Справа № 453/1410/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/597/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 ,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, а також повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 05 вересня 2022 року о 01 год. 55 хв., керуючи автомобілем марки «SKODA OCTAVIA», н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою М-09 сполученням «Київ-Чоп», на 657 км автодороги, яка проходить через м. Сколе, Стрийського району, Львівської області у напрямку до м. Чоп, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, а саме: Р.1 п.1.5, Р.2 п.п.2.3 б), д); Р.12 п.12.1, які виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, під час керування автомобілем не вибрав безпечної швидкості руху, не урахував дорожньої обстановки, чим позбавив себе змоги постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, своїми вищевказаними діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, що призвело до виїзду за межі проїзної частини з подальшим перекиданням транспортного засобу у кювет, в результаті чого пасажир його автомобіля ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покликаються на те, що вирок є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, порушив вимоги кримінального процесуального закону, та призначив ОСОБА_12 покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є занадто м`яким.

Зазначають про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, у зв`язку вчиненням обвинуваченим ОСОБА_8 злочину у стані наркотичного сп`яніння.

Наголошують, що суд, при постановленні вироку не відреагував на порушення, допущені слідством при проведенні експертиз, та на порушення, допущені працівниками Стрийської ЦРЛ, які знищили зразки крові, на які судом було накладено арешт.

Звертають увагу на те, що за змістом вироку справа розглядалася в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, тобто ряд доказів судом не досліджувався. При цьому в порушення вимог ч.2 ст. 349 КПК України, обсяг доказів, які необхідно дослідити в суді, не визначався, ухвала про скорочений порядок не постановлялась та у реєстрі відсутня.

Акцентують, що в судовому засіданні потерпілі та представник 11 квітня 2023 року заперечували щодо скороченого розгляду справи, просили дослідити всі докази по справі, в свою чергу, з письмовою заявою до суду про розгляд справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України обвинувачений ОСОБА_13 не звертався.

Крім цього, зазначають, що в порушення вимог ч.7 ст. 364 КПК України, суд першої інстанції не надав учасникам судових дебатів право обмінятись репліками, чим порушив їх право на висловлення своєї позиції в суді.

Наголошують на негативних характеризуючих даних особи обвинуваченого ОСОБА_8 , численні факти притягнення його до адміністративної відповідальності та резонанс справи як на місцевому рівні так і у засобах масової інформації.

Просять скасувати вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2024 року, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Змінити ОСОБА_8 запобіжний захід із застави на тримання під вартою.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілих захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 наголошує на відсутності відомостей, які б давали підстави вважати, що обвинувачений перебував у стані наркотичного сп`яніння, оскільки такі ні досудовим слідством ні судом першої інстанції не встановлено, а відтак, вважає вірною кваліфікацію дій ОСОБА_8 ч.2 ст. 286 КК України.

Зазначає, що не відповідає фактичним обставинам твердження апелянтів про те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, зокрема у відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень справа №453/257/15-ц, яка розглядалась Сколівським районним судом Львівської області про притягнення особи на ім`я ОСОБА_14 , а справу №453/1287/19 цим же судом було закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Акцентує на безпідставності тверджень потерпілих про негативну характеристику особи обвинуваченого, оскільки ОСОБА_8 виключно позитивно характеризується за місцем проживання.

Вважає, що такі покликання апелянтів свідчать лише про ненависть до ОСОБА_15 , незважаючи на неодноразові вибачення останнього та намагання примиритись з ними.

Покликається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченому, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_15 без ізоляції від суспільства, підставно звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, вірно врахувавши ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного, а також те, що потерпіла - дружина покійного ОСОБА_11 - ОСОБА_16 жодних претензій до обвинуваченого не має і в подальшому мати не буде, прийняла його вибачення та просила суд призначити покарання на розсуд суду, а також досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_15 фахівця Стрийського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, згідно якої, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Просить залишити вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, виступ захисника адвоката ОСОБА_10 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 про заперечення апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Так, вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніхто у судовому засіданні не оспорював, з огляду на те, що слухання справи у суді першої інстанції відбувалось у порядку, визначеному положеннями ч.3 ст. 349 КПК України, відтак, надуманими, на переконання колегії суддів, є твердження апелянтів про порушення порядку дослідження доказів місцевим судом, оскільки відповідно до журналу (т.1 а.с. 134, 135) та звукозапису судового засідання від 11 квітня 2023 року в суді першої інстанції встановлено, що суд з урахуванням думки сторін, у передбачений законом спосіб визначив порядок дослідження доказів.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю і беззаперечно, щиро розкаявся та погодився на розгляд кримінального провадження щодо нього в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд з`ясував правильність розуміння учасниками судового провадження, в тому числі, потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , інтереси яких представляв адвокат ОСОБА_17 , фактичних обставин справи і переконався у добровільності позиції з приводу недоцільності дослідження доказів на їх підтвердження.

А отже, колегія суддів вважає, що відповідно до положень ч.2 ст. 394 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію, так як згідно вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, згідно якого, обвинуваченому ОСОБА_8 не інкриміновано обставин вчинення злочину в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння і сторона обвинувачення не доводила перед судом таких та доказів з цього приводу не надавала, відтак, відсутні підстави для їх дослідження.

У контексті викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність вимог апелянтів в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілих про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, в тому числі і у зв`язку із застосуванням положень ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню суспільної небезпеки та даним про особу винного.

Згідно вимог ст.ст. 50, 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до кримінальних правопорушень проти безпеки руху і характеризується необережною формою вини.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи і різного роду факторів та критеріїв, що впливають на покарання.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши в сукупності обставини справи, виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, з огляду на обставини справи, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_18 , за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, інвалід ІІІ третьої групи, відсутність претензій зі сторони потерпілої ОСОБА_19 , яка прийняла вибачення від обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обтяжуючих покарання обставин, належним чином мотивувавши це у вироку, призначив останньому таке в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, і підставно звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що всупереч доводам апеляційної скарги, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень та узгоджується із висновком органу пробації у досудовій доповіді.

Отже, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку.

Крім цього, колегія судів звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_19 подала заяву (т.2 а.с. 100) про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що прийняла вибачення та примирилась з обвинуваченим ОСОБА_8 , жодних претензій до нього не має та просить вирок суду залишити без змін.

Відтак, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та дискреційні повноваження суду, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції інституту, так званого, умовного звільнення, не суперечить загальним засадам призначення покарання.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни вироку місцевого суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2024 року відносно ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4