що особа, яка надавала показання по ВКЗ і свідок ОСОБА_7 - це одна і та ж особа

Відповідно до ч. 1 ст. 336 КПК України (у редакції на час допиту свідка) судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі: неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин; необхідності забезпечення безпеки осіб; проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого; необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження; наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Так, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що відповідно до матеріалів кримінального провадження 17 березня 2023 року свідок ОСОБА_7 до суду подав клопотання про його допит в якості свідка в режимі відеоконференції.

Надалі ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року було постановлено провести допит свідка ОСОБА_7 у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.

Водночас колегія суддів апеляційного суду зауважила, що розгляд цього кримінального провадження здійснювався судом першої інстанцій, зокрема, в умовах воєнного стану, а також відповідно до інформації, наданої Державною прикордонною службою України 07 лютого 2024 року та 09 лютого 2024 року на запит суду апеляційної інстанції, ОСОБА_7 10 листопада 2022 року перетнув державний кордон України за напрямком «Виїзд» в пункті пропуску «Рава-Руська» на територію Польщі, а тому він не міг бути допитаний судом з приміщення суду.

Крім того апеляційний суд встановив, що відповідно до технічного запису судового засідання від 28 березня 2023 року, у вказаному судовому засіданні в суді першої інстанції брали участь прокурор, обвинувачений, його захисник, потерпілі та їх представник, а також свідок ОСОБА_7 у режимі відеоконференцзв`язку з використанням власного технічного засобу та електронного цифрового підпису. Відеоконференцзв`язок із свідком ОСОБА_7 був належним чином забезпечений, що не перешкоджало проведенню судового засідання в цілому, що підтверджується технічним записом цього засідання.

Згідно із цим записом, зокрема, сторона захисту будь-яких заперечень або зауважень під час допиту свідка ОСОБА_7 не заявляла, хоча не була позбавлена можливості це зробити.

У той же час, щодо посилання захисника на не встановлення місця перебування свідка ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що сторона захисту не навела жодного обґрунтування, як це вплинуло на його допит, хід судового розгляду та справедливість процесу в цілому.

Варто зауважити, що згідно ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, цей суд ухвалив рішення про допит свідка ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису за допомогою системи EASYCON.

Водночас відповідно до інструкції про участь громадян у судових засіданнях за допомогою сервісу EASYCON, для участі в судових засіданнях вимагається авторизація за електронним цифровим підписом.

Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» від 05 жовтня 2017 року визначено, що електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис.

Згідно з п. 11 ст. 1 цього Закону, електронна ідентифікація - процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи.

Частиною 1 ст. 14 передбачено, що електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації.

Крім того, ч. 3 ст. 15 Закону зазначає, що використання кваліфікованих електронних підписів та печаток забезпечує високий рівень довіри до засобів електронної ідентифікації, з використанням яких створюються такі електронні підписи та печатки, а також до схем електронної ідентифікації, в рамках яких видаються відповідні засоби електронної ідентифікації.

Стаття 22 цього Закону встановлює, що ідентифікація особи здійснюється кваліфікованим надавачем електронних довірчих послуг (його відокремленим пунктом реєстрації) шляхом перевірки та підтвердження належності фізичній чи юридичній особі, яка звернулася за отриманням послуги формування кваліфікованого сертифіката відкритого ключа, ідентифікаційних даних особи, отриманих кваліфікованим надавачем електронних довірчих послуг (його відокремленим пунктом реєстрації).

Враховуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що показання, надані свідком ОСОБА_7 під час його допиту в судовому засіданні в режимі ВКЗ у цьому випадку не можуть вважатися недопустимими доказами та підстави для повторного допиту цього свідка в суді апеляційної інстанції відсутні.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи захисника в частині того, що свідок ОСОБА_7 пам`ятку про права та обов`язки не отримував, а також судом йому не були роз`яснені всі права та обов`язки, зазначив, що в матеріалах провадження наявні розписки свідка ОСОБА_7 про те, що він попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та відмову від надання показань, а також, що йому була вручена пам`ятка про його процесуальні права та обов`язки відповідно до ст.345 КПК України, в судовому засіданні, перед початком його допиту, він повідомив, що йому все зрозуміло, отже суд дійшов слушного висновку, що не роз`яснення судом свідку всіх прав та обов`язків в цьому випадку не є порушенням вимог КПК України, оскільки відповідно до ч.1 ст.352 КПК України суд їх роз`яснює в разі необхідності.

Щодо доводів касаційної скарги захисника, що суди безпідставно не визнали протокол впізнання за фотознімками недопустимим доказом, хоча сторона захисту ставила під сумнів твердження про те, що в протоколі впізнання наявне фото ОСОБА_5 ; відсутні докази, які підтверджують джерело отримання фото ОСОБА_5 , яке має відмінності з іншими фото та відсутнє визнання цього фото речовим доказом;

Так, в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Відповідно до ч. 6 ст. 228 КПК України, за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті.

Частина 7 цієї статті зазначає, що фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що відповідно до протоколу впізнання за фотознімками, ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_5 за зовнішніми ознаками обличчя, а саме: формою очей, брів, носу, губ, зачіскою, щетиною, при цьому, це впізнання було проведено після додаткового допиту ОСОБА_13 від 03 листопада 2022 року, під час якого вона повідомила, що може впізнати чоловіка, який вночі 19 жовтня 2022 року наніс тілесні ушкодження ОСОБА_20 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції спростовуючи твердження захисника, що фото ОСОБА_5 має різкі відмінності від інших фото, так як він єдиний зображений на фоні дерева, визнав їх безпідставним, оскільки перевіркою змісту протоколу пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_13 судом апеляційної інстанції хоча і встановлено наявність певних відмінностей між особами, які пред`являлись свідку, разом з тим, на думку цього суду такі відмінності не є різкими, тобто такими, що виділяють певну особу, зокрема обвинуваченого, серед осіб, які пред`являлися для впізнання. До того ж зі змісту протоколу вбачається, що свідок впізнала обвинуваченого ОСОБА_5 за формою очей, брів, носу, губ, зачіскою, щетиною, а не на фоні чого він знаходиться.

Водночас апеляційний суд зазначив, що захисник не вказав, яким чином фотознімок ОСОБА_5 на фоні дерева міг суттєво вплинути на сприйняття свідком цього зображення, з урахуванням того, що статист на фотознімку під № 3 також знаходиться на фоні дерева.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу і на те, що під час судового розгляду свідок ОСОБА_13 також повідомила, що вона бачила, що потерпілого бив саме ОСОБА_5 .

Верховний Суд погоджується із позицією суду апеляційної інстанції, що чинний КПК України не визначає конкретного порядку отримання органом досудового розслідування фотознімків, за якими буде проводитись впізнання, а також необхідності відображення у протоколі слідчої дії даних про походження таких фотознімків. Тому відсутність таких даних не може розглядатися як порушення процесуального закону.

Також, всупереч доводам захисника, КПК України не передбачає визнання фотознімка з особою, яка підлягає впізнанню, речовим доказом, а також не містить вимоги зазначати відомості про статистів у довідці до протоколу впізнання

Отже, доводи захисника в цій частині не можна вважати слушними.

Доводи касаційної скарги захисника, що ОСОБА_5 не надано на ознайомлення матеріали кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України також є безпідставними.

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали кримінального провадження прошиті, пронумеровані, стороні захисту для ознайомлення було надано два томи та будь-які заяви і клопотання відсутні. Водночас суд слушно зауважив, що не зазначення в протоколі часу ознайомлення з матеріалами кримінального провадження не є істотним порушенням вимог закону.

Доводи захисника, що автомобілі «ВАЗ» та «Chery», які визнані речовими доказами, не досліджені місцевим судом безпосередньо, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до матеріалів провадження та технічного запису судового засідання від 06 липня 2023 року, під час якого судом першої інстанції досліджувались речові докази, сторонами кримінального провадження не заявлялись клопотання про дослідження вказаних автомобілів. Водночас цим судом було досліджено висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/104-22/36349-ІТ від 21 грудня 2022 року, відповідно до якого мало місце контактування лівої бічної частини автомобіля «Chery Аmulet» з передньою правою та правою бічною частиною автомобіля «ВАЗ 21083», який є доказом на підтвердження встановлених судом обставин про те, що автомобіль "ВАЗ" здійснив наїзд на автомобіль «Chery Аmulet».

Суд звертає увагу, що саме посилання на не дослідження певних речових доказів не може автоматично свідчити про наявність будь-яких істотних порушень, відповідно до ст. 412 КПК України.

Також Суд зауважує, що всупереч доводам захисника, відповідно до наданих копій рішень судів, у цьому провадженні не вбачається порушення прав на справедливий суд, ураховуючи те, що у касаційній скарзі відсутнє обґрунтування у чому саме, на думку захисника, таке порушення полягало.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, судами не встановлено.

Суди, призначаючи ОСОБА_5 покарання також врахували обставини вчиненого ним злочину, а саме: за його вказівкою було здійснено наїзд на автомобіль потерпілого, який вилетів в кювет, після чого обвинуваченим було спричинено численні тілесні ушкодження потерпілому, залишено його без медичної допомоги, що призвело до загибелі військовослужбовця.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд погодився з висновками суду першої інстанції, що призначене покарання у вказаному розмірі з його реальним відбуванням, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, ролі обвинуваченого у його вчиненні, суспільній небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. Посилання захисника на практику Суду не є релевантним.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2024 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3