Справа № 369/1913/24
Провадження №1-кп/369/1505/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві угоди про визнання винуватості та клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України, -

встановив:

01 лютого 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області від Офісу Генерального прокурора надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор подав до суду угоди про визнання винуватості укладені між ним та обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Згідно умов даних угод сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, обвинувачені повністю визнали свою винуватість. Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинні понести ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.3 ст. 28 ч.2 ст. 321-1 КК України.

Крім того, прокурором у підготовчому судовому засіданні також було подано клопотання про арешт майна, а саме автомобіля «Audi Q5» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_10 , шляхом заборони до завершення судового розгляду користуватись, відчужувати та розпоряджатись вказаним рухомим майном у будь-який спосіб. Своє клопотання обґрунтовує тим, що даний транспортний засіб є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, на який ухвалою слідчого судді від 17.03.2024 було накладено арешт, однак 25.01.2024 ухвалою слідчого судді було скасовано арешт в частині володіння та користування, а тому з метою запобігання можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а також забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, виникла необхідність у повторному арешті цього транспортного засобу.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоди про визнання винуватості, укладені між ним та обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та призначити узгоджену в угодах міру покарання, а також накласти арешт на автомобіль «Audi Q5», належний на праві власності ОСОБА_10 , шляхом заборони до завершення судового розгляду користуватись, відчужувати та розпоряджатись вказаним рухомим майном у будь-який спосіб.

Захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просили затвердити укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 угоди про визнання винуватості.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_10 просили відмовити в затвердженні угод про визнання винуватості, укладених між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки затвердження вказаних угод судом призведе до порушення прав ОСОБА_10 , також просили відмовити в клопотанні прокурора про накладення арешту на автомобіль «Audi Q», належний на праві власності ОСОБА_10 з підстав його необґрунтованості.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з угодами про визнання винуватості, суд дійшов такого висновку.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо:

1) кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів;

2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами;

3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Відповідно ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Згідно з положеннями ч.7 ст.474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 468 - 475 КПК України.

Вирішуючи питання про відповідність укладених угод вимогам КПК України та КК України суд звертає увагу на наступне.

Так в угоді про визнання винуватості укладеної між прокурором та ОСОБА_8 зазначено узгоджене сторонами покарання, а саме сторони (прокурор та обвинувачений) з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який характеризується позитивно, тяжкість інкримінованих йому злочинів, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки обвинувачений не працевлаштований, на момент вчинення протиправних дій перебував у скрутному матеріальному становищі, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , вважають що є достатні підстави для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті і не призначення додаткових покарань, що передбачені ч. 2 ст. 321-1 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Крім того вважали, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без реального відбування покарання, тому сторони узгоджують звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 (три) роки та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України. На підставі ст. 77 КК України у зв`язку із застосуванням ст. 75 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується.

В угоді про визнання винуватості укладеної між прокурором та ОСОБА_7 зазначено узгоджене сторонами покарання, а саме сторони (прокурор та обвинувачений) з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який характеризується позитивно, тяжкість інкримінованих йому злочинів, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки обвинувачений має на утриманні членів сім`ї, проте не працевлаштований, на момент вчинення протиправних дій перебував у скрутному матеріальному становищі, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , вважають що є достатні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті і не призначення додаткових покарань, що передбачені ч. 2 ст. 321-1 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Крім того вважали, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без реального відбування покарання, тому сторони узгоджують звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 (три) роки та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України. На підставі ст. 77 КК України у зв`язку із застосуванням ст. 75 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується.

В угоді про визнання винуватості укладеної між прокурором та ОСОБА_9 зазначено узгоджене сторонами покарання, а саме сторони (прокурор та обвинувачений) з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_9 , який характеризується позитивно, тяжкість інкримінованих йому злочинів, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки обвинувачений має на утриманні членів сім`ї, проте не працевлаштований, на момент вчинення протиправних дій перебував у скрутному матеріальному становищі, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_9 , вважають що є достатні підстави для призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті і не призначення додаткових покарань, що передбачені ч. 2 ст. 321-1 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Крім того вважали, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 можливе без реального відбування покарання, тому сторони узгоджують звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 (три) роки та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України. На підставі ст. 77 КК України у зв`язку із застосуванням ст. 75 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується.

Як вбачається зі змісту вказаних угод обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів та відповідно підставою для застосування ст. 69 КК України при призначення покарання кожному з обвинувачених є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки обвинувачені не працевлаштовані, на момент вчинення протиправних дій перебували у скрутному матеріальному становищі.

Загальні засади призначення покарання визначено ст. 65 КК, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 КК.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Разом з тим суд зобов`язаний встановити не лише їх наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту ч. 1 ст. 69 КК слідує, що призначення покарання, нижчого від найнижчої межі може мати місце в разі встановлення судами наявності таких кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Суд звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Вказані доводи узгоджуються з висновками викладеними в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 справа № 712/4384/20.

В той же час у даному кримінальному провадженні, з врахуванням стадії судового провадження, а саме підготовче судове засідання, суд позбавлений можливості надати обґрунтовану оцінку істотного зниження ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які ставляться в провину ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Крім того суд враховує, що сам факт відсутності роботи на момент вчинення злочину, без подальшого належного обґрунтування, не може свідчити, що кожен з обвинувачених на момент вчинення злочину перебував у скрутному матеріальному становищі, що на думку суду, не є в даному випадку обставиною, що пом`якшує покарання.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що угоди про визнання винуватості укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не відповідають вимогам Кримінального Кодексу України у зв`язку з чим в їх затвердженні слід відмовити.

Повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Щодо клопотання прокурора про арешт майна, а саме автомобіля «Audi Q5» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_10 , шляхом заборони до завершення судового розгляду користуватись, відчужувати та розпоряджатись вказаним рухомим майном у будь-який спосіб, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Так, постановою від 15.03.2023 автомобіль «Audi Q5» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000299 від 14.04.2022.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2023 накладено арешт на автомобіля «Audi Q5» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_10 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2024 скасовано арешт на автомобіль «Audi Q5» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_10 , в частині володіння та користування.

Отже, вищевказаний транспортний засіб на даний час перебуває під арештом та обвинувачений ОСОБА_10 позбавлений можливості його відчужити, а лише має можливість ним володіти та користуватись, що на думку суду є достатнім та співрозмірним заходом забезпечення у даному кримінальному провадженні.

За таких обставин, прокурором не доведено необхідності у накладені арешту на вказаний транспортний засіб шляхом заборони до завершення судового розгляду користуватись, відчужувати та розпоряджатись вказаним рухомим майном у будь-який спосіб.

Керуючись ст. 170, 314, 372, 469, 470, 472-474 КПК України, суд -

ухвалив:

У затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_7 від 01 квітня 2024 року - відмовити.

У затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_8 від 01 квітня 2024 року - відмовити.

У затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_9 від 01 квітня 2024 року - відмовити.

У задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, а саме автомобіля «Audi Q5» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_10 , шляхом заборони до завершення судового розгляду користуватись, відчужувати та розпоряджатись вказаним рухомим майном у будь-який спосіб відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1