ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2040/24 Справа № 187/510/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000399 від 26 грудня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Єлизаветівці Петриківського району Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_8 обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені вироком суду першої інстанції.

ОСОБА_7 25 грудня 2023 року близько 16 години 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (виявлений етиловий спирт у концентрації 1,70 %о - в крові та 2,96 %о - в сечі), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним автомобілем «Ford Focus» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , належить ОСОБА_11 , рухався по засніженому рихлим снігом асфальтобетонному покриттю проїзної частини автодороги С - 041206, що проходить по території Петриківської ОТГ Дніпровського району Дніпропетровської області, за межами населеного пункту, рухаючись з боку м. Кам`янське в напрямку с. Іванівка, перевозячи на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_10 , на задньому пасажирському сидінні справа ОСОБА_12 та зліва ОСОБА_13 .

У ході подальшого руху в цих же умовах, 25 грудня 2023 року о 16 годині 30 хвилин, поблизу мосту через річку, яка проходить повз АДРЕСА_3 , водій ОСОБА_7 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати вимоги Правил порожнього руху України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, не урахувавши дорожню обстановку, рухаючись зі швидкістю приблизно 70 км/год, внаслідок чого, втратив контроль над керуванням транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу для руху в некерованому стані продовжив рух, де лівою задньою боковою частиною зіткнувся з передньою (більш лівою) частиною вантажного автомобіля «МАN ТGХ 18.440» реєстраційний номер НОМЕР_3 в зчепленні із спеціалізованим напівпричепом марки «ВАRТОLЕТТІ 2 F111Е» реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався у зустрічному напрямку.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху, в яких вказано:

п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі»;

п. 2.9: «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 12.1: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажиру ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: сполучена тупа травма тіла (синець на зовнішній поверхні правого плеча в нижній третині, синець на внутрішній поверхні лівого колінного суглоба, синець на передній поверхні правої гомілки в верхній третині з переходом на середню третину з садном на його фоні, три розриви лівої легені по задній поверхні, розрив правої долі печінки, розрив ложа жовчного міхура, переломи по середнє-пахвинній лінії справа 2-10 ребра, зліва по середнє-пахвинній лінії 3-8 ребра, по лопатковій лінії зліва 4-8 ребра, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, по ознаці небезпеки для життя.

Смерть ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2, настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13:30 годині в КНП КАЇР «МЛШМД», від сполученої тупої травми тіла, яка ускладнилася травматичним шоком, що підтверджується морфологічно (три розриви лівої легені по задній поверхні, розрив правої долі печінки, розрив ложа жовчного міхура, переломи по середнє-пахвинній лінії справа 2-10 ребра, зліва по середнє-пахвинній лінії 3-8 ребра, по лопатковій лінії зліва 4-8 ребра, синець на зовнішній поверхні правого плеча в нижній третині, синець на внутрішній поверхні лівого колінного суглоба, синець на передній поверхні правої гомілки у верхній третині з переходом на середню третину з садном на його фоні) та даними гістологічного дослідження. Встановлена тупа травма тіла перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286-1 КК, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили смерть потерпілого.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК та із застосуванням вимог ст. 69 КК призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років, в іншій частині вирок залишити без змін.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, визначив як обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, але не врахував тяжкість наслідків скоєного злочину - спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що призвели до її смерті. Також суд не врахував, що злочин скоєний у стані алкогольного сп`яніння. Обставини, на які посилається суд, стосуються особи обвинуваченого і не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не дають підстав для застосування ст. 69 КК, а думка потерпілого при призначенні покарання не є вирішальною.

Вважає, що суд першої інстанції не навів у вироку переконливих мотивів свого рішення щодо застосування до обвинуваченого положення ст. 69 КК при призначенні покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений зазначає про обґрунтованість та законність вироку суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а в задоволенні скарги відмовити. Обвинувачений вважає, що суд повністю об`єктивно врахував усі обставини справи, його особу, він є одруженим, має на утриманні двох своїх неповнолітніх дітей та двох неповнолітніх дітей його дружини, які проживають разом з ними, до кримінальної відповідальності не притягався, повністю визнає свою вину у вчиненому злочині, щиро розкаюється, постійно робив усе можливе, щоб справа була розглянута ретельно та в найкоротші строки і щоб потерпілому була відшкодована, спричинена його діями, матеріальна і моральна шкода. Він також усвідомлює, що найціннішим є життя людини і ніякими матеріальними цінностями неможливо замінити чи применшити страждання, які відчувають рідні та близькі загиблої, тому глибоко співчуває тяжкому горю її сім`ї. Крім того, обвинувачений посилається на наявність судової практики розгляду справ даної категорії апеляційним судом щодо можливості застосування статті 69 КК та призначення покарання у виді обмеження волі при аналогічних його справі обставинах, тому вважає, що рішення суду першої інстанції є законним.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років, в іншій частині вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали її безпідставною, а вирок суду законним та обґрунтованим, просили залишити скаргу без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій не оскаржуються прокурором в апеляційній скарзі, визнавались обвинуваченим в суді першої інстанції, у зв`язку з чим судовий розгляд проведений за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а тому відповідно до ч. 2 ст. 394, ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому та про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими, а висновок суду про можливість призначити більш м`який вид основного покарання у виді обмеження волі, не передбаченого санкцією ч. 3 ст.286-1 КК із застосуванням ст. 69 КК, таким, що не ґрунтується на засадах призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК та не відповідає вимогам ст. 69 КК.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Як слідує з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування зазначених вище положень закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, при визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання суд, врахувавши дані про особу обвинуваченого, усвідомлення ним суспільної небезпечності своїх дій, щире каяття та визнання ним вини, факт примирення з потерпілим, відшкодування йому спричиненої шкоди, прохання потерпілого призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов висновку, що ці обставини є такими, що істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченим, тому у даному конкретному випадку призначення останньому основного покарання у виді позбавлення волі навіть на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК, є занадто суворим. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про можливість перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санції ч. 3 ст. 286-1 КК із застосуванням ст. 69 КК, а саме у виді обмеження волі на строк 5 років, що буде справедливим і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, зважаючи на таке.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Вказані вище висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, зокрема, викладені в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 606/1059/22.

