БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1072/24
Провадження № 1-кп/730/80/2024
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2024 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000082 від 10.05.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Борзна Борзнянського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, фактично проживаючого без реєстрації на території України за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22.11.2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням статті 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік, ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 березня 2018 року звільнення від відбування покарання з випробуванням скасовано та направлено засудженого для відбування покарання;

-вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17.04.2019 року за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 3 місяців позбавлення волі;

-вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.11.2019 року за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років 5 місяців позбавлення волі.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 , будучи неодноразово судимим за корисливі злочини, востаннє вироком Бахмацького районного суду від 14.11.2019 за ч. 3 ст. 185; ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 5 місяців позбавлення волі, на шлях виправлення не став та в період не знятої та не погашеної судимості вчинив новий злочин.

Так, 02.05.2024 року, ОСОБА_5 , перебуваючи в АДРЕСА_2 , прибув на територію домогосподарства АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_4

Зрозумівши, що за його діями ніхто не спостерігає, у ОСОБА_5 виник умисел на викрадення чужого майна (крадіжку), реалізуючи який, він шляхом розбиття скла вікна будинку проник до будинку, де з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, що введений на території України відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово був продовжений та діє на даний час, повторно вчинив крадіжку упаковки підгузків для дорослих «SUPER SENI PLUS XL extra Large 30 шт.», вартість якої складає 1146,75 грн., та бензопили марки «Штіль МС-180», вартість якої складає 3449,50 грн. У подальшому ОСОБА_5 покинув зазначене господарство та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_4 матеріальну шкоду на суму 4596,25 гривень.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу. Вартість та кількість викраденого майна не оспорює.

Так, обвинувачений указав, що дійсно викрав зазначене майно, викрадав шляхом проникнення до будинку через вікно. Викрав памперси та бензопилу. Викрадені речі хотів продати. Після викрадення речі приніс до себе додому. У подальшому памперси віддав сусідові ОСОБА_6 , а бензопилу продав, кому, не пам`ятає. Свою вину визнає у повному обсязі, але пробачення у потерпілої не просив. Зі слів слідчого, йому відомо, що вкрадені речі повернуто потерпілій, особисто їй нічого не відшкодовував, готовий нести покарання в межах своєї винуватості.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність, суду показала, що 02.05.2024 року було викрадено її майно з будинку, який їй належить після смерті батька. Дату вчинення злочину вона знає точно, оскільки в цей день були поминки (батько помер 24 числа, було 9 днів). Викрадення майна відбулося шляхом розбиття скла, при цьому обвинувачений зламав віконну раму та порвав тюль. Вдома було все перевернуто, розкидано. Дізналася, що злочин вчинив ОСОБА_5 , оскільки останній після викрадення речей памперси відніс сусіду, який прийшов до потерпілої та повернув їх назад. Сусід розповів, що саме ОСОБА_5 приніс йому ці памперси. Акцентувала увагу суду, що в цей же день ОСОБА_5 також викрав речі з іншого будинку, який належить ОСОБА_7 , про що вона також написала заяву у поліцію.

Суд звернув увагу на те, що потерпіла у судовому засіданні виглядала розгубленою, безпорадною, пояснювала, що у селі усі знають, що ОСОБА_5 є крадієм, але нічого з цим зробити не можуть. Після його звільнення з місць позбавлення волі кількість крадіжок виросла в рази, саме він лазить по хатах. Жодного каяття у обвинуваченого немає, він лише з усіх насміхається.

Коли в неї обвинувачений викрав речі, то він зламав раму та порвав тюль, вартість зіпсованих речей обвинувачений їй не відшкодував, перед нею не вибачився, не намагався все залагодити, коли її бачить, то «регоче їй в очі».

На думку потерпілої, обвинувачений має бути ув`язнений реально, оскільки він «замучив» усе село, не кається, відчуває, що йому нічого не буде, постійно перебуває у стані сп`яніння. Так думає усе село, взагалі у селі про обвинуваченого ніхто нічого доброго не скаже.

Додатково зазначила, що обвинувачений неофіційно працює, але одразу все пропиває. Їй дуже шкода матір обвинуваченого, яка є особою з інвалідністю, але виправити обвинуваченого вже неможливо. Також у матері є інші діти.

З урахування пояснень потерпілої, суд вважає, що датою вчинення злочину слід вважати 02.05.2024 року, оскільки потерпіла точно та впевнено вказала на події цього дня, а тому суд, з урахуванням уточнень учасників, конкретизує обвинувачення, яке було викладено прокурором, в частині дати, як невстановлена досудовим розслідуванням дата та час, в період з кінця квітня 2024 по 06.05.2024 року, що на думку суду, не є виходом за межі обвинувачення.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Потерпіла також не заперечувала проти порядку розгляду справи за ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки він повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, поєднану з проникненням у житло.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Однак, у цій справі суд не визнає обставини, що пом`якшують покарання, які зазначені в обвинувальному акті, як «добровільне відшкодування завданого збитку» та «щире каяття».

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 року у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Щире каяття - це не формальна вказівка, а відповідне ставлення до скоєного (ВС ККС, справа №523/4890/19 від 04.10.2022 р.)

