МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/376/24
Провадження № 1-кс/945/180/24
УХВАЛА

Іменем України

24 квітня 2024 року м.Миколаїв

Слідчий суддя Миколаївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 за погодженням з прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000047, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.09.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.2 ст.364, ч.1 ст.362, ч.2 ст.28, ч.3 ст.27, ч.4 ст.27, ч.3 ст.365-2 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Новопетрівське Миколаївського (ліквідованого Новоодеського) району Миколаївської області, громадянки України, приватного підприємця, розлученої, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 .

встановив:

Слідчий СВ відділення поліції №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 , за погодженням з прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернулася до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , яка підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.28 ч.4 ст.27, ч.3 ст.365-2 КК України терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування, з можливістю внесення застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатної особи.

Досудовим розслідуванням встановлено наступне. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.05.2023 року № 79, ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 25.06.2013 року являється фізичною особою-підприємцем.

26.03.2013 року ОСОБА_8 отримано кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника №002968, 01.08.2021 року свідоцтво про підвищення кваліфікації інженера-землевпорядника НОМЕР_2 . Враховуючи викладене, ФОП ОСОБА_8 являється особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану із наданням публічних послуг.

У невстановленому у ході досудового розслідуванні місці, у невстановлений у ході досудового розслідування час, але не пізніше 02.02.2023 року, у ОСОБА_8 виник умисел на організацію зловживання своїми повноваженнями особою, яка не є державним службовцем, посадовою особою місцевого самоврядування, але здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, з метою отримання неправомірної вигоди, що завдало істотної шкоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

02.02.2023 року ОСОБА_8 реалізовуючи задумане, достовірно розуміючи, що він перебуває у дружніх та довірливих стосунках з сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_5 , спонукаючи останню підбурити посадову особу яка не є державним службовцем, посадовою особою місцевого самоврядування, але здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, ОСОБА_9 надіслав ОСОБА_5 на електронну пошту файл з сертифікатом електронного підпису Кеу-6 та вихідні дані на 6 земельних ділянок ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ), розташовані в межах Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, та надав останній вказівку домовитися про реєстрацію вказаних ділянок до Державного земельного кадастру.

У лютому 2023 року, більш точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлені, сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_8 , будучи фізичною особою-підприємцем, здійснюючи професійну діяльність, пов`язану із наданням публічних послуг, в порушення вимог Закону України «Про землеустрій», зловживаючи своїми повноваженнями, діючи умисно, з метою отримання неправомірної вигоди, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, достовірно знаючи, що державний акт на право приватної власності серії ІІІ-МК №042938 ОСОБА_12 не видавався, на підставі вказаного державного акту розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 14,2866 га, розташовану в межах Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, відскановану копію якої 11.02.2023 року о 23:24 разом з обмінним файлом надіслав на електронну пошту сертифікованому інженеру-землевпоряднику ОСОБА_5 , з метою того щоб остання шляхом вмовлять та підкупу схилила ОСОБА_9 до вчинення протиправних дій.

28.02.2023 року, сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_5 , за вказівкою ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою отримання неправомірної вигоди, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, достовірно знаючи, що технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 14,2866 га, розташовану в межах Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, розроблено сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_8 на підставі підробленого акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №042938, розуміючи, що згідно Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 року № 1051, реєстрація земельних ділянок здійснюється за принципом випадковості, схилила кадастрового реєстратора відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області ОСОБА_9 до реєстрації в Державному земельному кадастрі вищезазначеної земельної ділянки.

Реалізовуючи задумане, розуміючи протиправність своїх дій, та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , 28.02.2023 року о 13:38 годині надіслала на електронну пошту кадастрового реєстратора відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області ОСОБА_9 відскановану копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_12 площею 14,2866 га, розташовану в межах Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, разом з обмінним файлом.

28.02.2023 року кадастровий реєстратор відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області ОСОБА_9 будучі особою, яка надає публічні послуги, зловживаючи своїми повноваженнями, діючи умисно, за попередньою змовою з сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_5 яка у свою чергу діяла за попередньою змовою з ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, з метою отримання неправомірної вигоди, достовірно знаючи, що технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 14,2866 га, розташовану в межах Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, розроблено сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_8 на підставі підробленого акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №042938, в порушення Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 року №1051, у період з 15:07 години по 17:37 годину здійснила ряд несанкціонованих змін в Держаному земельному кадастрі, внаслідок яких було сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0751 приватної форми власності.

Внаслідок неправомірних дій сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_5 яка діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , з метою підбурення до зловживання своїми повноваженнями кадастровим реєстратором відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області ОСОБА_9 з комунальної власності Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області вибула земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 14,2866 га, нормативна грошова оцінка якої складає 367513,76 грн, що спричинило тяжкі наслідки.

Таким чином, ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.4 ст.27 ч.3 ст.365-2 КК України, а саме: підбурювання до зловживання своїми повноваженнями особою, яка не є державним службовцем, посадовою особою місцевого самоврядування, але здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, з метою отримання неправомірної вигоди, що завдало істотної шкоди, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

11.04.2024 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.4 ст.27 ч.3 ст.365-2 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 та слідчий ОСОБА_4 клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_5 підтримали та просили слідчого суддю застосувати вказаний запобіжний захід строком на 60 (шістдесят) днів, в межах строку досудового розслідування, з можливістю внесення застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатної особи.

Підозрювана ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення клопотання слідчого за погодженням з прокурором про застосування відносно неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просила слідчого суддю обрати відносно неї запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі у вигляді нічного домашнього арешту.

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого за погодженням з прокурором.

