КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1891/16 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1284/2024 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кам`янка Черкаської області, громадянина України, одруженого, який має на утримані двох неповнолітніх дітей, вищу освіту, працює головним спеціалістом відділу з питань архітектурно-будівельного контролю Обухівської міської ради Київської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8 500 гривень. На підставі статті 49, частини 5 статті 74 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_7 від призначеного судом покарання у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8 500 гривень. Судові витрати за проведення експертиз в розмірі 37 468 гривень 24 копійки віднесено на рахунок держави.

Згідно вироку 18 лютого 2014 року, близько 08:20 год., ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mitsubishi», модель «Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автодорогою по вулиці Старокиївській в смт Козин, Обухівського району, Київської області, в напрямку міста Києва, та в районі будинку АДРЕСА_3 , діючі в порушення вимог п. п. 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року (далі - ПДР України), які передбачають:

- п. 1.5 ПДР України - «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.3 б) ПДР України - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п. 2.3 д) ПДР України - «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;

- п. 12.3 ПДР України - «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

- п. 12.4 ПДР України - «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год»,

ОСОБА_7 , будучи неуважним, належним чином не стежачи за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість для руху, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху, тобто смугу руху напрямком з міста Києва, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «ЗАЗ» модель «Forza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який виконував маневр повороту ліворуч, тобто зі смуги руху в напрямку міста Києва через смугу руху в напрямку з міста Києва.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «ЗАЗ» модель «Forza», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 135 від 10.12.2014 року встановлено, що у ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно наданої медичної документації, виявлене тілесне ушкодження у вигляді перелому 7-го ребра зліва. Дане тілесне ушкодження утворилось від дії тупим (-ими) твердим (-ими) предметом (-ами) з обмеженою травмуючою поверхнею і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу. Виявлене у ОСОБА_11 тілесне ушкодження могло утворитись за обставин та в термін викладених у фабулі постанови, тобто при ДТП 18.02.2014.

Допущені порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.5, 2.3. б), 2.3 д), 12.3 та п.12.4 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та отриманням тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості ОСОБА_11 .

Обвинувачений, не погоджуючись із вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях складу злочину. Зазначає, що судом проігноровані показання щодо погодних умов, дорожнього покриття, швидкості автомобіля та кваліфікацію дій потерпілого. ДТП відбулося о 08:20 годині, а огляд місця події о 11:35 годині. Не врахована вологість повітря 94 %, що взагалі не сприяло сухості покриття. Суд ігнорує висновки постанови Верховного Суду від 13.02.2018 року. Проігноровано інформацію Служби автомобільних доріг у Київській області від 07.09.2016 року та Філії «Обухівське районне державне управління» від 03.03.2017 року щодо швидкості руху в 90 км/год, дату встановлення дорожніх знаків 5.45, 5.46 з зазначенням координатів дороги. Таким чином, невірні вихідні дані призвели до хибних висновків експертиз від 23.05.2016 року та від 07.03.2017 року. Проігноровано клопотання про виклик експертів по комплексній експертизі від 13.02.2023 року. Наявність упередженості виявилося також у винесенні ухвали від 22.06.2023 року про накладення грошового стягнення за неявки, хоча з поважних причин. Слідчий експеримент по справі не проведено, проігноровано його клопотання та прокурора. Прокурор просить вирок суду змінити, в резолютивній частині вироку зазначити про необхідність стягнення з обвинуваченого витрат на проведення експертизи в сумі 37468 грн 24 коп., в іншій частині вирок суду залишити без змін. Вказує, що в резолютивній частині вироку суд вказує про покладення витрат на рахунок держави, а в мотивувальній частині вироку - покласти на обвинуваченого. Посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.09.2022 року по справі № 203/241/17.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити та висловився проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, думку захисника і обвинуваченого, які підтримали апеляційні вимоги, думку потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст. 286 КК України та наявність підстав для закриття кримінального провадження, з огляду на таке. Дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України, та ухвалення обвинувального вироку стосовно нього, з чим погоджується й колегія суддів.

