УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 759/13586/23

провадження № 51 - 1367 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду

від 7 грудня 2023 року щодо ОСОБА_5 ,

установив:

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області та жителя м. Києва,

засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням,

з іспитовим строком 3 роки, з покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 20 червня 2023 року приблизно о 02:30, в квартирі АДРЕСА_1 під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_6 умисно завдав йому удару рукою в область лівого ока, внаслідок чого останній впав на підлогу, а потім ще 5 ударів руками в область спини та один удар ногою в область ребер, заподіявши потерпілому легких та тяжких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2023 року вказаний вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор не погоджуючись із рішенням апеляційного суду просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування зазначає, що суд апеляційної інстанції не дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо порушень вимог ч. 3

ст. 349 КПК, оскільки місцевий суд усупереч положень ст. 351 КПК не допитав засудженого щодо всіх обставинах висунутого обвинувачення, а лише з`ясував чи визнає він свою вину у вчиненні інкримінованого злочину за обставин зазначених в обвинувальному акті, що, на думку прокурора, перешкодило суду переконатися в добровільності його позиції та в тому, що він не оспорює фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення. Вказує, що в порушення вимог

ст. 374 КПК у вироку не відображено показів обвинуваченого. Вважає, що суд першої інстанції не встановив обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК, а суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК не звернув на це увагу і в своєму не навів достатніх мотивів для відхилення його апеляційної скарги.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів

у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч.3 ст. 349 КПК.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК розглядалось судом першої інстанції за правилами ч. 3 ст. 349 КПК.

Не погодившись із вироком Святошинського районного суду м. Києва

від 15 серпня 2023 року прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.

За правилами ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні скарги без задоволення

мають бути зазначені підстави, з яких її визнано необґрунтованою.

Зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив її доводи про порушення цим судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК, які аналогічні тим, що зазначені в касаційній скарзі, та навів у своєму рішенні підстави з яких визнав ці доводи необґрунтованими.

Так, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що журнал судового засідання

від 15 серпня 2023 року і технічний носій інформації, на якому зафіксовано перебіг судового розгляду, підтверджують, що засуджений ніяких заперечень щодо пред`явленого обвинувачення не висловлював, фактичні обставини провадження не заперечував, вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю. Суд також детально роз`яснив засудженому наслідки спрощеного порядку розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК та переконався у правильності його розуміння і вирішив обмежитись дослідженням матеріалів, які характеризують його особу.

Учасники судового провадження, в тому числі і прокурор, погодились із проведенням судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК. При цьому прокурор у суді не наполягав на допиті засудженого.

Також, з наявного у Єдиному державному реєстрі судових рішень вироку Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року вбачається,

що ОСОБА_7 скористався своїм правом не давати покази в порядку

ч. 4 ст. 349 КПК.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги прокурора щодо допущеного судом першої інстанції порушення вимог частин 3 і 4 ст. 349 та ст. 351 КПК

є безпідставними.

Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370 і

419 КПК.

Крім того, присутні під час апеляційного розгляду справи потерпілий та засуджений заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Твердження прокурора про невідповідність вироку місцевого суду вимогам

ст. 374 КПК не є прийнятними.

Так, у вироку суду першої інстанції відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_5 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого його визнано винуватим; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання та звільнення від його відбування.

З огляду на те, що розгляд кримінального провадження здійснювався в спрощеному порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а засуджений відмовився давати показання в суді, то, відповідно, суд і не міг зазначити їх зміст у вироку.

При цьому, посилання судом у вироку на докази, які не були предметом безпосереднього дослідження в суді буде суперечити вимогам кримінального процесуального закону та положень ст. 23 КПК.

Тому, твердження прокурора в касаційній скарзі, що в порушення вимог

ст. 374 КПК місцевий суд взагалі не зазначив у вироку докази на підтвердження встановлених судом обставин справи є безпідставними.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 7 грудня 2023 року

щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3