ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2470/24 Справа № 215/5674/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

26.11.2024р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відео конференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2024р., якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність

за участю засудженого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2024р. відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено засудженим, який в апеляційній скарзі та доповненнях до неї:

- вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, постановленим з істотним порушенням КПК України, судове провадження неповним, проведеним з порушенням вимог ст, 2, ч. 1 ст. 7, ч. 5 ст. 9, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 21, ст. 22, ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 26 КПК України, п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, рішення ЄСПЛ від 19.04.1993р. у справі «Краска проти Швейцарії», рішень Конституційного суду України № 3рп від 02.11.2004р., від 30.01.2003р., № 2/3-рп (2003р.), від 23.11.2017р. № 21/1-р/2017, ч.1 ст. 8, ч. 1 ст. 55, ч. 1 ст. 124 Конституції України, не відповідає критеріям об`єктивності, обґрунтованості та справедливості вчиненого правосуддя та підлягає безумовному скасуванню;

- вказує, що судом першої інстанції було відмовлено у оголошенні його клопотання у повному обсязі, він позбавлений можливості надати суду докази на підтвердження своєї правової позиції та відстоювання перед судом їх переконливості, обмежено його процесуальне право доступу до правосуддя та його право на справедливий судовий розгляд справи всебічно, повно та об`єктивно, не досліджено та не оцінено всі обставини кримінального провадження;

- зазначає, що він до початку судового розгляду звернувся до суду з клопотанням про уточнення своєї правової позиції, що на його думку, має істотне значення для здійснення об`єктивного та неупередженого судового провадження, проте суд безпідставно відмовив йому прийняти документи до матеріалів провадження та розглянути це клопотання, тому повторний розгляд зазначеного клопотання має бути здійснений судом апеляційної інстанції;

- прохає скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді доповідача, доводи засудженого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, позицію прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги засудженого без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної станції встановлено, що суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення зазначив, що ОСОБА_6 є засудженим вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000р. за ст. 93 п. «б», «г», «з», ст.ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «б» «г», «з», який залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2001р., постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 22.10.2020р. вирок проведено у відповідність з КК України 2001р., виключено ч. 1 ст. 145 КК України, в іншій частині вирок залишено без змін.

При цьому суд першої інстанції, враховуючи положення ст.ст. 84,86 КПК України дійшов висновку, що ухвала Верховного Суду України від 16.01.2001р. не є доказом, тому відсутні правові підстави для визнання її недопустимим доказом.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що згідно положень глав 32, 33 Розділу V КПК України, він не наділений повноваженнями на скасування ухвал вищестоячих судів, визнання вироку таким, що втратив чинність, оскільки це не передбачено діючим законодавством.

Вирок суду, який є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним та обґрунтованим, складеним юридично грамотно з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

Наявність помилок та неточностей, допущених при формулюванні висновків у вироку, наведенні даних про особу обвинуваченого, викладенні резолютивної частини вироку, викликає необхідність усувати сумніви та протиріччя, що виникають у процесі виконання вироку, в порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України (в ред. 2012р.), при умові правильного визначення судом кола питань, які можуть бути вирішені у такому порядку.

Стаття 537 КПК України містить 14 питань, які вирішуються судом під час виконання вироків. Окремі роз`яснення щодо питань, пов`язаних з виконанням вироку містить постанова Пленуму ВСУ від 21.12.1990р. № 11 " Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків".

Відповідно до пункту 3 вказаної вище постанови судам слід мати на увазі, що в порядку, передбаченому ст.ст. 357, 359 КПК України (в ред. 1960р.) ст.ст. 537, 539 КПК України в (ред. 2012р.) суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть погіршення становища засудженого.

