УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 522/5875/23

провадження № 51-2282 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 січня 2024 року,

встановив:

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК до покарання, призначеного ОСОБА_5 за даним вироком, приєднано частково 1 місяць позбавлення волі з невідбутого нею покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2023 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

Зараховано в строк призначеного ОСОБА_5 покарання, строк її попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, в період з 09 березня 2023 року до дня набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Згідно з цим вироком, ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона в період воєнного стану, 08 березня 2023 року приблизно о 17:00, перебуваючи в автомобілі «Geely CK-2» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) діючи з корисливих мотивів та переслідуючи ціль особистого збагачення, повторно, заволоділа під надуманим приводом грошовими коштами в сумі 700 грн та мобільним телефономZTE A51 вартістю 2000 гривень, що належали ОСОБА_6 та намагалася зникнути з поля зору потерпілого з належним йому майном.

Оскільки потерпілий помітив підозрілу поведінку ОСОБА_5 , яка почала віддалятись від нього, вийшов з припаркованого автомобілю та направився до ОСОБА_5 з метою недопущення заволодіння його майном.

Діючи відкрито для потерпілого, ОСОБА_5 підійшла до ОСОБА_7 , яка здійснювала роздрібну торгівлю біля будинку АДРЕСА_2 та повідомила, що начебто ОСОБА_6 намагається її зґвалтувати. В цей час ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_5 та почав вимагати повернення належного йому мобільного телефону та грошей, які вже були в розпорядженні ОСОБА_5 . Однак в зазначену суперечку вступилась ОСОБА_7 , яка будучи введеною в оману ОСОБА_5 , вирішила за неї заступитись внаслідок чого між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виникла суперечка під час якої ОСОБА_8 заперечила факт заволодіння мобільним телефоном та грошима потерпілого, відкрито утримуючи таким чином зазначене чуже майно при собі.

Далі, потерпілий зрозумівши, що не зможе шляхом переговорів повернути належний йому мобільний телефон та грошові кошти, почав просити пересічних громадян викликати поліцію у той час як ОСОБА_5 , користуючись тим, що потерпілий відволікся, покинула місце заволодіння зазначеним мобільним телефоном та грошима, завдавши потерпілому ОСОБА_6 загальний матеріальний збиток на загальну суму 2700 гривень та розпорядилася викраденим майном на власний розсуд.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисникОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду.

На обґрунтування своїх вимог вказує на неправильну кваліфікацію дій його підзахисної, стверджує, що ОСОБА_5 не викрадала майно потерпілого, а заволоділа ним шляхом обману, тому її дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 190 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з вимогами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину та кваліфікуючи її дії за ч. 4 ст. 186 КК. в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: покази обвинуваченої ОСОБА_5 ; покази потерпілого ОСОБА_6 ; показання свідка ОСОБА_7 .

Крім цього, вина обвинуваченої ОСОБА_5 підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, а саме витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за №0000133; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 08 березня 2023 року від ОСОБА_6 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 березня 2023 року, де потерпілий ОСОБА_6 впізнає особу ОСОБА_5 ;протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 березня 2023 року, де свідок ОСОБА_7 впізнала особу ОСОБА_5 ; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09 березня 2023 року, у якої виявлено та вилучено під час обшуку мобільний телефон торгової марки ZTE A51; протоколами огляду предмета від 09 березня 2023 року, а саме мобільного телефону.

Таким чином, місцевий суд повно, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дотримуючись загальних засад кримінального провадження дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину та кваліфікував її дії за ч.4 ст.186 КК, як умисне відкрите викрадення чужого майна (грабіж) потерпілого ОСОБА_6 , повторно, в умовах воєнного стану.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги та обґрунтовано визнав їх неспроможними. З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду погоджується й колегія суддів.

Доводи в касаційній скарзі сторони захисту про те, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 190 КК та мають кваліфікуватися як шахрайство, є безпідставними, з огляду на таке.

Виходячи з положень ст. 186 КК, грабіж це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Поряд з наведеним, відповідно до положень ст. 190 КК, шахрайство - це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Отже, предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього.

З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.

При цьому, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього.

Складовою підставою кримінальної відповідальності за шахрайство є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього. Кримінальна відповідальність за шахрайство пов`язана зі встановленням усвідомлення винним факту заволодіння чужим майном з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав, збільшення внаслідок цього власних або третьої особи майнових фондів.

Усвідомлення винуватою особою, кому саме належить чуже майно та на яких підставах, чи заволодіває він майном, використавши оману власника цього майна, чи оману іншої особи, у володінні якої воно перебуває, не є вирішальним для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в даному випадку обман ОСОБА_5 потерпілого ОСОБА_6 про надання їй мобільного телефону з метою зателефонувати друзям для повернення грошей, якими вона заволоділа у сумі 700 гривень під приводом повернення, фактично був лише допоміжним етапом для заволодіння цим мобільним телефоном та грошима, і використовувався засудженою для досягнення іншої мети, а саме полегшення доступу до вказаного телефону та грошей, та безпосередньо не обумовлював перехід телефону до неї, а тому не може визнаватися способом вчинення шахрайства.

Крім того, потерпілий ОСОБА_6 сприймав засуджену, як особу, яка дійсно забула вдома телефон та гроші та яка має намір розрахуватись з ним за послуги таксі, однак для цього їй необхідно подзвонити друзям, тому кошти і телефон вона поверне. На таке сприйняття потерпілим події і розраховувала засуджена ОСОБА_5 , оскільки на момент отримання телефону та грошей під надуманим приводом не бажала щоб її дії сприймалися потерпілим як протиправні.

Що стосується зловживання довірою, то потерпілим ОСОБА_6 було викрито протиправні дії ОСОБА_5 до того, як вона залишила місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки він намагався зупинити засуджену, але вона продовжувала здійснювати дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, і ці дії полягали саме у відкритому викраденні чужого майна, факт якого усвідомлювали як сама засуджена так і потерпілий.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками якого погоджується й колегія суддів, дійшли обґрунтованого висновку щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК за встановлених судами обставин.

Даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено, а касаційна скарга сторони захисту не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 січня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3