Справа № 442/4242/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/903/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, не одруженого, з загальною середньою освітою, не працюючого, невійськовозобов`язаного, позапартійного, раніше судимого: вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.02.2018 року за ч.2 ст. 186, ч.4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7років 2 місяці , та звільненому у зв`язку з відбуттям покарання 26.01.2024 року обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі статті 75 КК України звільнено його від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 / трьох / років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, відповідно до статті 76 КК України: періодично прибувати для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання цивільних позовів, речових доказів та арештованого майна.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , 11 березня 2024 року приблизно о 17 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , шляхом віджиму вікна металевою арматурою, проник у житловий будинок за вказаною адресою, який належить на праві користування ОСОБА_10 , де побачив належні йому речі, які умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, вирішив викрасти.

Реалізуючи свій протиправний намір, ОСОБА_7 в цей же час, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, передбачаючи шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно повторно таємно викрав із кімнати житлового будинку речі: зварювальний апарат інверторний марки « TEKHMANN» моделі TWI-355, TB з S/N:005тоспр-02.21-0000213, вартістю 5200 грн., зварювальний апарат інверторний марки « TEKHMANN» моделі TWI-280 DS/n 006ТОСПР-07.21-0000707, вартістю 3995 грн., INVERTER марки «FCHAO» моделі AC 2 output 4000 W сірого кольору, вартістю 10400 грн., INVERTER марки «ENRISE» з іменуванням SINE INVERTER чорного кольору 1500 W в кількості 2 шт., вартістю 13500 грн. кожна, циркулярний нанос марки «SHIMGE» модель XPS26-6-18ОВ N/о 745, вартістю 2249 грн., циркулярний нанос марки « SHIMGE» модель XPS25-6-18ОВ N/о 747, вартістю 2249 грн., газова плита марки « HAPPY HOME» модель BDZ-155-А, вартістю 1385 грн., блютуз колонки марки « xbodo» моделі Х8 Plus,80 W, чорно синього кольору, вартістю 3249.66 грн., міні болгарка марки « Hilda» 12 v, чорно-синього кольору, вартістю 836.66 грн., павербанк марки « Teclast» Pro 30000 mAh, білого кольору, вартістю 1593.36 грн., які викинув через вікно із будинку, взявши із собою 2 пакети, які знаходились у вказаному домоволодіння та не становлять матеріальної цінності, поскладавши викрадені речі у них, попрямував у невідомому напрямку, тим самим викрав чуже майно та розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 58 157 гривень 68 копійок.

Не погоджуючись із оскарженим вироком, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржений вирок скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, в тому числі тяжких, знову, з корисливих мотивів, через короткий термін після звільнення з місць позбавлення волі (1 місяць 14 днів), вчинив тяжкий злочин проти власності, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.

Зокрема, ОСОБА_7 раніше судимий вироком Трускавецького міського суду від 20.02.2017 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі; вироком Дрогобицького міськрайонного суду від 19.04.2017 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. З ст. 186 КК України до покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Дрогобицького міськрайонного суду від 07.02.2018 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 26.01.2024.

Отже, відбуття ОСОБА_7 тривалих термінів покарання у виді реального позбавлення волі, не запобігло вчиненню ним нового умисного тяжкого злочину проти власності, він не виявив бажання виправитися, а продовжив свою злочинну діяльність, відтак відсутні будь-які визначені ст. 75 КК України підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Окрім цього, суд врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання. Водночас щире каяття повинно ґрунтуватись на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, бажанні виправити ситуацію, що склалася. Неодноразове притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема і тяжких проти власності, вчинення ним нового тяжкого злочину проти власності через 1 місяць 14 днів після звільнення з місць позбавлення волі, свідчить про те, що належних висновків він не зробив, виправити ситуацію не бажає, а каяття ним висловлене з метою уникнення покарання.

На думку обвинувачення, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, застосування якої є допустимим тоді, коли висновок про виправлення обвинуваченого без відбування покарання зроблений виходячи із об`єктивних даних про тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи та не суперечить їм; вирок ухвалений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки належні і достатні мотиви та підстави застосування ст. 75 КК України не наведені, а покарання, призначене відповідно до положень цієї статті, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь головуючого, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 не дотримано в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглядалось судом першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ОСОБА_7 визнав винуватість, відтак суд першої інстанції обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі доказами, є обґрунтованим та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується і не може бути оскаржений.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу

Колегія суддів погоджується із думкою прокурора, що застосування положень ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_7 не сприятиме досягненню мети покарання, яка також полягає у запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань.

Відповідно до статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням даних про особу винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, просив його суворо не карати, ту обставину, що він перебуває на обліку у лікаря психіатра, приймає лікування, відшкодував заподіяну шкоду, шляхом повернення майна, що у свою чергу істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів вважає можливим застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.69 КК України, пом`якшивши покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, призначене судом першої інстанції, до 3 років позбавлення волі.

Таке покарання буде необхідне і достатнє для виправлення та запобігання вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 нових злочинів у даний час.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407, п.п. 3, 4 ч.1 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вироку разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання. У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

У решті вирок залишити без змін.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4