Відповідно до пункту 12 постанови не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого, звужують або розширюють обсяг обвинувачення, стосуються прогалин та недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що засуджений вироком Дніпровського апеляційного суду від 14.01.2000р. визнаний винуватий у тому, 21.11.1999р. він працюючи заступником начальника відділення карного розшуку П`ятихатського РВ УМВС України в Дніпропетровській області, маючи право на постійне насіння і зберігання закріпленої за ним табельної зброї - пістолета "Макарова" № НОМЕР_1 з двома магазинами, зарядженими бойовими патронами у кількості 16 штук, знаходився з особистих питань, не пов`язаних із службовою діяльністю, в селі Жовтому П`ятихатського району Дніпропетровської області, де в вечірній час на протязі кількох годин вживав разом з потерпілим ОСОБА_9 спиртні напої в належному потерпілому торгівельному кіоску "Експрес". Приблизно на початку першої години 22.11 1999р. засуджений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повертався на автомобілі належному потерпілому ОСОБА_9 під керуванням потерпілого ОСОБА_9 та разом з його дружиною ОСОБА_10 з с. Жовтого в місто П`ятихатки.

Після зупинки автомобіля потерпілим ОСОБА_9 за АДРЕСА_1 та виходу потерпілого ОСОБА_9 з автомобіля через свої потреби, засуджений, не виходячи з автомобіля, пересів на місце водія, та незважаючи на заперечення дружини потерпілого ОСОБА_9 , став запускати двигун. В цей час потерпілий ОСОБА_9 повернувся до автомобіля, та оскільки засуджений не хотів уступити йому місця водія, потерпілий був змушений відсунути його на місце пасажира. У відповідь на це приблизно о 00:20хв. 22.11.1999р. засуджений, грубо порушуючи громадський порядок, виражаючи явну неповагу до суспільства, з хуліганських мотивів до подружжя ОСОБА_11 , вийняв з кишені свій пістолет та вистрілив з нього в голову сидячого поруч потерпілого ОСОБА_9 , від чого той через короткий проміжок часу помер на місці події від крововиливу і роздроблення стволових структур головного мозку.

Після цього засуджений, ображаючи потерпілу ОСОБА_10 нецензурною лайкою, з метою її вбивства, направив на сидячу на задньому сидінні автомобіля потерпілу ОСОБА_10 пістолет, але не встиг зробити постріл з нього, оскільки потерпіла вискочила з автомобіля та побігла в бік від дороги. Засуджений, з метою доведення умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_10 до кінця, зробив в її напрямку не менше двох пострілів з пістолету, але не влучив в потерпілу ОСОБА_10 , яка скориставшись алкогольним сп`янінням засудженого та темрявою, встигла втекти і сховатись від засудженого.

Після цього засуджений витягнув труп потерпілого ОСОБА_9 з салону автомобіля, та скинув його вниз насипу узбіччя автодороги, після чого засуджений, застосовуючи пістолет, в тому числі пострілами з нього, умисно пошкодив корпус автомобіля, розбив лобове скло, скло дверей водія, пошкодив фари, передній бампер, щітки склоочищувача, антену, ліве зовнішнє дзеркало, заподіявши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 10530грн. 26коп.

Після вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_9 та замаху на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_10 , засуджений, озброєний пістолетом, із хуліганських мотивів, вийшов на проїзну частину автотраси Київ-Луганськ 371 км, зупинив автомобіль "BMW-320" під керуванням потерпілого ОСОБА_12 в якому також знаходилась потерпіла ОСОБА_13 , та зажадав від потерпілого ОСОБА_12 відбуксирувати автомобіль потерпілого ОСОБА_9 до міста Олександрія Кіровоградської області, та після відмови потерпілого ОСОБА_12 виконати його вимоги, та його пропозиції довезти засудженого до найближчого населеного пункту, засуджений, грубо порушуючи громадський порядок, виявляючи явну неповагу до суспільства, ображаючи потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нецензурною лайкою, став перешкоджати потерпілому ОСОБА_12 сісти за кермо автомобіля, став відштовхувати його руками і тулубом від автомобіля, робити спроби вийняти ключі із замка запалювання.

