У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

за участю захисника: ОСОБА_6 ,

засужденого: ОСОБА_7 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироків Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року, ухвал суду від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року у відповідність з кримінальним кодексом України та звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, обмежившись фактичним відбуттям строку покарання,-

В С Т А Н О В И Л А :

До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироків Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року, ухвал суду від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року у відповідність з кримінальним кодексом України та звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, обмежившись фактичним відбуттям строку покарання, в порядку ст. 537 КПК України з тих підстав, що вказаними вироками він був засуджений за ст.93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі із урахуванням змін до діючого кримінального законодавства України. Просить провести вироки та ухвали суду у відповідність з КК України, шляхом застосування правових положень ч.1 ст.25 КК України (1960 року) та звільнити його від відбуття довічного позбавлення волі, обмежившись фактичним відбуття ним строку покарання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини зазначенні у клопотанні.

В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_7 ОСОБА_6 підтримала клопотання свого підзахисного та просила його задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки воно є безпідставним та не відповідає чинному законодавству, законні підстави для звільнення засудженого від відбуття довічного позбавлення волі, обмежившись фактичним відбуття ним строку покарання, відсутні.

Суд, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_7 , матеріали справи, вислухавши позиції учасників судового розгляду, дійшов наступних висновків.

Пунктом 14 ч.1 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 п.1 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, за місцем виконання вироку, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.90 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків" у порядку, передбаченому ст.411 КПК України (1003-05), суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків: про застосування акта амністії, якщо його застосування є обов`язковим і суд при постановленні вироку не обговорював цього питання;про звільнення з-під варти особи, засудженої умовно чи до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або із застосуванням до неї ст.46-1 КК України (2001-05), якщо підсудний був під вартою і суд не вирішив питання про зміну запобіжного заходу; про скасування запобіжного заходу, якщо при виправданні підсудного чи засудженні його зі звільненням від покарання суд у вироку не вказав про його скасування;про зарахування попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання, якщо таке зарахування не проведено судом або допущено неточність при його обчисленні;про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані; про застосування відстрочки виконання вироку не тільки щодо основного, але й щодо додаткового покарання, якщо рішення суду про застосування ст.46-1 КК України неконкретизоване; про виключення з акта опису майна, на яке за законом не допускається звернення стягнення, якщо у вироку не вирішено питання про це майно; про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду;про визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань; про оплату праці захисника; про долю неповнолітніх дітей засудженого, які залишилися без догляду, і передачу їх для піклування установам, родичам або іншим особам, якщо у вироку нема такого рішення;про уточнення посади чи виду діяльності, якщо при призначенні покарання (основного або додаткового) у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю допущено неточні, неконкретні формулювання;про призначення громадського вихователя неповнолітньому в разі його умовного засудження або застосування до нього міри покарання, не пов`язаної з позбавленням волі, або відстрочки виконання вироку відповідно до ст.46-1 КК України;про усунення неточностей, допущених у вироку при написанні прізвища, імені, по батькові чи інших біографічних даних засудженого, а також описок та арифметичних помилок, коли вони очевидні і виправлення їх не стосується суті вироку і не тягне погіршення становища засудженого.

Згідно з ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Згідно з ч.1 ст.533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року ОСОБА_7 засуджений за ст.ст. 193 ч. 3, 222 ч. 1, 17-140 ч.2, 140 ч.2, 19,17, 142 ч.2, 142 ч.3, 93 п.п. «а,г,з», 42 КК України до смертної кари розстрілу, з конфіскацією особливого майна. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27.05.1997 року вирок змінено, «вважати засудженим за ст.ст. 222 ч.1, 93 п.п. «а,г», 142 ч.3, 193 ч.3 КК України, 17-140 ч.2, 140 ч.2 КК України (епізод від 10.03.1995 та від 12.04.1995 року) вирок відмінити, справу направити на новий судовий розгляд. 30.12.1998 року Дніпропетровським обласним судом ОСОБА_7 засуджений за ст.ст. 93 п «з», 17-140 ч.2, 140 ч.2, 42 ч.1,3 КК України ( в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу, з конфіскацією особистого майна. Ухвалою Верховного Суду України від 09.03.1999 року вирок залишено без змін. Ухвалами Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 та від 06.11.2000 призначене ОСОБА_7 покарання у виді смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна, замінено на довічне позбавлення волі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 березня 2018 року на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання, призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 30.12.1998, зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення в період з 17.04.1995 по 09.03.1999 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вищевказаним вироком суду.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999р. положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 N 1483-III КК України 1960 року доповнено статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Згідно рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

Конституційним Судом України зазначено, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України від 22.02.2000 N 1483-III, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин. Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом України 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № N 1483-III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище засудженого.Тому ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_7 був змінений відповідно до вимог Закону, визначене покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.

Також, слід звернути увагу, що засуджений ОСОБА_7 в своєму клопотанні фактично просить суд переглянути законність призначеного йому покарання за вищевказаним вироком суду, що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.Проте, така вимога засудженого не може бути задоволена, з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання, не змінюючи при цьому зміст та суть вироку.

Крім того належить звернути увагу, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 Міністерством юстиції розроблено та 18.10.2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06.11.2022 року.

Відповідно до ч. ч. 1,5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690 від 18.10.2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690 від 18.10.2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

За таких обставин, наразі на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а не на звільнення засуджених до довічного позбавлення волі від відбування покарання після відбуття 25 років позбавлення волі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, за відсутністю правових підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироків Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року, ухвал суду від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року у відповідність з кримінальним кодексом України та звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, обмежившись фактичним відбуттям строку покарання, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволені клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироків Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року, ухвал суду від 27.07.2000 року, від 06.11.2000 року у відповідність з кримінальним кодексом України та звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, обмежившись фактичним відбуттям строку покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3