Провадження № 1-в/204/83/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м.Дніпро клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Красногвардійського районного суду перебуває клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства.

В обґрунтування клопотання засудженим зазначено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року ОСОБА_7 було визнано винним за ч. 2 ст. 86, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193, ст. 208 КК України 1960 р. та засуджено до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 30.05.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року змінено, покарання у вигляді смертної кари замінено покаранням у вигляді довічного позбавлення волі,в решті вирок залишено без змін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.112017 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 25.03.1999 року по 30.05.2000 року, у строк відбутого покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні відбутого покарання, станом на даний час строк відбутого покарання складає понад 25 років позбавлення волі.

Сумніви і протиріччя, які виникли під час виконання вироку полягають в тому, що призначене покарання за ст. 93 КК України 1960 року у виді довічного позбавлення волі є незаконним та до нього має бути застосовано правове положення, передбачене ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року. Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 року верхня межа позбавлення волі встановлюється законом за двома критеріями: до 10 років позбавлення волі, до 15 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання у виді позбавлення волі на певний строк могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше 20 років. Кримінальний кодекс 1960 року на момент вчинення тяжкого злочину, за який було засуджено ОСОБА_7 , не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі. На момент вчинення інкримінованого злочину, передбаченого ст. 93 КК України 1960 року діяла одноярусна, загальна (звичайна) система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України та остаточно закріплена рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99. Відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року була значно посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК України 1960 року, в редакції, яка була чинна на момент вчинення ОСОБА_7 інкримінованого правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції чинній після 29.03.2000 року при заміні довічного позбавлення волі в порядку помилування, позбавлення волі могло бути призначено на строк більше 15 років, але не більше 25 років позбавлення волі.

Керуючись Конституцією України, як основним законом, норми якої є нормами прямої дії, чинними міжнародними договорами, постановою Пленуму Верховного Суду № 9 від 01.11.1996 року, суди зобов`язані при застосуванні ст. 93 КК України 1960 року до діянь, що мали місце з 29.06.1996 року, застосовувати саме норми Конституції України, як норми найвищої юридичної сили. Отже, верхня межа загальної системи покарання згідно ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції до 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становила 20 років позбавлення волі; верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції після 29.03.2000 року за ст. 93 КК України становила 25 років позбавлення волі. Таким чином, в КК України 1960 року, який діяв до 01.09.2001 року не існувало інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Всі покарання завжди мали певний строк. Максимальна верхня межа позбавлення волі встановлена положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції після 29.03.2000 року становила 25 років позбавлення волі. Що стосується довічного позбавлення волі, як нового виду покарання за загальними правилами, то він може застосуватись в Україні до правопорушень вчинених починаючи з 29.03.2000 року, обто з моменту вступу в дію закону від 22.02.2000 року, яким було введено в дію нове покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Інститут заміни довічного позбавлення волі на диференційований строк позбавлення волі від 15 до 25 років, передбачено правовими положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 22.02.2000 року. Ця заміна можлива лише в порядку помилування, де інститути заміни і помилування діють разом у сполученій формі цього кримінально-правового процесу, тобто заміна допускається після факту вступу в дію винесеного вироку з призначенням довічного позбавлення волі. Тільки в таких випадках діє норма про заміну довічного позбавлення волі від 15 до 25 років.

Якщо особа, стосовно якої вступив у дію вирок, за яким винному призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі не скористався діями інститутів заміни і помилування згідно ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 22.02.2000 року, за яким можлива заміна довічного позбавлення волі в порядку помилування та на позбавлення волі диференційованим строком від 15 до 25 років, винна особа відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 22.02.2000 року складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання. Тобто, особа, яка відбула строк 25 років позбавлення волі звільняється з установи виконання покарань.

Оскільки злочин кваліфікований за ст. 93 КК України 1960 року вчинений у 1999 році, беручи до уваги, що станом на даний час ОСОБА_7 з урахуванням зарахованого ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області в порядку ч. 5 ст. 72 КК України строку попереднього ув`язнення у строк відбутого ОСОБА_7 покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на даний час ОСОБА_7 відбув понад 25 років позбавлення волі, ОСОБА_7 просив суд привести вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року у відповідність до Кримінального кодексу України шляхом застосування правового положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, обмежившись вже фактично відбутим строком ув`язнення.

В судовому засідання ОСОБА_7 подане клопотання підтримав в повному обсязі.

Захисник засудженого в судовому засіданні зазначив, що клопотання ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, просив суд задовольнити його в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_7 оскільки відсутні законні підстави для задоволення клопотання засудженого.

Суд, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_7 , матеріали справи, вислухавши позиції учасників судового розгляду, дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_7 був засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року змінено, призначене ОСОБА_7 покарання за п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю. Вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до довічного позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року підставою для зміни покарання ОСОБА_7 стало, те що відповідно до Закону України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно трудового кодексів України», яким до Кримінального кодексу України внесено зміни і доповнення виключено статтю 24 і доповнено кодекс статтею 25-2, якою передбачено довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року, засудженому ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 19 грудня 1999 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 25 березня 1999 року по 30 травня 2000 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року.

Згідно з ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Згідно з ч.1 ст.533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999р. положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 N 1483-III КК України 1960 року доповнено статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Згідно рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

Конституційним Судом України зазначено, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України від 22.02.2000 N 1483-III, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом України 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № N 1483-III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище засудженого.

Тому ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_7 був змінений відповідно до вимог Закону, визначене покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Належить також звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України, та законні підстави вважати засудженим його до 15 років позбавлення волі і не більше, як на тому наполягає ОСОБА_7 , відсутні.

Що стосується позиції засудженого щодо незаконності постановлення вироку та незаконності призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що на його думку не передбачено Законом, який діяв на час вчинення ним злочину, суд зазначає, що місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого відбуває покарання засуджений, не має права на перегляд постановлених вироків, які вже набрали законної сили.

Суд звертає увагу, що засуджений ОСОБА_7 фактично просить суд переглянути в порядку, визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України, законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Проте, така вимога засудженого не може бути задоволена, з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання, не змінюючи при цьому зміст та суть вироку.

Крім того належить звернути увагу, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 Міністерством юстиції розроблено та 18.10.2022 Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06.11.2022.

Відповідно до ч. ч. 1, 5ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690 від 18.10.2022, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

За змістом п. 3 ч. 3ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690 від 18.10.2022, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

За таких обставин, наразі на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а не на звільнення засуджених до довічного позбавлення волі від відбування покарання після відбуття 25 років позбавлення волі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, за відсутністю правових підстав.

Керуючись ст. ст. 371, 372, 376, 537, 539 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст ухвали складено 04.03.2024.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3