Проте потерпілому ОСОБА_12 вдалося відштовхнути засудженого від автомобіля, сісти за кермо та запустити двигун. При цьому засуджений приблизно о 00:35год 22.11.1999р., знаходячись поряд з автомобілем, розуміючи, що потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 можуть уїхати, з метою їх умисного вбивства з хуліганських мотивів, зробив із наявної у нього табельної зброї через відкрите скло автомобіля з боку водія не менше п`яти пострілів у потерпілих, продовжуючи стріляти по автомобілю, в якому знаходились потерпілі, коли потерпілий ОСОБА_12 , включив задню передачу та почав від`їжджати. Так потерпілий ОСОБА_12 від`їхав від місця нападу на відстань 180м, зупинив автомобіль, оскільки йому були заподіяні вогнепальні поранення в ділянки плечей лівої лопатки, на лівій боковій поверхні грудної клітини з пораненням серця, внаслідок чого настала його смерть.

Пострілами з пістолета було поранено і потерпілу ОСОБА_13 , яка дістала проникаюче вогнепальне поранення брюшної стінки з пошкодженням підвздошної кишки. Після цього засуджений підбіг до зупиненого автомобіля, переконався, що потерпілий ОСОБА_12 вбитий, потерпіла ОСОБА_13 поранена, та погрожуючи її пістолетом, зажадав відчинити двері автомобіля, та щоб перешкодити потерпілій ОСОБА_13 втекти, вийняв ключ із замка запалювання автомобіля, витяг труп потерпілого ОСОБА_12 з автомобіля, скинув його униз насипу узбіччя дороги. В цей час потерпіла ОСОБА_13 , реально побоючись розправи над собою з боку засудженого, з метою захисту, взяла в автомобілі кухонний ніж та почала бити ножем засудженого в різні ділянки тіла. В свою чергу засуджений, продовжуючи чинити дії, спрямовані на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_13 , повалив її на землю, намагався задушити її руками, хотів використати зброю, проте йому не вдалося вбити потерпілу ОСОБА_13 , оскільки вона вчинила активний опір засудженому, заволоділа його зброєю та викинула її в бік, після чого зупинила вантажний автомобіль, та водії зазначеного автомобіля знешкодили та затримали засудженого.

Крім того під час умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 і замаху на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_13 засуджений умисно, із застосуванням вогнепальної зброї пошкодив кузов автомобіля "BMW 320", розбив скло дверей водія, пошкодив двері, спинку сидіння в автомобілі, чим заподіяв власнику автомобіля ОСОБА_14 значну матеріальну шкоду у розмірі 8561грн.32коп.

Дії обвинуваченого кваліфіковано за ст. 93 п."б", "г", "з", ст.ст. 17 ч. 2, 93 п.п. "г","з" та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2001р. вирок щодо засудженого залишений без змін, набрав законної сили, та на підставі зазначеного вироку засуджений був направлений відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі до державної установи " Вінницька установа виконання покарань №1".

На підставі ст. 90 КВК України, ч. 1 п.п. 12 ст. 537 КПК України ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 20.04.2023р. засуджений тимчасово залишений в ДУ "Криворізька установа виконання покарань № 3" до розгляду його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку суду щодо нього, та продовжує знаходитись в цій установі до теперішнього часу.

02.10.2023р. засуджений звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з КК України в порядку ст. 537 КПК України, в якому прохав привести вирок у відповідність з КК України шляхом усунення сумнівів та протиріч, які виникли під час його виконання, а саме:

- визнати ухвалу Верховного Суду України від 16.01.2001р., на його думку, постановлену з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод недопустимим доказом, оскільки судовий процес у Верховному Суді України відбувався за відсутності засудженого та його захисника, скасувати зазначене судове рішення, ухвалу Верховного Суду України та вирок суду щодо нього визнати такими, що втратили чинність, та звільнити засудженого від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього вироку.

