Номер провадження: 11-кп/813/2206/24
Справа № 523/1162/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000972, внесеному до ЄРДР 05.10.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, маючого середню освіту, одруженого, має на утриманні 3-х неповнолітніх дітей, працює водієм ПСП «Щедрий лан», ВПО, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судим,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки , із покладенням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 04.10.2022 року, приблизно о 18:12 годині, керуючи технічно справним спеціалізованим вантажним сідловим тягачем марки « МАN F 2000», реєстраційний номером НОМЕР_1 , з спеціалізованим напівпричепом марки «ППТЦ 99983», реєстраційний номером НОМЕР_2 , рухався у світлий час доби по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Чорноморського Козацтва в Суворовському районі м. Одеси, з боку пров. 1-го Солонцюватого в напрямку пров. Солонцюватого, де організований односторонній, трьохрядний рух, у другій від правого краю смузі свого напрямку руху, та діючи необережно, у порушення вимог п.п. 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, наближаючись до будинку АДРЕСА_2 , будучи не уважним, не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу, безпечно керувати ним, маючи об`єктивну можливість бачити автомобіль марки «Реugeot 307», реєстраційний номером НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався у попутному напрямку відносно напрямку руху ОСОБА_7 в першій смузі від правого краю свого напрямку руху, ОСОБА_7 , виконуючи маневр перестроювання в крайню праву смугу, не надав дорогу вищевказаному транспортному засобу, що призвело до зіткнення керованого ним транспортного засобу з вказаним автомобілем «Реugeot 307», а саме правим бортом попереду спеціалізованого вантажного сідлового тягача марки «МАN F 2000» з лівим бортом позаду автомобіля «Реugeot 307».

В умовах даної події, водій спеціалізованого вантажного сідлового тягача марки «МАN F 2000» ОСОБА_7 , мав бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час перестроювання повинен дати дорогу транспортному засобу, що рухався у попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися, тобто він повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, виконуючи які, він мав технічну можливість запобігти настанню даної дорожньо-транспортної події, а тому його кримінальні протиправні недбалі дії, які не відповідали вимогам зазначених пунктів Правил дорожнього руху, у даному випадку, створювали необхідні і достатні умови для настання дорожньо-транспортної події і перебували з ними у причинному зв`язку.

У результаті даної дорожньо-транспортної події, водію автомобіля «Реugeot 307» ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду у частині додаткового покарання є незаконним та необґрунтованим, виходячи з наступного:

- призначене додаткове покарання позбавляє сім`ю обвинуваченого засобів для існування, оскільки, це єдиний спосіб заробітку, тому суд мав можливість застосувати положення ст. 69 КК України до додаткового покарання;

- судом при призначені покарання не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; показання потерпілого; особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, добре характеризується, є тимчасово переміщеною особою, житло якого постраждало внаслідок бойових дій;

На підставі наведеного, обвинувачений просить вирок змінити в частині додаткового покарання та призначити покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Позиції учасників судового розгляду

Потерпілий про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином та надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку обвинуваченого та прокурора, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останнього.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необґрунтованого призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 1 ст. 65 КК України встановлено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані із застосуванням до неї покарання. При цьому держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Не зважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям - покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки та вважав за можливе застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції в повній мірі урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься згідно ст.12 КК України до категорії злочинів середньої тяжкості, його високий ступінь суспільної небезпеки та наслідки для потерпілого; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні 3-х неповнолітніх дітей, офіційно працевлаштований, добре характеризується за місцем роботи, є тимчасово переміщеною особою; фактичні обставини справи відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, не відшкодовування збитків потерпілому, заперечення вини, відсутність щирого каяття щодо вчиненого.

З огляду на вищезазначене, доводи апеляційної скарги про незастосування судом індивідуального підходу при застосуванні додаткового покарання на увагу не заслуговують.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_7 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Доводи обвинуваченого про те, що право керування транспортними засобами для нього є критично важливим та єдиним джерелом заробітку, не можуть бути взяті до уваги, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є критично важливою.

Підстав для застосування ст.ст. 69 КК України до обвинуваченого суд не вбачає з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 69 КК на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції частини 1 статті 286 КК, особу не може бути звільнено від передбаченого нею обов`язкового додаткового покарання на підставі положень частини 2 статті 69 зазначеного Кодексу.

Така позиція узгоджується зі сталою практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова від 18 квітня 2024 року по справі № 756/9214/22 провадження № 51-7103км23; постанова від 06 вересня 2023 року по справі № 751/5198/22, провадження № 51-3251км23; постанова від 31.07.2024 по справі № 185/11807/23, провадження № 51-1754км24).

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає порушень місцевим судом кримінального закону при призначенні ОСОБА_7 обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000972, внесеному до ЄРДР 05.10.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4