Щире каяття насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки та бажанні виправити наслідки вчиненого (ВС/ККС у справі № 182/1539/19 від 23.12.2021);

Повне визнання вини ще не свідчить про щире каяття, адже каяття включає в себе щирий жаль щодо вчиненого злочину та осуд своєї поведінки (ВС/ККС у справі № 520/16394/16-к від 27.04.2021);

У даній справі обвинувачений не висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та не осудив своєї поведінки, перед потерпілою не вибачився ані на стадії досудового розслідування, ані в суді, свої дії останній пояснив тим, що йому соромно вибачатися.

Також, обвинувачений підтвердив показання потерпілої про те, що дійсно, він коли проникав у будинок, то зламав віконну раму, та порвав тюль, але нічого потерпілій не відшкодував.

З урахуванням поведінки обвинуваченого в судовому засіданні, суд вважає, що обвинувачений взагалі критично не оцінює свої дії, не здійснює осуд своєї поведінки. З поведінки обвинуваченого не вбачається дійсного, відвертого каяття. У судовому засіданні останній зазначає, що він визнає свою винуватість, шкодує, однак таке каяття носить механічний, вимушений характер та зазначається, на думку суду, лише для можливості мінімізувати покарання. Відшкодувати шкоду обвинувачений не намагався, оскільки викрадені речі були повернуті потерпілій виключно завдяки діям правоохоронних органів. Жодних доказів бажання виправити наслідки вчиненого обвинувачений не надав та такого, з його поведінки, не убачається.

А тому, на думку суду, така обставина носить лише формальний характер.

Також, добровільне відшкодування завданого збитку полягає у особистій компенсації вартості викраденого майна обвинуваченим потерпілій стороні (відшкодування іншої шкоди, завданої в процесі вчинення злочину), яку він здійснив під час досудового розслідування з власної ініціативи.

У даному випадку, майно потерпілій було повернуто виключно завдяки заходам, проведеним органами досудового розслідування, як пояснив сам обвинувачений, доля викраденого майна йому відома лише зі слів слідчого. Що стосується відшкодування інших збитків, то, як пояснив обвинувачений, такі він буде відшкодовувати після вироку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, але на території України не зареєстрований, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), позицію сторони обвинувачення та потерпілої, які наполягають на реальному позбавленні волі та просять не застосовувати іспитовий строк, відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

У цій справі судом також враховується те, що обвинувачений був неодноразово засуджений саме за вчинення корисливих злочинів, злочин вчинив у період непогашеної судимості, висновків не робить, байдуже ставиться до дотримання законодавства, легковажно розраховує на те, що після вчинених кримінальних правопорушень буде відсутнє відповідне покарання. До того ж, суд надавав йому шанс, який остання не використав для зміни свого життя.

Згідно наданої суду характеристики, обвинувачений веде замкнутий, скритий спосіб життя, друзів не має, односельці відгукуються про нього негативно.

Також, судом враховується, як характеристика обвинуваченого, що у межах інших кримінальних правопорушень останній перебував у розшуку. Також, у процесі виконання вироку суду було задоволене подання Борзнянського РС з питань пробації, скасовано засудженому звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлено останнього для відбування призначеного вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 листопада 2017 року покарання. Як зазначено в ухвалі суду щодо скасування звільнення, засуджений ОСОБА_5 до органу з питань пробації для постановки на облік не прибув, на неодноразові виклики не з`явився, в поясненні від 24.01.2018р. ОСОБА_8 пояснив, що місце перебування його брата ОСОБА_5 невідоме й останній в с. Оленівка відсутній; проведеними першочерговими розшуковими заходами встановити місцезнаходження засудженого не вдалося.

З урахування вчинених злочинів, особи обвинуваченого та його поведінки після вчинення злочинних дій, суд переконаний, що останній на шлях виправлення не стає.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення обвинуваченого необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, проте, з урахуванням думки прокурора, потерпілої та обставин справи, у мінімальній межі санкції статті.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст. 69 КК України, чи застосування ст. 75 КК України, враховуючи перелічені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, суд не знаходить.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.ст. 122, 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся, однак потерпілій роз`яснено її право на звернення до суду у порядку цивільного судочинства.

У цій справі щодо обвинуваченого ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 14.08.2024 року застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Вказаний запобіжний захід має залишитися без зміни, оскільки підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Арешт майна, у кримінальному провадженні не накладався.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання у ході виконання даного вироку після набрання ним законної сили.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому у виді особистого зобов`язання залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз: 1514,56 грн. на проведення судової товарознавчої експертизи (висновок експерта № 514/24-24 від 17.05.2024), 3407,76 грн. на проведення судової трасологічної експертизи (висновок експерта № СЕ-19/125-24/6557-Д від 24.05.2024) та 1135,92 грн. на проведення судової товарознавчої експертизи (висновок експерта № 590/24-24 від 07.06.2024).

Речові докази по справі памперси для дорослих «SUPER SENI PLUS XL extra Large 30 шт.», бензопилу марки «Штіль МС-180», які передані потерпілій на зберігання, залишити їй за належністю.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1