КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом, робочим місцем захисника ОСОБА_6 та ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)», кримінальне провадження № 0002478 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сухоліси Білоцерківського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 16.11.2011 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки;

- 25.07.2014 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 198, ст.ст. 70, 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 15.08.2016 за ухвалою Березанського міського суду Київської області від 05.08.2016 на підставі Закону України «Про амністію за 2014 рік»;

- 04.10.2018 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2020 на підставі ст. 82 КК України невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі, замінено на 6 місяців арешту;

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2016/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1

- 07.11.2022 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 за даним вироком призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за цим вироком та за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2022, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

У відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу постановлено виконувати самостійно.

Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину - залишено без розгляду.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України за №64/2022 від 24.02.2022, о 05 годині 30 хвилин на території України введено воєнний стан строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України за №133/2022 від 14.03.2022, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №422102-IX» - продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Крім цього, відповідно до Указу Президента України за №259/2022 від 18.04.2022 на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ» - продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Разом з цим, відповідно до Указу Президента України за №341/2022 від 17.05.2022 на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №і 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указами від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, та від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ), продовжній строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Водночас, Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 №22500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Проте, 03.10.2022 приблизно о 16 год. ОСОБА_7 , проходячи повз зупинку громадського транспорту «Вокзальна» по бульвару Олександрійському, 44/2 в м. Біла Церква Київської області, на парапеті побачив жіночу сумку чорного кольору та в цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на крадіжку вказаної сумки.

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що його дії залишаються непоміченими сторонніми особами, шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку жіночої сумки чорного кольору «Магу Кау», вартістю 478 грн. 13 коп., в якій знаходилися помада для губ марки «Магу Кау» 3,6 г, вартістю 366 грн., блиск для губ марки «Магу Кау» 3,9 г, вартістю 353 грн. 33 коп., мобільний телефон марки «Nomi», чорного кольору, вартістю 493 грн. 33 коп., та гаманець «Магу Кау» фіолетового кольору, вартістю 159 грн. 87 коп., із грошовими коштами в розмірі 1 000 гривень, що належать потерпілій ОСОБА_9 .

Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 2850 грн. 66 коп.

Крім цього, 03.10.2022 приблизно о 16 год. ОСОБА_7 , проходячи повз зупинку громадського транспорту «Вокзальна» по бульвару Олександрійському, 44/2 в м. Біла Церква Київської області, на парапеті побачив жіночу сумку чорного кольору, в якій знаходилися банківські платіжні картки, що видані на ім`я ОСОБА_9 , що в силу вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст. ст. 1, 34, 38 Закону України «Про платіжні послуги» є офіційними документами. Отже, в зазначений час у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення офіційного документа, а саме вищевказаних банківських платіжних карток, з метою заволодіння грошовими коштами, які могли на них зберегтися.

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються ніким не поміченими, останній умисно, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, викрав банківські платіжні картки АТ «Ощадбанк» з реквізитами по основному рахунку НОМЕР_1 , АТ «Райффайзен Банк» з реквізитами по основному рахунку НОМЕР_2 та АТ «МоноБанк» з реквізитами по основному рахунку НОМЕР_3 , які видані на ім`я ОСОБА_9 та є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку, тим самим позбавивши ОСОБА_9 можливості використовувати зазначені карти за призначенням.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно застосував вимоги ч. 4 ст. 70, 71 КК України, та за сукупністю кримінальних правопорушень за оскаржуваним вироком та вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київського області від 07.11.2022, приєднавши, остаточно призначив покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, оскільки такого факту та обставин, які передбачені ст. 71 КК України, як вчинення нового кримінального правопорушення після постановлення вироку, але до повного його відбуття покарання, ОСОБА_7 не мало місця.

Відповідно, вважає, що вимоги ст. 70 КК України, у даному випадку не могли бути застосовані при винесенні оскаржуваного вироку, що призвело до неправильного застосування норм кримінального законодавства при призначенні покарання.

Також звертає увагу й на те, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 07.11.2022 щодо призначення покарання у виді штрафу 17 000 гривень було частково виконано та 03.02.2023 у зазначеному провадженні було винесено ухвалу про розстрочення виконання вироку строком на 10 місяців, із зобов`язанням сплачувати щомісячно суму 1 600 гривень, тобто суд чітко визначив його виконання, яке жодним чином не порушувалось.

Окрім цього, вказує й на те, що із встановлених судом висновків вбачається, що ОСОБА_7 визнав вину в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував шкоду в повному обсязі, щиро покаявся у скоєному, тобто обвинувачений ОСОБА_7 своїми діями повністю довів, що став на шлях виправлення.

При цьому потерпіла ОСОБА_10 повністю пробачила ОСОБА_7 , якій шкода була відшкодована в повному обсязі та просила суд суворо його не карати.

Також і сторона обвинувачення, оцінюючи всі пом`якшуючі обставини та звертаючи увагу на відсутність обтяжуючих обставин, не знайшла підстав для виправлення обвинуваченого, тільки із застосуванням покарання з ізоляцією від суспільства та просила суд звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Однак, суд першої інстанції у своєму рішенні, посилаючись на вимоги ст.ст. 70-73 КК України, помилково прийшов до висновку, що перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства та позбавлення його волі на 5 років буде відповідати меті покарання.

