Справа № 750/9732/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/527/24
Категорія - ч. 5 ст. 111-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові кримінальне провадження №0000434 від 01.09.2022 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно - господарських функцій на строк 14 (чотирнадцять) років та з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з дня фактичного затримання на виконання вироку суду.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, - залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Арешт транспортного засобу «NISSAN PATHFINDER», 2012 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , земельної ділянки, площею 5, 1469 га, кадастровий номер :12:001:0013, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_8 , накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 26.06.2023, - визначено залишити без змін до вирішення питання про конфіскацію вказаного майна.

Вироком місцевого суду встановлено наступне. У зв`язку із веденням агресивної війни з боку Російської Федерації проти України, 06.03.2022 захоплено Троїцьку селищну територіальну громаду Сватівського району Луганської області, а 08.03.2022 Сватівську міську територіальну громаду Луганської області.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.02.2022 № 309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відповідно до розділу ІІ пункту 6 зазначеного переліку Троїцька селищна територіальна громада Сватівського району Луганської області з 06.03.2022 є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України, а Сватівська міська територіальна громада Луганської області з 08.03.2022.

На тимчасово окупованій території Сватівської міської територіальної громади Луганської області, у місті Сватове Сватівського району Луганської області незаконними збройними формуваннями так званої «ЛНР», підконтрольними державі-агресору Російській Федерації незаконно створено та організовано роботу структурного підрозділу окупаційної адміністрації держави-агресора - Російської Федерації, так звану «ДУ Сватівську міжрайонну санітарно-епідеміологічну станцію ЛНР» (мовою оригіналу ГУ «Сватовская межрайонная санитарно-эпидемиологическая станция луганской народной республики») за адресою: АДРЕСА_2 .

У травні 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 04 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, перебуваючи на території окупованої Троїцької селищної територіальної громади Сватівського району Луганської області, маючи умисел на зайняття посади в окупаційній адміністрації та реалізуючи його вступив у злочинну змову з окупаційними військами Російської Федерації та представниками так званої «ЛНР», та отримавши від них пропозицію на отримання посади в окупаційній адміністрації - так званій «ДУ Сватівській міжрайонній санітарно-епідеміологічній станції ЛНР» (мовою оригіналу ГУ «Сватовская межрайонная санитарно-эпидемиологическая станция луганской народной республики»), добровільно погодився на вказану пропозицію.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, наприкінці травня 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, перебуваючи на території окупованої Троїцької селищної територіальної громади Сватівського району Луганської області, зі своїх особистих мотивів та бажання обійняти посаду в окупаційній адміністрації держави-агресора - Російської Федерації, погоджуючись на пропозицію представників держави-агресора Російської Федерації та представників незаконних збройних формувань так званої «ЛНР», добровільно обійняв посаду виконуючого обов`язки начальника так званої «ДУ Сватівської міжрайонної санітарно-епідеміологічної станції ЛНР» (мовою оригіналу ГУ «Сватовская межрайонная санитарно-эпидемиологическая станция луганской народной республики»), тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в окупаційній адміністрації держави-агресора Російської Федерації, створеній на тимчасово окупованій території, а саме у місті Сватове Сватівського району Луганської області.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій просить вирок суду змінити та призначити покарання на мінімальний строк з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, передбачених санкцією ч. 5 ст. 111-1 КК України, без призначення конфіскації як додаткового покарання.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на необґрунтованість призначеного судом додаткового покарання у виді конфіскації майна, зазначає, що хоча ступінь тяжкості вчиненого злочину, з огляду на положення ч. 2 ст. 59 КК України і не має значення, однак суд повинен був обов`язково встановити в суспільно-небезпечному протиправному діянні ОСОБА_8 корисливий мотив, на що вказує і конструкція санкції статті, яка не передбачає конфіскацію майна як обов`язкове додаткове покарання. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що ОСОБА_8 добровільно обійняв посаду в.о.начальника так званої «ДУ Сватівської міжрайонної санітарно-епідеміологічної станції ЛНР», а суд безпідставно зазначив про це, вказавши «зі своїх особистих мотивів», не навівши яких саме.

Враховуючи те, що судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченого (inabsentia), та з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою, зважаючи на те, що апелянтом є саме захисник, який з`явився до суду апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про можливість апеляційного розгляду без участі обвинуваченого, однак за участі його захисника.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених підстав, думку прокурора, який просив залишити вирок місцевого суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли оцінку в судовому рішенні, зокрема, повідомленням начальника Сватівського РВ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 30.08.2022 про виявлення в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, в якому міститься, що ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді секретаря Троїцької селищної ради, за власної згоди був призначений окупаційною владою РФ та з кінця травня 2022 року та фактично виконує обов`язки начальника ГУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та в умовах воєнного стану, співпрацює з представниками органів окупаційної влади РФ, сприяє їм в незаконному захопленні державної влади на території України; протоколами оглядів, згідно яких під час перегляду телеграм -каналу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » виявлені численні фотоматеріали, на яких зафіксований начальник ГУ «Сватівської міжрайонної санітарно-епідеміологічної станції ЛНР» ОСОБА_8 під час наради в адміністрації Троїцького району ЛНР та рядом протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до яких свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_8 , як особу, з яким вони особисто знайомі і який з власної згоди окупаційною владою РФ був призначений на посаду начальника ГУ «Сватівської міжрайонної санітарно-епідеміологічної станції ЛНР»;

За таких обставин колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції докази, оцінені у сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення. Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, створених в окупаційній адміністрації держави агресора, правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Висновки суду щодо зайняття ОСОБА_8 посади за власним бажанням, належним чином мотивовані судом першої інстанції з посиланням на численні фоторепортажі, розміщені в телеграм-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де останній в приміщенні адміністрації Троїцького району так званої ЛНР проводить наради, такі фоторепортажі супроводжуються підписом назви посади, яка відповідає вказаній у обвинуваченні, а також протоколи впізнання, відповідно до яких свідки впізнали ОСОБА_8 як особу, яка з власної згоди окупаційною владою призначена на вищезгадану посаду.

Таким чином, ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, і це кримінальне правопорушення було закінченим з моменту зайняття ним посади, факт якого доведено як змістом досліджених судом документів, так і тим, що останній фактично взявся за виконання трудових обов`язків у цьому органі з метою забезпечення його функціонування, про що свідчать численні фоторепортажі. Відомостей, які б свідчили про те, що ці дії ОСОБА_8 виконав не добровільно, зокрема під психічним чи фізичним примусом або внаслідок крайньої необхідності, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Тому доводи апеляційної скарги про невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, необґрунтовані.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, особу обвинуваченого, його вік, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права займати відповідні посади та з конфіскацією майна.

За таких обставин колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, беручи до уваги як відсутність обставин, які як пом`якшують, так і обтяжують покарання, а також з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, будучи громадянином України, вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, та рівень суспільної небезпечності вчиненого діяння, призначене останньому судом покарання в межах, наближених до максимальної санкції ч. 5 ст. 111-1 КК України та з конфіскацією майна, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним інших злочинів.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог захисника відмовити, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4