На переконання апеляційного суду, приймаючи рішення про можливість застосування норми ст. 69 КК при призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції формально послався у вироку та не надав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, даним про особу обвинуваченого та іншим фактичним обставинам даного кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції, визнавши щире каяття, добровільне відшкодування завданих злочином шкоди як обставини, що пом`якшують покарання, а також усвідомлення обвинуваченим суспільної небезпечності своїх дій, визнання ним вини, виявлення щирого жалю з приводу вчиненого, відсутність претензій з боку потерпілого, не обґрунтував того, як ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння, наслідком якого є заподіяння шкоди життю та здоров`ю особи, що призвело до настання її смерті та безпідставно застосував норму, передбачену ст. 69 КК, при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Більш того, не надав суд у своєму рішенні оцінки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке хоча і є необережним, проте є тяжким злочином, а також фактичним обставинам справи, а саме те, що ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керував транспортним засобом, не зважаючи на дорожню обстановку та погодні умови (засніжене рихлим снігом асфальтобетонне покриття проїзної частини автодороги), взявши трьох пасажирів, керував транспортним засобом, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя і тих осіб, які перебували з ним в автомобілі, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив Правила дорожнього руху, допустив ДТП, в результаті якого один з пасажирів отримав тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до незворотних наслідків - його смерті.

Злочин, передбачений ст. 286-1 КК посягає переважно на публічні правовідносини, які регулюють зокрема безпеку дорожнього руху і охороняє всіх його учасників від протиправних посягань, тому додатковим обов`язковим об`єктом цього злочину є життя та здоров`я людини. У зв`язку з чим є слушними доводи прокурора, що думка потерпілого щодо виду і розміру покарання не може бути вирішальною у цій справі.

Така ж правова позиція сформульована в сталій судовій практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладена зокрема у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 165/2070/17, згідно з якою думка потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання сама по собі не може бути вирішальною, оскільки це відноситься до дискреційних повноважень суду.

Апеляційний суд хоча і зважає на позицію потерпілого, який не має жодних претензій до обвинуваченого, цивільний позов не подавав і завдана йому шкода відшкодована та просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, проте, з огляду на вищевикладене та те, що дане кримінальне правопорушення відноситься до злочинів проти безпеки руху, яке ОСОБА_7 вчинив внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху, що призвело до тяжких незворотних наслідків у виді смерті потерпілого, які є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Тому вказана обставина і думка потерпілого у цій справі не є вирішальною при призначенні покарання та не може бути достатньою підставою для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК.

Той факт, що обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, також не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК, не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, враховуючи тяжкість злочину та особу винного, який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, одружений та має на утриманні неповнолітніх дітей, має місце реєстрації та постійне місце проживання, характеризується за місцем проживання задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його відношення до вчиненого, думку потерпілого щодо покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання, таких як щире каяття, добровільне відшкодування обвинуваченим шкоди і відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вважає, що покарання у виді позбавлення волі на строк у мінімальному розмірі, передбаченому для такого виду покарання санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначити обвинуваченому основного покарання у виді 5 років позбавлення волі є обґрунтованими.

Водночас апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК, оскільки обвинувачений раніше притягався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, даний злочин вчинив внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння, наражаючи на небезпеку оточуючих осіб та учасників дорожнього руху. І призначене додаткове покарання в подальшому сприятиме виправленню обвинуваченого в частині суворого дотримання Правил дорожнього руху.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в застосуванні закону, який не підлягає застосуванню та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 з ухваленням нового вироку в цій частині.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 420, 421 КПК, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 рокустосовно ОСОБА_7 за частиною 3 статті 286-1Кримінального кодексу України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 10 (десять) років.

Початок строку основного покарання рахувати ОСОБА_7 з дня його фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст вироку вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4