Справа № 135/1318/24
Провадження № 1-в/135/164/24
УХВАЛА

Іменем України

11.11.2024 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника Ладижинської ВК №39 ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин подання адміністрації державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» про приведення вироку у відповідність до вимог Закону відносно засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Знам`янка, Снігурівського району, Миколаївської області,

ВСТАНОВИВ:

До Ладижинського міського суду Вінницької області надійшло подання адміністрації державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» про приведення вироку у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» вироку відносно засудженого ОСОБА_5 .

У поданні посилаються на те, що ОСОБА_5 засуджений, зокрема, за ст.15, ст. 185 ч.3, КК України за замах на крадіжку, вчинений за попередньою змовою групою осіб повторно, з проникненням в інше приміщення у 2005 році, на загальну суму 310 грн.97 коп., що не підпадає під ознаки ст. 51 КУпАП, а тому його дії у вчиненні замаху на крадіжку не є кримінально караними.

В судовому засіданні представник Ладижинської ВК (№39) подання підтримав.

Прокурор вважав подання таким, що підлягає задоволенню.

Засуджений, захисник просили задовольнити подання.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши клопотання та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступних висновків.

09.08.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким статтю 51 КУпАП викладено в новій редакції та визначено граничну вартість викраденого чужого майна, яка може підпадати під кваліфікацію дій особи за відповідною частиною статті 51 КУпАП, а саме: до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до декриміналізації діяння, дія Закону має зворотну дію у часі, скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону, та поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі осіб, які відбувають покарання.

Указане положення цілком узгоджується із вимогами ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановленого на дату скоєння відповідного правопорушення.

Згідно із п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь якого платника податку.

Неоподаткований мінімум доходів громадян у розмірі податкової соціальної пільги з 1 січня 2005 року складав 193,5 грн. ( 387 грн. - розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2005 х на 50 %). Тобто, два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за цей період складають суму в розмірі: 387 грн.

Неоподаткований мінімум доходів громадян у розмірі податкової соціальної пільги з 1 січня 2005 року складав 226,5 грн. ( 453 грн. - розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2005 х на 50 %). Тобто, два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за цей період складають суму в розмірі: 453 грн.

Судом встановлено, що згідно вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.07.2005, ОСОБА_5 засуджено за ст.15, ст. 185 ч.3, ст.185 ч.3 КК України і призначено покарання: за ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст.. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

При цьому, згідно мотивувальної частини вказаного вироку видно, що ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України засуджений за те, що вчинив крадіжки: 01.12.2004 року майна потерпілого на загальну суму 422,01 грн.; 22.02.2005 року майна потерпілого на загальну суму 342,85 грн. Кожен із епізодів злочинів, є окремим злочином.

Крім цього, ОСОБА_5 за ст.15, ч.3 ст.185 КК України засуджений за те, що здійснив замах на вчинення крадіжки на загальну суму 310,97 грн.

Таким чином, оскільки вартість викраденого майна є меншою ніж 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що застосовувався у 2004 та 2005 роках відповідно, тобто менше 387 та 453 грн відповідно, ці діяння на даний час не підпадають під ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Згідно вироку Апеляційного суду АР Крим від 01.08.2007 ОСОБА_5 було засуджено за ст.115 ч.2 п.п. 7,9,12,13 КК України до довічного позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України невідбуте покарання, призначене за вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва від 27.07.2005 було поглинене покаранням, призначеним за вироком Апеляційного суду АРК Крим і остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, на засудженого розповсюджується дія Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024, який набрав чинності 09.08.2024, яким декриміналізовано викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати на суму, що є меншою за 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_5 за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.07.2005, вчинив за кожним окремим епізодом злочину викрадення майна потерпілому на суму, меншу двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на день скоєння крадіжки майна, тобто, вчинене ним діяння відповідно до вимог Закону України №3886-ІХ не є кримінально-караним на теперішній час, суд приходить до висновку про необхідність привести вищевказаний вирок у відповідність до вимог вказаного Закону, звільнивши засудженого від призначеного покарання за ч. 2 ст. 185 КК України на підставі ч.2 ст. 74 КК України.

Покарання, призначене вироком Апеляційного суду АР Крим від 01.08.2007 за п.7, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі, підлягає залишенню без змін. При цьому, відповідно, відсутні і підстави для призначення остаточного покарання за ст. 71 КК України за сукупністю вироків, оскільки за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.07.2005 на даний час засуджений підлягає звільненню від призначеного покарання.

За таких обставин, подання адміністрації державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» про приведення вироку у відповідність до вимог закону є таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, ч. 2 ст. 74 КК України, ст.ст. 369-372, 537, 539 КПК України, Законом України №3886-ІХ, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Подання задовольнити.

Привести вирок Апеляційного суду АР Крим від 01.08.2007 у відповідність до вимог чинного Кримінального кодексу України.

На підставі ч. 2 ст. 74 КК України звільнити засудженого ОСОБА_5 від покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.07.2005, за ст.15 ст. 185 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком 4 роки у зв`язку з усуненням караності діяння.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за вироком Апеляційного суду АР Крим від 01.08.2007 за ст.115 ч.2 п.п. 7,9,12,13 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя