ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2754/24 Справа № 185/8431/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000245 від 04 червня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новов`язівське, Юр`ївського району, Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_8

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

представника потерпілого

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, в дохід держави.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, при наступних обставинах.

03.06.2023 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебував на межі земельних ділянок домоволодінь N АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_10 , де в ході бесіди між ними, в результаті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , стоячи біля ОСОБА_10 , кулаком своєї правої руки умисно наніс один, та відразу другий удар в область правої сторони обличчя голови ОСОБА_10 , чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я впродовж більше шести днів, але не більше як три тижні (21 день).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник посилається на незаконність, невмотивованість та необґрунтованість вироку суду через невідповідність його висновків фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду скасувати та ухвалити виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю у ході судового розгляду вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК.

Зазначає про фактичні обставини справи, що обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_10 є сусідами та напередодні обговорювали висоту паркану, який потерпілий хотів встановити між їхніми ділянками землі, проте 03.06.2023 року ОСОБА_7 побачив, як ОСОБА_10 встановлює паркан з порушенням будівельних норм та з метою відвернення загрози для своєї земельної ділянки, обвинувачений почав розхитувати стовп паркану, в цей час до нього підійшов потерпілий та почав стримувати стовп від падіння, в результаті чого рука ОСОБА_7 випадково зісковзнула, зацепивши обличчя потерпілого. Після чого ОСОБА_10 у лікарні КНП ПЛІЛ ПМР, в якій він на той час перебував на посаді завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (невідкладної медичної допомоги), отримав довідку №5839 від лікаря травматологічного кабінету відділення, завідувачем якого був на той час потерпілий. Надалі ця довідка використовувалася для проведення судово-медичних експертиз, на підставі яких ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні даного кримінального проступку за ч. 2 ст. 125 КК.

Тому, на думку захисника, весь обсяг доказів сторони обвинувачення, наявних в матеріалах кримінального провадження і досліджених судом першої інстанції, неможливо покласти в основу обвинувачення. Натомість суд необґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні даного правопорушення.

Вказує, що показання свідка ОСОБА_11 , які не містить вирок, ставлять під сумнів висновки судово-медичних експертиз, оскільки останній потерпілий фактично пояснив, що може впливати на визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, повідомивши, що міг би зазначити більше як 21 день розладу здоров`я.

Крім того, експерт, який зробив судово-медичний висновок №236 також працює в будівлі, де знаходиться КНП ПЛІЛ ПМР, тому існує розумний сумнів у достовірності даного висновку, оскільки потерпілий та експерт можуть бути знайомими, тому потерпілий, займаючи керівну посаду КНП ПЛІЛ ПМР мав можливість за допомогою службових обов`язків та знайомств вплинути на висновки експерта.

Висновок суду, що в м. Павлограді наявний лише єдиний травмпункт не підтверджується доказами, а є припущенням, побудованому на показах свідка ОСОБА_12 , інших доказів цьому в матеріалах справи немає. Потерпілий не звертався до незалежних від нього лікарів.

Таким чином, потерпілий звернувся у відділення, завідувачем якого він був, де йому видали довідку з діагнозом, що викликає розумний сумнів в його достовірності. Суд не взяв до уваги надані стороною захисту докази щодо недопустимості цієї довідки: витяг з наказу від 31.08.2021 №343-к; посадову інструкцію лікаря ортопеда-травматолога травматологічного кабінету відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги КНП ПЛІЛ ПМР, затвердженої директором 01.09.2021, витяг з наказу від 06.06.2022 №234-к, посадову інструкцію завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги КНП ПЛІЛ ПМР, затвердженої директормо 06.06.2022, листом КНП ПЛІЛ ПМР №778 від 28.07.2023, які могли істотно вплинути на його висновки, навіть не зазначивши їх у своєму рішенні та чому суд їх відхилив.

На думку захисника, ця довідка не може бути допустимим доказом та відповідно до концепції плодів отруєного дерева є підстави для визнання недопустимими всіх даних, отриманих в результаті дослідження даної довідки, а саме висновків експерта №236, 237-Д. Крім того, в матеріалах справи відсутні інші медичні документи, на підставі яких можливо було б встановити наявність діагнозу, зазначеного в вказаній довідці. А також відсутні будь-які фотографії, які могли б бути візуальними доказами тілесних ушкоджень та підтверджувати висновки експертів. Відсутні також відомості про використання засобів нейровізуалізації КТ, УЗД, МРТ чи ренгенографії, для того, щоб діагностувати струс головного мозку закритої черепно-мозкової травми, які зазначені в довідці №5839, хоча потерпілий під час допиту в судовому засіданні стверджував, що такі знімки робилися.

Крім того, захисник вважає, що протокол проведення слідчого експерименту від 06.06.2023 року та відеозапис до нього є недопустимим доказом, фактично має розцінюватися як повторний допит та не може мати доказового значення. На слідчому експерименті навіть приблизно не відтворено ту обстановку, що нібито мала місце 03.06.2023, потерпілий майже все відео просидів на стільці, розповідаючи про обставини події. Тобто на слідчому експерименті не відтворено дії, обстановку, обставини події, що є порушенням ч. 1 ст. 240 КПК.

Протокол огляду предмета від 29.06.2023 року, відповідно до якого переглядався відеофайл, що містить зображення потерпілого на земельній ділянці після того, як йому були спричинені тілесні ушкодження, також не може бути допустимим доказом, оскільки містить дату події, яка відбувалася 03.04.2023 року, а не 03.06.2023 року, про що суд вказав у вироку як на описку. Та сам інформаційний носій з відеофайлом є неналежним доказом, оскільки прямо не підтверджує існування обставин щодо вчинення проступку стосовно потерпілого.

Висновок експерта №236 від 13.06.2023 також є недопустимим доказом, оскільки експертом допущено порушення ч. 4 ст. 69 КПК, якою не встановлено право експерта на самостійне збирання матеріалів для проведення експертизи. Так, постановою від 13.06.2023 експерту було надано на дослідження потерпілого та довідку №538, проте з висновку експерта вбачається, що він дослідив ще й медичну карту амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_10 . Крім того, за адвокатським запитом встановлено, що експерт з матеріалами кримінального провадження не ознайомлювався, будь-яких клопотань, у тому числі про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи не подавалося. Висновок експерта не відповідає вимогам ст. 102 КПК, а з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається відсутність в матеріалах справи протоколу про запис у книзі обліку щодо вилучення (отримання) та зберігання амбулаторної медичної картки потерпілого, що свідчить про те, що експерт в порушення порядку, встановленого КПК з власної ініціативи витребував амбулаторну картку, яка має бути речовим доказом. На підставі даного висновку експерта був зроблений висновок експерта №237-Д від 14.06.2023, який також має бути визнаний недопустимим доказом на підставі доктрини плодів отруєного дерева. Крім того, також висновок експерта №237-Д від 14.06.2023 складений з порушенням вимог ст. 102 КПК.

Покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є суперечливими та різняться між собою, вони були найняті для роботи потерпілим та в свою чергу були залежними від нього.

В істотність порушення вимог кримінального процесуального закону захисник посилається на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК, оскільки був складеним та підписаним прокурором, який може його скласти самостійно лише якщо відмовив дізнавачу у затвердженні обвинувального акту, проте такого рішення в матеріалах справи немає. Крім того обвинувальний акт містить тільки дату та місце його складання та всупереч п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК не затверджений прокурором.

Судом першої інстанції порушено вимоги ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 315 КПК та залишилися не розглянутими подані захисником клопотання про витребування витягу з ЄРДР та здійснення судового виклику особи для допиту. Призначення судового розгляду без попередньої проведеної підготовки до судового розгляду стосовно обвинуваченого порушило принципи законності, рівності перед законом і судом, доступу до правосуддя, змагальності сторін, що свідчить про упередженість суду.

Таким чином, на думку захисника, відсутні жодні докази в підтвердження вини обвинуваченого, а усі сумніви та протиріччя мають тлумачитися на його користь.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 в режимі відеоконференції підтримала подану нею апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просила її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність, вирок суду першої інстанції вважала законним та обґрунтованим, тому просила залишити його без змін, а скаргу - без задоволення.

Представник потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив відмовити в її задоволенні, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Обвинувачений та потерпілий в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, заяв та клопотань про відкладення судового засідання не подавали, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проведений за їх відсутності відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. ч. 1 - 4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, наявності підстав для закриття кримінального провадження та відсутності доказів вчинення ОСОБА_7 злочину за ч. 2 ст. 125 КК, апеляційний суд вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку, а показання останнього, які він надавав на свій захист, ретельно перевірені та спростовані в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

За матеріалами справи та технічної фіксації судового засідання, як пояснив потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції в ході судового розгляду, що 03.06.2023 року, зранку приїхала бригада для встановлення паркану, до цього з обвинуваченим домовлялися про це, попередив його, що буде ставити паркан на своїй земельній ділянці по АДРЕСА_3 , та заперечень від останнього не було. Біля обіду бригада вже частково поставила паркан та одна секція з плитами вже стояла. В процесі установки паркану його хтось із працівників бригади покликав та повідомив, що ОСОБА_7 не дає згоду та ламає паркан. На городі він побачив, як ОСОБА_7 почав ламати паркан. Він схватився за стовп, стоячи на своїй земельній ділянці та почав його тримати, а обвинувачений стояв на своїй межі і теж тримався за стовп. В цей момент він отримав від ОСОБА_7 два удари кулаком в область обличчя (скоріше за все правою рукою), чого він не очікував та від цього у нього запаморочилося в голові, потекла кров. Двоє хлопців з бригади стояли на доріжці і бачили це. Потерпілий попросив хлопця знімати відео на телефон, коли один з них включив відеозапис, то ОСОБА_7 побіг на своє подвір`я. ОСОБА_10 викликав поліцію, приклав холод та поїхав в лікарню, де йому був встановлений діагноз - струс головного мозку це закрита черепно-мозкова травма, носова кровотеча, він знаходився на амбулаторному лікуванні. На момент скоєння злочину потерпілий працював завідувачем відділення по наданню невідкладної медичної допомоги ЦМЛ АДРЕСА_4 . Лікар, який йому установлював діагноз, працює в іншому підрозділі, та не є в його підпорядкуванні, його оглядав не один лікар, а лікування проводив третій лікар. Спочатку потерпілий звернувся до травматологічного пункту, де констатують травми, в той час як в районній лікарні цим не займаються та приватна лікарня не має права цього робити взагалі. Тілесних ушкоджень в потерпілого до цієї події не було, йому дали стандартну довідку, все це реєстрували та виставили діагноз, потім він її надав слідчому.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою, виданою ОСОБА_10 в травматологічному кабінеті відділення екстреної (невідкладної) допомоги КНП ПЛІЛ ПМР 03.06.2023 встановлений діагноз струс головного мозку, закрита черепно-мозкова травма, забій м`яких тканин обличчя, носова кровотеча.

З висновку експерта № 236 від 13.06.2023 слідує, що згідно з наданою медичною документацією у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку. Виявлене тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку утворилось від дії тупого твердого предмету (предметів), що діяв по ударному механізму з місцем прикладання діючої сили в область голови, та за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров?я впродовж більше шести днів, але не більше як три тижні (21 день), згідно п. 2.3.1. а), п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» наказ № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17.01.1995 р. Враховуючи морфологічні ознаки виявленого тілесного ушкодження, воно могло утворитися в час, вказаний в постанові про призначення судово-медичної експертизи та в наданій медичній документації, тобто 03.06.2023 року. Враховуючи характер та локалізацію виявленого тілесного ушкодження, не виключена можливість його утворення при падінні з висоти власного зросту.

При цьому, сам обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції в ході його допиту в судовому засіданні не заперечував факт конфлікту з потерпілим ОСОБА_10 03.06.2023 року щодо встановлення не такого паркану, про який вони до цього домовлялися, тому почав розхитувати стовп, стоячи на своїй земельній ділянці, та в цей час підбіг ОСОБА_10 , який з іншої сторони на своїй межі почав тримати стовп, обвинувачений надавив сильно на стовп і його права рука зісковзнула, зачепивши сусіда за ніс, другого удару не було. Обвинувачений визнав, що зачепив сусіда, але винним себе не визнав. До того, як він вийшов на город, то у сусіда не було пошкоджень, вони розмовляли спочатку нормально, потім підвищили тони, при цьому він бачив бригаду робітників, які встановлювали паркан, один з них стояв на доріжці біля 9 метрів від нього та бачив цей конфлікт. На думку обвинуваченого, це була провокація, бо той хлопець, що стояв на доріжці, був на готові з телефоном знімати, а тілесні ушкодження сусіда могли бути наслідком перенесення ним раніше травм, так як знає, що на нього був скоєний раніше напад.

Допитаний в ході судового розгляду свідок ОСОБА_13 , який був очевидцем події, пояснив, що 03.06.2023 року, він разом з членами бригади ставили паркан на території домоволодіння потерпілого ОСОБА_10 . В процесі встановлення паркану до них підійшов обвинувачений ОСОБА_7 та намагався завадити цьому. В цей час прийшов ОСОБА_10 та в нього з ОСОБА_7 зав`язалася розмова з приводу неналежного розміщення паркану, спочатку вони розмовляли спокійно, а потім обвинувачений почав ламати паркан, штовхати його. Потерпілий почав тримати руками стовп від паркану, щоб обвинувачений його далі не ламав та потім отримав два удари рукою в область обличчя, він схватився за ніс, пішла кров. Після цього потерпілий попросив знімати все на відео з мобільного телефону та обвинувачений в цей час пішов, а ОСОБА_10 пішов до будинку за холодним. Один з хлопців знімав відео на камеру телефону за проханням потерпілого вже після нанесення йому ударів. Дуже сильно не було видно, але він бачив точно два удари. Також бачив як приїхала поліція.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , який був також очевидцем події, у червні 2023 року приблизно в обідній час він з бригадою ставили паркан потерпілому на його земельній ділянці, сусід почав кричати на потерпілого, ламати паркан, розхитувати його. Обвинувачений стояв на своїй ділянці, а потерпілий на своїй, тримаючись за стовп і вдарив ОСОБА_10 в обличчя. Бачив пару ударів в одне й теж місце, пішла кров з носа потерпілого, викликали поліцію. Свідок знімав на телефон з того місця, де стояв, на прохання потерпілого, після того, як обвинувачений наніс йому удари і коли пішла кров з носу потерпілого. Потім потерпілий пішов вмиватися. На думку свідка, це були навмисно нанесені удари.

З вищевикладеного слідує, що дані показання свідків, які були безпосередніми очевидцями конфлікту, як і покази потерпілого є незмінними, послідовними та повністю узгоджуються між собою, а також з матеріалами справи. У зв`язку з чим, апеляційний суд вважає голослівними доводи апеляційної скарги захисника, що покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є суперечливими між собою, що спростовується матеріалами кримінального провадження та технічними записами перебігу судового розгляду.

Встановлені судом обставини не можуть свідчити про можливість отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень до конфлікту з обвинуваченим, як він стверджує, що тілесні ушкодження у сусіда могли бути наслідком раніше перенесених травм, так як знає, що на нього був скоєний раніше напад. Оскільки і свідки, і потерпілий, і сам обвинувачений підтвердили, що до конфлікту у ОСОБА_10 не було ушкоджень. В той час, як після конфлікту потерпілий одразу викликав поліцію і звернувся до травмпункта за медичною допомогою. При цьому одразу після нанесення ударів потерпілому, свідок зробив відеозапис на телефон на місці події, з якого видно наявність тілесних ушкоджень в останнього в області носа.

В ході проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 06.06.2023 року та відеозаписом до нього, останній повідомив про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень, а також був відображений механізм нанесення тілесних ушкоджень, з яких вбачалося нанесення 2 ударів в праву частину його голови.

З висновку експерта №237-Д від 14.06.2023 року слідує, що згідно з наданою медичною документацією у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, що утворилось від дії тупого твердого предмету (предметів), що діяв по ударному механізму з місцем прикладання діючої сили в область голови, та за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров?я впродовж більше шести днів, але не більше як три тижні (21 день), згідно п.2.3.1. а), п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» наказ N?6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17.01.1995 р. Враховуючи морфологічні ознаки виявленого тілесного ушкодження, воно могло утворитися в час вказаний в постанові про призначення судово-медичної експертизи та в наданій медичній документації, тобто 03.06.2023 року.

На доданому відеозаписі слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_10 показав механізм нанесення йому тілесних ушкодження. Тобто тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися, як показує потерпілий при проведенні слідчого експерименту від 06.06.2023 року за його участі.

Апеляційний суд відхиляє твердження захисту в апеляційній скарзі про недопустимість як доказ протоколу слідчого експерименту від 06.06.2023 з відеозаписом до нього, оскільки на слідчому експерименті не відтворено дії, обстановку, обставини події, що є порушення ч. 1 ст. 240 КПК, адже потерпілий майже все відео просидів на стільці, розповідаючи про обставини події.

Так, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України (ст. 86 цього Кодексу).

Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене органом досудового розслідування під час збирання доказів у кримінальному провадженні, автоматично тягне за собою визнання цих доказів недопустимими. Під час вирішення питання про допустимість таких доказів суду насамперед необхідно з`ясувати, чи є це порушення істотним та яким чином воно вплинуло на забезпечення і реалізацію прав та свобод особи у кримінальному провадженні.

За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими треба лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо було усунути в ході судового розгляду.

Сторона захисту стверджує, що протокол слідчого експерименту не відповідає вимогам ст. 240 КПК, оскільки навіть приблизно не відтворено ту обстановку, яка мала місце 03.06.2023. Водночас ст. 240 КПК не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що і було зроблено під час проведення експерименту. При цьому, відповідно до даного слідчого експерименту та відеозапису до нього потерпілий повідомив про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень, потім встав зі стільця та відобразив механізм нанесення тілесних ушкоджень, з яких вбачалося нанесення двох ударів в праву частину його голови.

Також апеляційний суд зважає на позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 липня 2022 року (справа №607/12407/16-к, провадження № 51- 5986 км 20), відповідно до якої положення ст. 240 КПК не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочинів.

Отже матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту від 06 червня 2023 року відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, тому підстав визнавати його недопустимим доказом апеляційний суд не вбачає.

Також в ході судового розгляду судом першої інстанції був досліджений протокол огляду предмета від 29.06.2023, відповідно до якого оглянуто відеозапис зображення потерпілого ОСОБА_10 , який перебуває на земельній ділянці з тілесними ушкодженнями в області носа. Інформаційний носій DVD+R з відеофайлом був визнаний речовим доказом та долучений до матеріалів кримінального провадження відповідно до постанови про визнання речовим доказом від 29.06.2023.

Сторона захисту як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі вказує, що даний протокол огляду від 29.06.2023 та сам інформаційний носій з відеофайлом є неналежними доказами, оскільки в протоколі міститься дата події, яка відбулася 03.04.2023, в той час як сама подія мала місце 03.06.2023.

Вказані доводи захисника перевірялися судом першої інстанції та обґрунтовано спростовані в ході судового розгляду, що невірно зазначена дата події у протоколі огляду, а саме 03.04.2023 замість 03.06.2023 є опискою, з чим погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Так, допитані в суді першої інстанції потерпілий, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили, що одразу після нанесення ударів і як потекла кров з носа потерпілого, останній попросив одного з хлопців бригади знімати відео на телефон і це зробив свідок ОСОБА_14 , який підтвердив даний факт в судовому засіданні. При цьому сам обвинувачений зазначив, що після того, як зісковзнула його рука зі стовпа та зачепила потерпілого за ніс, той одразу почав кричати, щоб знімали відео на телефон, потім обвинувачений у судовому засіданні 17.01.2024 підтвердив, що подія відбувалася у червні, на початку літа.

Сторона захисту як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції, наголошувала на тому, що довідка №5839 КНП ПЛІЛ ПМР з діагнозом була видана лікарем травматологічного кабінету відділення, завідувачем якого був потерпілий, оскільки на той час займав посаду завідувача відділення, лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (невідкладної медичної допомоги). Тому ця довідка та зроблені в подальшому висновки експертів № 236, 237-Д є недопустимими доказами.

Вказані твердження захисту були предметом перевірки судом першої інстанції в ході судового розгляду і ним дана належна оцінка у вироку, з чим погоджується і апеляційний суд. Судом першої інстанції викликався для допиту свідок ОСОБА_12 , який є лікарем травматологом в ІНФОРМАЦІЯ_2 та який видав вказану довідку, останній пояснив в судовому засіданні, що з потерпілим він знайомий виключно як з лікарем, до нього звернувся в якості пацієнта та був направлений до спеціаліста для встановлення діагнозу. Потерпілий в судовому засіданні також пояснив, що його оглядав не один лікар, діагноз встановлював інший лікар, на основі якого була видана довідка.

Крім того, як зазначено вище, факт наявності тілесних ушкоджень у потерпілого після конфлікту з обвинуваченим також підтверджується і іншими доказами, наявними в матеріалах справи та дослідженими в судовому засіданні, а також безпосередніми свідками події та сам обвинувачений не заперечує, що між ним та потерпілим відбувся конфлікт, в ході якого його рука зісковзнула та зачепила ніс останнього. На відеозаписі, зробленому одразу після цього свідком ОСОБА_14 , також видно тілесні ушкодження у потерпілого в області носа.

Тобто вказане свідчить в своїй сукупності про спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому в області носа, після чого останній одразу звернувся за медичною допомогою до чергового лікаря та в подальшому тілесні ушкодження були підтверджені оглядом не одним лікарем в лікарні, в результаті якого був виставлений діагноз, а відповідно до висновків експертів виявлені тілесні ушкодження у потерпілого відносяться до легких тілесних ушкоджень, які могли утворитися в нього, як показує потерпілий при проведенні слідчого експерименту від 06.06.2023 за його участі.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недопустимості покладеного в основу вироку висновку експерта №236, оскільки він складений на підставі медичної документації, яку отримав експерт з порушенням вимог КПК, при цьому амбулаторна медична картка містить персональні дані про особу та стан її здоров`я є речовим доказом та повинна зберігатися у встановленому законом порядку. Вказані доводи захисника також були предметом перевірки судом першої інстанції в ході судового розгляду.

Відповідно до ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Стаття 86 КПК визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Підстави та критерії визнання доказів недопустимими визначено в ст. 87 КПК України.

Відповідно до статей 3, 56 КПК потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому.

Згідно з ч. 1 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим.... у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Медична документація може бути отримана в інший спосіб, також передбачений КПК, зокрема добровільно надана безпосередньо потерпілою особою і лише у випадку неможливості отримати документи у такий спосіб слідчий звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів.

Разом з цим потерпілий в судовому засіданні 12 січня 2024 року підтвердив, що медична картка завжди з ним, він її показував та приносив усі документи, тобто підтвердив факт добровільної передачі медичних документів, на підставі яких робився висновок експерта.

Апеляційний суд не вбачає підстав, які могли б ставити під сумнів достовірність, належність та допустимість довідки та висновків експертів, суд першої інстанції належним чином дослідив та проаналізував їх, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання їх недопустимими.

При цьому апеляційний суд вважає необґрунтованими та не підтвердженими доводи апеляційної скарги захисника, що експерт, який зробив судово-медичний висновок №236, також працює в будівлі, де знаходиться КНП ПЛІЛ ПМР, тому існує розумний сумнів у достовірності даного висновку, оскільки потерпілий може бути знайомий з експертом та, займаючи керівну посаду в лікарні, мав можливість за допомогою службових обов`язків вплинути на висновки експерта.

Павлоградське районне відділення судмедекспертизи підпорядковується КЗ Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи ДОР, а не КНП ПЛІЛ ПМР, та судово-медичний експерт відповідно до ч. 2 ст. 102 та ст. 70 КПК попереджений щодо відповідальності за ст.ст. 384, 385 КК за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник також зазначає, що показання свідка ОСОБА_11 , які не містить вирок, ставлять під сумнів висновки експертів, оскільки потерпілий їй пояснив, що може впливати на визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень і міг би зазначити більш, ніж 21 день розладу здоров`я.

Перевіривши покази свідка ОСОБА_11 , яка допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції за клопотанням сторони захисту, апеляційний суд зважає, що вона є дружиною обвинуваченого, не була очевидцем події, що мала місце 03.06.2023, на території її домоволодіння, не бачила конфлікту та з цього приводу їй нічого невідомо. Вона пояснила, що це було в червні 2023 року, після обіду прийшла, коли вже викликали поліцію, зазначила, що між нею та потерпілим мала місце розмова, останній повідомив, що міг написати 21 день, а написав менше, потім вона зрозуміла, що він мав на увазі.

Апеляційний суд ставиться критично до показів свідка ОСОБА_11 , оскільки вони не впливають на доведеність вини ОСОБА_7 та не спростовують її, вона не була очевидцем події та їй нічого невідомо було з приводу конфлікту, прийшла, коли вже викликали поліцію. Її покази жодними наявними доказами не підтверджуються, в той час як пояснення потерпілого узгоджуються з іншими показами свідків, які були очевидцями конфлікту і бачили факт нанесення двох ударів обвинуваченим в область носа потерпілому, що підтверджується і матеріалами справи також. Крім того свідок ОСОБА_11 є дружиною обвинуваченого та може бути зацікавленою особою.

Крім того, зміст технічних записів перебігу судового розгляду свідчить, що показання свідків, у тому числі свідка ОСОБА_11 , викладено в оскарженому вироку з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст. 91 КПК.

Водночас положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Доводи захисника про істотність порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК, так як не затверджений прокурором, також ретельно перевірені судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені, про що викладено детальні мотиви у вироку і з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, глава 25 КПК визначає особливості досудового розслідування кримінальних проступків та за вимогами ст. 301 КПК дізнавач зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше сімдесяти двох годин з моменту затримання особи в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, подати прокурору всі зібрані матеріали дізнання разом із повідомленням про підозру, про що невідкладно письмово повідомляє підозрюваного, його захисника, законного представника, потерпілого.

Прокурор зобов`язаний не пізніше трьох днів після отримання матеріалів дізнання разом з повідомленням про підозру, а в разі затримання особи в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, протягом двадцяти чотирьох годин здійснити одну із зазначених дій, зокрема звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або про звільнення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до пунктів 13, 14 частини 2 статті 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, …. самостійно складати обвинувальний акт; звертатися до суду з обвинувальним актом.

Статтею 291 КПК встановлено вимоги до обвинувального акту та відповідно до ч. 3 даної норми обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Таким чином, виходячи з вказаних положень кримінального процесуального закону, прокурор уповноважений складати самостійно обвинувальний акт, а не тільки у разі, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем. І в такому випадку вимоги затверджувати обвинувальний акт цим же прокурором, який склав його самостійно, не встановлюються КПК.

Твердження сторони захисту про порушення судом вимог ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 315 КПК, оскільки не провів підготовку до судового розгляду та залишилися не розглянутими подані захисником клопотання про витребування витягу з ЄРДР та здійснення судового виклику особи для допиту, апеляційний суд вважає їх непереконливими.

З клопотань, поданих захисником, слідує, що захист просив викликати для допиту в якості свідка ОСОБА_11 , яка в подальшому була допитана в судовому засіданні в ході судового розгляду 09 лютого 2024 року, у зв`язку з чим клопотання захисника не залишилося поза увагою суду, як і інші клопотання щодо повернення обвинувального акту через невідповідність вимогам ст. 290 КПК, визнання ряду доказів недопустимими.

Крім того, стосовно поданого клопотання про витребування розширеного витягу ЄРДР, то захисник не наводить відомості, зокрема які саме процесуальні чи слідчі дії проведені або внесені несвоєчасно, чи неуповноваженою особою, що можуть свідчити про порушення порядку внесення відомостей до ЄРДР або могли вплинути на забезпечення і реалізацію прав та свобод особи у кримінальному провадженні.

Незгода захисника з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону. На думку апеляційного суду, надані суду докази було досліджено в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність події та складу злочину є неспроможними, повністю спростовуються дослідженими матеріалами справи та показами свідків.

Апеляційний суд погоджується зі встановленими обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, пенсіонер на обліку у лікаря-накролога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, а також відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, та обґрунтовано дійшов висновку, що покарання у виді штрафу, передбачене в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі обставини справи, обраний судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 вид і розмір покарання є законним, обґрунтованим, відповідає меті покарання, а також є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.

Обставин, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно зі ст. ст. 87, 412 КПК, апеляційним судом під час перегляду вироку не встановлено.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4