Заслухавши у судовому засіданні слідчого та прокурора, думку підозрюваної та її захисника, розглянувши клопотання, дослідивши надані докази, слідчий суддя дійшов наступного.

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до положеньст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Зокрема, згідно з ч.1 ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: відповідно до п.2 ч.1 ст.178 КПК України тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; відповідно до п.4 ч.1 ст.178 КПК України міцність соціальних зв`язків; відповідно до п.6 ч.1 ст.178 КПК України репутацію обвинуваченого.

Обґрунтовуючи клопотання слідчий за погодженням з прокурором посилається на продовження існування низки ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Галь проти України, заява №6759/11 від 16 квітня 2015 року суд наголошує на тому, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає заборону позбавлення свободи або заборону продовження позбавлення свободи, за винятком випадків, передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, передбачений вищезазначеним положенням, є вичерпним і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 26, від 14 жовтня 2010 року, з подальшими посиланнями). Жодне свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, поняття «свавільність» у цьому контексті є ширшим, ніж невідповідність законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством все-рівно може бути свавільним і, таким чином порушувати Конвенцію, особливо коли з боку державних органів мали місце недобросовісність або введення в оману (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), пп. 72, 77 і 78, з подальшими посиланнями) або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Таран проти України від 17 жовтня 2013 року зазначено, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий за погодженням з прокурором посилається на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.177 КК України.

Розглядаючи клопотання слідчого СВ відділення поліції №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 за погодженням з прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000047, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.09.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.2 ст.364, ч.1 ст.362, ч.2 ст.28, ч.3 ст.27, ч.4 ст.27, ч.3 ст.365-2 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_5 ,аналізуючи питання існування у клопотанні ризиків, слідчий суддя дійшов до висновку про недоведеність їх існування з огляду на особу підозрюваної та її репутацію.

Підозрювана ОСОБА_5 , хоча і підозрюється у вчиненні тяжких злочинів, однак має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Так, ОСОБА_5 розлучена, має на утримані малолітню дочку; раніше не судима; має зареєстроване місце проживання та офіційне джерело прибутку, оскільки є фізичною особою-підприємцем.

Згідно з положеннями п.33-37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України, заява №37466/04 від 20 травня 2010 року, у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою, органи державної влади додатково до обґрунтованої підозри щодо заявника посилалися в основному на три підстави: 1) тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався; 2) суворість покарання, яке йому могло бути призначено і 3) необхідність забезпечити належний хід провадження, враховуючи ризик того, що заявник міг переховуватися від слідства і суду та примусити свідків давати неправдиві показання. Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. Пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136).

Щодо ризику незаконного впливу підозрюваної ОСОБА_5 на свідків у цьому кримінальному провадженні та ризику знищити, сховати або спотворити документи, які мають істотне значення для обставин кримінального правопорушення, то слідчий суддя вважає, що вказані ризики хоча і вказані слідчим за погодженням з прокурором, однак є неконкретними, недеталізованими та такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а отже достатніх доказів поза розумним сумнівом на підтвердження того, що вказані ризики взагалі існують у підозрюваної ОСОБА_5 стороною обвинувачення суду не подано.

За результатами розгляду клопотання суд вбачає в діях підозрюваної ОСОБА_5 ризик, визначений п.1 ч.1 ст.177 КПК України - переховуватися від суду.

Саме по собі існування ризику з боку підозрюваної ОСОБА_5 переховуватися від суду не може бути співмірним із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бузаджи проти Молдови від 05 липня 2016 року, заява №23755/07, Європейський суд також підкреслює, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо продемонстровано владою. Приймаючи рішення про те, чи слід звільнити особу або залишити його під вартою, влада зобов`язана розглянути альтернативні способи забезпечення явки в суд (ibid).

Згідно з положеннями ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою статті.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Слідчий суддя вважає, що докази та обставини, на які посилається слідчий за погодженням з прокурором у клопотанні про застосування запобіжного заходу не дають достатніх підстави вважати, що застосування виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваної ОСОБА_5 і не зможе запобігти вищевказаним ризикам. А отже, у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити та обрати відносно підозрюваної ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, частиною 5 статті 194 КПК України передбачено, що якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме: 1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; 5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; 6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності; 7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання; 8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 9) носити електронний засіб контролю.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що на підозрювану ОСОБА_5 слід покласти такі обов`язки: 1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду за першою вимогою; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; 4) цілодобово, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Поміж інше, відповідно до п.4 ч.3 ст.219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Так, ОСОБА_5 11.04.2024 року повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.4 ст.27, ч.3 ст.365-2 КК України.

Отже, фактично строк досудового розслідування закінчується 11 червня 2024 року. А тому, слідчий суддя вважає, що відносно ОСОБА_5 слід застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 11 червня 2024 року (включно).

Відповідно до ч.6 ст.181, ч.1 ст.219 КПК України строк дії запобіжного заходу спливає 11 червня 2024 року (включно).

Керуючись ст.ст.177, 178, 181, 194, 196, 197, 205, 369, ч.1 ст.370 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 за погодженням з прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000047, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.09.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.2 ст.364, ч.1 ст.362, ч.2 ст.28, ч.3 ст.27, ч.4 ст.27, ч.3 ст.365-2 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_5 відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 до 11 червня 2023 (включно).

Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, визначені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду за першою вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

4) цілодобово, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк дії ухвали відносно ОСОБА_5 закінчується 11 червня 2024 (включно).

Копію ухвали негайно направити органу Національної поліції, для виконання.

Роз`яснити підозрюваній ОСОБА_5 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення ухвали.

Повний текст ухвали проголошений 26 квітня 2024 року о 09 годині 15 хвилин.

Слідчий суддя ОСОБА_1

26.04.2024