Разом з тим, на переконання сторони захисту, при призначенні покарання та висновку суду про неможливість застосування ст. 75 КК України ОСОБА_7 , суд першої інстанції помилково не застосував вимоги ст. 32 КК України (повторність кримінальних правопорушень). Наявна у ОСОБА_7 судимість за проступок могла потягнути за собою наслідки у вигляді кваліфікації дій за такою кваліфікуючою ознакою, як повторність, а отже, зазначену обставину не могло бути враховано при призначенні йому покарання як таку, що його обтяжує або вимагає призначення реального покарання у виді позбавлення волі. Крім цього, закон України про кримінальну відповідальність у цілому та зокрема не містить будь-яких застережень щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які мають не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість.

Крім того, сторона захисту вважає, що призначене судом покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість, та зовсім не відповідає меті покарання та інтересам суспільства, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку встановлені всі обставини по справі, а саме те, що ОСОБА_7 03.10.2022 року о 16 годині, проходячи повз зупинку громадського транспорту, на парапеті побачив жіночу сумку та викрав її. Тобто зазначені обставини чітко вказують на відсутність будь-яких активних дій з боку ОСОБА_7 , що вказує на відсутність суспільної небезпеки з боку обвинуваченого та суспільної необхідності позбавляти ОСОБА_7 волі на досить великий строк.

Таким чином, на переконання сторони захисту, вищезазначені обставини дають можливість вважати, що оскаржуваний вирок не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та є занадто суворим, а тому не може бути законним та обґрунтованим.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану та викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів, за обставин викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони захисником і в апеляційній скарзі. При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України - є правильною, що також не заперечується захисником в поданій ним апеляційної скарзі.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів сторони захисту в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннямист. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як слідує з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення та визначаючи його у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував обставини вчинення кримінальних правопорушень; характер та ступінь їх суспільної небезпеки, які відносяться до кримінального проступку та тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий і відбував покарання у місцях позбавлення волі, в тому числі і за злочини проти власності, що свідчить про те, що ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став; посередньо характеризується за місцем свого фактичного проживання, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, офіційно не працює, одружений, малолітніх або неповнолітніх дітей не має; у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю вчинених злочинів, добровільно відшкодував завдані збитки, що судом було визнано обставинами, які пом`якшують покарання, та не встановлено обставин, які його обтяжують. Враховано судом першої інстанції і думку потерпілої, яка просила суворо не карати ОСОБА_7 , оскільки останній попросив у неї вибачення, відшкодував матеріальну шкоду та вона претензій до нього не має.

Отже, зваживши на вказані обставини і всі дані щодо особи ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив йому остаточне покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним у мінімальному розмірі санкції ч. 4 ст. 185 КК України, у виді п`яти років позбавлення волі, навівши при цьому у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства і з таким висновком суду також погоджується колегія суддів.

Зокрема, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а саме - вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2011 року ОСОБА_7 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК України був звільнений від його відбування з іспитовим строком 2 роки. Проте належних висновків не зробив, а навпаки, будучи на іспитовому строку, знову вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 198 КК України, за що був засуджений вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2014 року із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. 15.08.2016 року ОСОБА_7 звільнено за ухвалою Березанського міського суду Київської області від 05.08.2016 на підставі Закону України «Про амністію за 2014 рік», а вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2018 року знову засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2020 року, на підставі ст. 82 КК України, невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі, замінено на 6 місяців арешту. 07.11.2022 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., а 06.02.2023 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області засуджений за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.

Отже, з наведеного вбачається, що стосовно ОСОБА_7 вже застосовувалися положення ст. 75 КК України. Крім того він звільнявся від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію», а також йому замінювалася невідбута частина покарання на більш м`яке покарання, проте він належних висновків для себе не робив та знову вчиняв нові кримінальні правопорушення, в тому числі і проти власності, що свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень та небажання стати на шлях виправлення, а тому відсутні підстави для його звільнення від відбування призначеного за оскаржуваним вироком покарання з випробуванням, як про те висловив прохання в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 .

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про визнання ОСОБА_7 своєї вини, його щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, проте вони, в сукупності з іншими вищенаведеними даними, не є тими обставинами, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки та вказують на можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Аналогічним чином вищевказане стосується і врахованої судом першої інстанції думки потерпілої, яка повідомила, що претензій до ОСОБА_7 не має, оскільки останній попросив у неї вибачення, відшкодував матеріальну шкоду, у зв`язку з чим просила його суворо не карати.

Що стосується позиції прокурора в суді першої інстанції щодо призначення обвинуваченому остаточного покарання у виді позбавлення волі із застосуванням іспитового строку, то, як встановлено з вищенаведених норм закону, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком є правом, а не обов`язком суду. Питання застосування стосовно обвинуваченого положень ст. 75 КК України вирішується в кожному конкретному випадку окремо, в залежності від обставин справи, даних про особу обвинуваченого тощо.

При цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що в суді апеляційної інстанції прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважаючи вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.02.2023 року стосовно ОСОБА_7 законним і обґрунтованим.

Не грунтуються на вимогах закону і доводи захисника щодо безпідставного застосування судом першої інстанції, при визначенні ОСОБА_7 остаточного покарання, положень ст. 70 КК України.

Так, ст. 70 КК України визначено порядок і спосіб призначення покарання при сукупності кримінальних правопорушень.

Зокрема ч. 4 ст. 70 КК України передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України та за ч. 1 ст. 357 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за цим вироком та за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2022, призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень. У відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу постановлено виконувати самостійно.

Що стосується доводів апелянта про безпідставне застосування судом першої інстанції вимог ст. 71 КК України, то вказана норма закону при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції не застосовувалась.

За наведеного колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і в цілому є справедливим, необхідним і достатнім для досягнення, визначеної законом про кримінальну відповідальність, його мети.

Не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3