Згідно вироку вина обвинуваченого підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , а також наданими суду письмовими доказами: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.02.2014 року, фототаблицею та схемою дорожньо-транспортної пригоди, де зафіксована проїзна частина, її розміри, розташування автомобілів, сліди зіткнення, інше, якими, зокрема, підтверджується сухий стан дорожнього покриття та відсутність слідів гальмування на місці події, а також відсутність зауважень учасників слідчої дії (т.1 а.с.129-160, 174);

- протоколами огляду транспортного засобу від 18.02.2014 року, де зафіксовано характер механічних пошкоджень декількох автомобілів, яким, зокрема, підтверджується факт зіткнення передньою частиною автомобіля під керуванням обвинуваченого із задньою частиною автомобіля під керуванням потерпілого (т.1 а.с.161-173);

-протоколом огляду місця події від 16.01.2021 року, план-схемою та фото таблицями до нього, де зафіксована проїзна частина, її розміри, відстані між об`єктами тощо (т.2 а.с.45-51);

-висновком судово-медичної експертизи № 135 від 10.12.2014 року, яким підтверджується те, що у ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно наданої медичної документації, виявлене тілесне ушкодження у вигляді перелому 7-го ребра зліва. Дане тілесне ушкодження утворилось від дії тупим твердим предметом з обмеженою травмуючою поверхнею і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу. Виявлене у ОСОБА_11 тілесне ушкодження могло утворитись за обставин та в термін викладених у фабулі постанови, тобто при ДТП 18.02.2014 (т.1 а.с.176);

-висновком експерта № 8-02/474 від 23.05.2016 року, яким підтверджується те, що за даних дорожніх обставин водій автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України з дотриманням п.12.4 Правил дорожнього руху України. За даних дорожніх обставин водій автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , мав технічну можливість попередити зіткнення шляхом виконання п.12.4 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. З технічної точки зору в причинному зв`язку з ДТП перебувають невідповідні вимогам п.12.4 Правил дорожнього руху України дії водія автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.193-197);

-висновком експерта № 19/12-1/33-СЕ/17 від 07.03.2017 року, яким підтверджується те, що за даних дорожніх обставин водій автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України, а з моменту виникнення йому небезпеки для руху, у відповідності до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. За даних дорожніх обставин водій автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання п.12.3 Правил дорожнього руху України, за умови руху по сухому асфальтобетонному покритті (т.1 а.с.214-223);

-висновком комплексної судової комісійної інженерно-транспортної та фототехнічної експертизи № 19380/20-52/19381/20-35/7184/21-52/7185/21-35 від 13.02.2023 року, проведеної на виконання ухвали суду судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, яким підтверджується те, що за даних дорожніх обставин водій автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України (з урахуванням вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України), а з моменту виникнення небезпеки для його руху у відповідності до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. За умов та обставин виникнення даної пригоди, дії водія автомобіля «Mitsubishi», з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п. 12.3 та 12.9 б) Правил дорожнього руху України (з урахуванням вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України) та вказана невідповідність знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_7 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця контактування з автомобілем ЗАЗ шляхом застосування екстреного гальмування та тим самим уникнути виникненню даної пригоди. (т.2 а.с.67-83);

-проектом організації дорожнього руху, детальним планом території, генеральним планом НОМЕР_3 , листами дорожніх служб, селищної ради, якими підтверджується схема організації дорожнього руху та стан дорожнього покриття на місці ДТП (т. 1 а.с. 126, 127, 204-208, 224, т. 2 а.с. 3);

-листами Українського гідрометеорологічного центру, яким підтверджується те, що станом на час ДТП - 18 лютого 2014 року, близько 8:00 години, температура повітря становила 1 градус тепла, без опадів, що вказує на сухий стан дорожнього покриття на місці ДТП (т.2 а.с.6-9);

-постановами, протоколами, довідками, висновком експерта, ухвалою, іншими матеріалами кримінального провадження, якими підтверджуються правомірність процесуальних та слідчих дій у кримінальному провадженні.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину частково узгоджується із його показами під час судового розгляду, з яких вбачається, що він дійсно під час керування транспортним засобом при виникненні небезпеки для руху, всупереч приписам ПДР України фактично не застосував саме екстрене гальмування, натомість змінив напрямок руху, пересік суцільну лінію розмітки та виїхав на зустрічну смугу, що призвело до зіткнення транспортних засобів саме на полосі зустрічного руху, а також травмування потерпілого. При цьому суд визнав посилання сторони захисту на необхідність здійснення саме таких маневрів для уникнення зіткнення з метою усунення більш тяжких наслідків такими, що суперечать прямим приписам ПДР України. Ніким не оспорено факт розташування місця зіткнення саме в межах зустрічної полоси відносно напрямку руху автомобіля під керування обвинуваченого, що вказує на необґрунтованість відповідних доводів сторони захисту та можливість уникнення ДТП у випадку суворого дотримання ПДР України водієм ОСОБА_7 , а саме застосування екстреного гальмування в межах своєї полоси руху, що виключило б можливість зіткнення в межах іншої полоси руху.

У іншій частині непослідовні і взаємонеузгоджені показання обвинуваченого суд визнав неправдивими і розцінив як спосіб захисту та намір пом`якшити кримінальну відповідальність за вчинене діяння або ж уникнути такої відповідальності. При цьому суд зазначив у вироку про неправдивість пояснень обвинуваченого в частині заперечень наявності обставин виникнення ДТП, зокрема щодо раптового виїзду автомобіля «ЗАЗ» із другорядної дороги саме на його полосу руху із послідуючим раптовим перестроюванням у межі зустрічної полоси руху, оскільки вони не узгоджуються із висновками експертиз, показаннями потерпілого, протоколами огляду місця події, фото таблицями, а також із іншими наявними у справі належними і допустимими доказами, зокрема в частині відстаней та часу настання відповідних подій щодо зміни дорожньої обстановки, з чим погоджується колегія суддів.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 сукупністю досліджених письмових доказів, зокрема протоколом огляду місця події, фото таблицями, листами дорожніх служб, а також показаннями свідка і потерпілого про факт виникнення дорожньо-транспортної пригоди саме на сухій ділянці автодороги. Обставини щодо сухої поверхні асфальтного покриття станом на час огляду місця ДТП не заперечував і обвинувачений.

Окремі відомості щодо перемінливої погоди, різного стану дорожнього покриття на різних ділянках дороги станом на ранок 18.02.2014 року, повідомлені свідком, обвинуваченим та потерпілим, суд не поклав в основу судового рішення, оскільки вони неконкретизовані, документально не підтверджені, містять характер припущень і суб`єктивних суджень щодо можливості таяння льоду внаслідок дії сонячного проміння, а також суперечать протоколу огляду місця події, в якому подібні відомості не відображені будь-яким учасником слідчої дії, в тому числі й обвинуваченим чи потерпілим, фото таблицями, якими зафіксовано сухе асфальтне покриття ділянки дороги, де сталася ДТП. Так, згідно листа філії «Обухівське районне дорожнє управління» (т.1 а.с.224) дорожнє покриття на відрізку дороги, де сталося ДТП, станом на 18.02.2014 року чисте та сухе, температура повітря 0 градусів С, без опадів. Будь-якими доказами це не спростовано, тому суд першої інстанції врахував цей письмовий доказ як належний і допустимий та поклав його в основу вироку.

Щодо посилання обвинуваченого про застосування ним екстреного гальмування, то його твердження спростовуються протоколом огляду місця ДТП, фото таблицями та іншими доказами, згідно з якими на місці події не зафіксовано жодних слідів гальмування. Відсутність таких слідів саме на дорожньому покритті не оспорюється й стороною захисту. Висновком експертизи від 13.02.2023 року (т.2 а.с.82-83) підтверджується відсутність ознак застосування обвинуваченим екстреного гальмування.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо невиконання водієм ОСОБА_7 приписів ПДР України у механізмі виникнення ДТП, а саме те, що він допустив пересічення суцільної лінії розмітки, виїзд на зустрічну смугу руху, зміну напрямку руху, перевищення безпечної у цій дорожній ситуації швидкості, що призвело до зіткнення автомобілів на зустрічній полосі руху, однак не виконав єдино можливого і передбаченого ПДР України заходу для уникнення зіткнення при виникненні небезпеки для руху - не застосував екстреного гальмування аж до зупинки транспортного засобу без зміни напрямку руху. При цьому факт зіткнення автомобіля під керуванням обвинуваченого саме передньою частиною саме у задню частину автомобіля під керуванням потерпілого ніким не оспорювалося і підтверджується наявними у справі доказами, що вказує на те, що автомобілі рухались прямолінійно у одній і тій же полосі (зустрічній для обох) і в одному і тому ж напрямку, а також спростовує доводи захисту про раптовість маневру автомобіля ЗАЗ та недостатність часу для уникнення зіткнення при дозволеній швидкості руху.

На думку колегії суддів, місцевий суд правильно відхилив доводи сторони захисту про застосування ОСОБА_7 об`їзду як неправомірні, оскільки такий спосіб передбачено для виникнення перешкоди для руху, тобто нерухомого об`єкта, а у цьому випадку для обвинуваченого виникла небезпека для руху у виді автомобіля ЗАЗ, що рухався у попутному напрямку, тому дії водія щодо об`їзду цього автомобіля по іншій смузі руху, тобто шляхом зміни напрямку руху, суперечать ПДР України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_7 щодо хибних висновків експертів від 23.05.2016 року та від 07.03.2017 року, щодо не врахування інформації Служби автомобільних доріг у Київській області від 07.09.2016 року та Філії «Обухівське районне державне управління» від 03.03.2017 року, оскільки вони спростовуються наведеними у вироку висновками суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 .

Посилання у апеляційній скарзі обвинуваченого щодо не врахування судом висновків постанови Верховного Суду від 13.02.2018 року, є безпідставним, адже на час постановлення вироку, в матеріалах кримінального провадження зазначена постанова Верховного Суду була відсутня, оскільки, не була надана стороною обвинувачення з невідомих причин, про що також пояснив прокурор під час розгляду провадження в апеляційному порядку.

Стосовно не врахування судом клопотання про виклик експертів по комплексній експертизі від 13.02.2023 року та клопотання щодо проведення слідчого експерименту, також постановлення судом ухвали від 22.06.2023 року, на думку колегії суддів такі доводи обвинуваченого є непереконливими, оскільки ним в апеляційній скарзі не наведено переконливих аргументів того, яким чином зазначені порушення могли істотно вплинути чи вплинули на законність та обґрунтованість постановленого судового рішення.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б потягли скасування вироку суду, не допущено, а звільнення від призначеного покарання обвинуваченого узгоджується з ст.49, ч.5 ст.74 КК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині стягнення процесуальних витрат, то колегія суддів погоджується з такими частково з таких підстав.

Приписами ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1, ч.2 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК).

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції застосував положення п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України та ч. 5 ст. 74 КК України, при цьому врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке є нетяжким злочином згідно статті 12 КК України, та було вчинено 18 лютого 2014 року, тобто на момент винесення даного вироку минуло більше п`яти років з моменту вчинення кримінального правопорушення, а також відсутність даних про те, що обвинувачений ухилявся від суду та слідства чи вчинив нове кримінальне правопорушення у суду.

Так, врахувавши, що обвинувачений у повному обсязі не визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих діянь, не заявляв клопотань про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав, сторона захисту наполягала на повному виправданні, суд першої інстанції визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та постановив обвинувальний вирок, яким на підставі ч.5 ст. 74, ст.49 КК України звільнив його від призначеного судом покарання.

Водночас, в мотивувальній частині вироку суд зазначив про те, що судові витрати за проведення експертиз слід стягнути з обвинуваченого в повному обсязі, а в резолютивній частині вироку зазначив про стягнення судових витрат на рахунок держави за проведення експертиз в розмірі 37 468 гривень 24 копійки.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для сплати обвинуваченим процесуальних витрат є обґрунтованими, оскільки обвинувальним вироком ОСОБА_7 було звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, а не від кримінальної відповідальності, що не звільняє його від сплати процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз: №5-02/168 від 29.05.2015 року, № 8-02/474 від 23.05.2016 року, № 19/12-1/33-СЕ/17 від 07.03.2017 року, від 13.02.2023 року.

Наведене узгоджується та не суперечить правовій позиції, викладеній в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.09.2022 року (справа № 203/241/17), відповідно до якої, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Ч. 1 ст. 408 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок, зокрема, у разі: зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про зміну вироку суду першої інстанції в резолютивній частині щодо вирішення питання щодо процесуальних витрат за проведення експертиз, а саме, витрати, понесені у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування на проведення судових експертиз: №5-02/168 від 29.05.2015 року, № 8-02/474 від 23.05.2016 року, № 19/12-1/33-СЕ/17 від 07.03.2017 року, від 13.02.2023 року необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 .

У зв`язку з недотриманням вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, що істотно вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а вирок суду зміні в резолютивній частині.

Керуючись ст.ст.405,407, 408, 409,412 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині вирішення питання про стягнення процесуальних витрат.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь НДЕКЦ при ГУМВС України в Київській області - 491, 04 грн процесуальних витрат (розрахунковий рахунок № 0008); на користь Київського обласного НДЕКЦ МВС України - 1760, 80 грн. процесуальних витрат (розрахунковий рахунок № 0008); на користь Державного НДЕКЦ Міністерства внутрішніх справ України - 1 759, 20 грн. процесуальних витрат (розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 ); на користь Київського НДІСЕ Міністерства юстиції України - 33 457, 20 грн. процесуальних витрат ( розрахунковий рахунок № НОМЕР_5 ).

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4