Таким чином, засуджений при зверненні до суду першої інстанції з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з КК України в порядку ст. 537 КПК України зазначив питання, яке зачіпає суть вироку щодо нього, а саме визнання вироку та ухвали Верховного Суду України такими, що втратили чинність з підстав визнання ухвали Верховного Суду України недопустимим доказом.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення клопотання засудженого про приведення вироку щодо нього у відповідність з КК України в порядку ст. 537 КПК України.

Висновки суду першої інстанції про те, що ухвала Верховного Суду України від 16.01.2001р. не є доказом в кримінальному провадженні в розумінні положення ст.ст. 84,86 КПК України, та що суд першої інстанції не наділений повноваженнями її скасування, є правильними за таких підстав.

Параграфи 3,4,5 глави 4 " Докази і доказування" діючого КПК України визначили чіткий перелік доказів у кримінальному провадженні, серед яких відсутнє судове рішення суду будь якої ланки.

Відповідно до положень ст. 33 КПК України кримінальне провадження у першій інстанції здійснюють місцеві - міські, районні, районні у містах суди, Вищий антикорупційний суд, в апеляційній інстанції - відповідні апеляційні суди, Апеляційна палата Вищого Антикорупційного суду, в касаційній інстанції - Верховний Суд.

Кожна вказана вище судова інстанція - суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції, є вищестоящим судом відносно судової інстанції, що раніше постановила судове рішення.

Суд апеляційної інстанції є вищестоящим відносно суду першої інстанції, суд касаційної інстанції є вищим відносно суду апеляційної інстанції. Верховний Суд є найвищим судовим органом у системі загальної юрисдикції в Україні.

Відповідно положень статті 442 КПК України рішення суду касаційної інстанції є остаточним та оскарженню не підлягають.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судове засідання в суді першої інстанції було проведено в залі суду за участі засудженого, його захисника ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_15 , запис здійснювався на цифровий носій за допомогою системи технічної фіксації судових процесів "Акорд" відповідно до ст. 537 КПК України.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги засудженого, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, постановленим з істотним порушенням КПК України, судове провадження неповним, є проведеним з порушенням вимог ст. 2, ч. 1 ст. 7, ч. 5 ст. 9, , ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 21, ст. 22, ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 26 КПК України, п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, рішення ЄСПЛ від 19.04.1993р. у справі «Краска проти Швейцарії», рішень Конституційного суду України № 3рп від 02.11.2004р., від 30.01.2003р., № 2/3-рп (2003р.), від 23.11.2017р. № 21/1-р/2017, ч.1 ст. 8, ч.1 ст. 55, ч. 1 ст.124 Конституції України, не відповідає критеріям об`єктивності, обґрунтованості та справедливості вчиненого правосуддя та підлягає безумовному скасуванню, не мають під собою підґрунтя та не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги засудженого про те, що судом першої інстанції було відмовлено у оголошенні його клопотання у повному обсязі, він позбавлений можливості надати суду докази на підтвердження своєї правової позиції та відстоювання перед судом їх переконливості, обмежено його процесуальне право доступу до правосуддя та його право на справедливий судовий розгляд справи, всебічно, повно та об`єктивно не досліджено та не оцінено всі обставини кримінального провадження, що він до початку судового розгляду звернувся до суду з клопотанням про уточнення своєї правової позиції, що на його думку, має істотне значення для здійснення об`єктивного та неупередженого судового провадження, проте суд безпідставно відмовив йому прийняти документи до матеріалів провадження та розглянути це клопотання, тому повторний розгляд зазначеного клопотання має бути здійснений судом апеляційної інстанції, то вони також є неслушними, оскільки судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання засудженого у повному обсязі, оскільки обставини, які прохав з`ясувати засуджений, не мають значення для вирішення всіх обставин його клопотання про приведення вироку щодо нього у відповідність з КК України в порядку ст. 537 КПК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції відсутні.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2024р., якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2024р., якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, набирає законної сили після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді