Номер провадження: 11-кп/813/617/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «EasyCon» за участю захисника ОСОБА_7 , апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2023 року в кримінальному провадженні №0003930 від 16.12.2019 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Кривий Ріг, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Кривий Ріг, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в м. Кривий Ріг, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого;

обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, та їм призначене покарання:

- ОСОБА_9 у виді 7 (семи) років позбавленні волі;

- ОСОБА_10 у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- ОСОБА_11 у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_9 рахується з моменту його фактичного затримання, тобто з 29.10.2020 року.

Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 рахується з моменту їх фактичного затримання, тобто з 11.06.2020 року.

Зараховано в строк призначеного ОСОБА_9 покарання, строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, починаючи з 29.10.2020 року до дня набрання вироком законної сили.

Зараховано в строк призначеного ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання, строк їх попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, починаючи з 11.06.2020 року до дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, застосований до кожного з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у виді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вироком суду частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та стягнуто солідарно з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_13 матеріальну шкоду у розмірі 635338,60 грн. (шістсот тридцять п`ять тисяч триста тридцять вісім гривень 60 копійок).

Стягнуто солідарно з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_13 10000 (десять тисяч) гривень, в якості відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог потерпілого ОСОБА_13 - відмовлено.

Вироком суду частково задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 до обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та стягнуто солідарно з обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_15 матеріальну шкоду у розмірі 502563 (п`ятсот дві тисячі п`ятсот шістдесят три) гривні.

Стягнуто з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_14 в якості відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у сумі по 20000 (двадцять тисяч) грн. з кожного, з ОСОБА_11 - 10000 (десять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовів потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відмовлено.

Цим же вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 подали апеляційні скарги, в яких просять:

- захисник ОСОБА_7 просить вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати, з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, та виправдати останнього у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення;

- захисник ОСОБА_12 просить вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_11 в частині призначеного покарання змінити, та на підставі ст.ст.69, 75 КК України звільнити його від відбування покарання у виді обмеження волі строком на 5 (років), призначити покарання обмежуючись строком попереднього ув`язнення з 11.06.2020 року до набрання вироком законної сили;

- обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, а саме за епізодом підпалу автомобіля потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 11.06.2020 року та призначити йому покарання строком 3 роки позбавлення волі. Цивільний позов потерпілих Болдіних задовольнити частково, а саме в розмірі 160000 грн. Обвинувачений ОСОБА_10 вказує, що визнає свою вину за епізодом скоєння злочину щодо потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , однак заперечує його причетність до скоєння кримінального правопорушення за епізодами потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_13 ;

- обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, та призначити йому покарання за ч.2 ст.194 КК України у виді 3 років позбавлення волі. Цивільний потерпілих Болдіних просить задовольнити частково, в розмірі 160000 грн.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

До початку судового розгляду захисник ОСОБА_7 надіслав до апеляційного суду клопотання про звільнення з-під варти обвинуваченого ОСОБА_9 , в якому посилається на те, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно його підзахисного, який продовжений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2023 року, закінчився 25.09.2023 року та не був продовженим у встановленому законом порядку. Звертає увагу, що вирок місцевого суду не набрав законної сили, у зв`язку із поданням апеляційних скарг, тому вважає, що наявні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти.

Розгляд клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності захисника ОСОБА_12 , потерпілих: ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та представників потерпілих: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Представник потерпілого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_17 подала до апеляційного суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

За таких обставин та враховуючи позицію присутніх у судовому засіданні учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду клопотання захисника за відсутністю інших учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що на даній стадії апеляційного розгляду, судом були створені всі умови для реалізації права учасників провадження на доступ до правосуддя, тому з урахуванням ініціювання питання щодо застосування заходу забезпечення кримінального провадження стосовно одного з обвинувачених, що не порушує права інших учасників процесу, розгляд клопотання можливо розглянути за даною явкою.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти та просили його задовольнити; обвинувачених: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , які підтримали клопотання захисника ОСОБА_7 ; думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання захисника, посилаючись на те, що обвинувачений ОСОБА_9 утримується під вартою на законних підставах, оскільки оскарженим вироком раніше застосований до кожного з обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи клопотання захисника; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України (далі - КПК), у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Таким чином, слід констатувати, що положеннями ст.374 КПК закріплено обов`язок суду під час постановлення вироку вирішити питання щодо запобіжного заходу, який буде забезпечувати виконання ухваленого вироку. У випадку, коли таку особу засуджено до позбавлення волі, за відсутності встановлених виняткових випадків, відносно неї застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У даному кримінальному провадженні, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2023 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, та йому призначене покарання у виді 7 (семи) років позбавленні волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_9 рахується з моменту його фактичного затримання, тобто з 29.10.2020 року.

Вироком суду зараховано в строк призначеного ОСОБА_9 покарання, строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, починаючи з 29.10.2020 року до дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, оскарженим вироком залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Розглядаючи клопотання захисника, колегія суддів керується наступними положеннями кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК,у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Із вироку місцевого суду вбачається, що в даній справі суд виконав приписи абз.12 п.2 ч.4 ст.374 КПК, а саме вирішив питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема прийняв рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили.

Колегія суддів звертає увагу, що виходячи з наведеної правової конструкції ст. 374 КПК, у вироку суду щодо ОСОБА_9 вказаний конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання його під вартою, а саме: до набрання вироком законної сили, що узгоджується з принципом правової визначеності, який є загальною ідеєю Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та верховенством права з огляду на ч.1 ст.115 КПК, якою передбачено обчислення строків, встановлених цим Кодексом не тільки годинами, днями і місяцями, але й вказівкою на подію (в даному випадку дату набрання вироком законної сили), що не суперечить принципу законності.

Колегія суддів наголошує, що після проголошення вироку запобіжний захід відіграє роль заходу забезпечення виконання покарання, покликаного запобігти спробам втечі обвинуваченого та ухилення від відбування призначеного покарання, вчинення нових злочинів, а також як захід забезпечення належної процесуальної поведінки під час гіпотетично можливого провадження з перегляду судового рішення в апеляційному порядку.

Одночасно з цим, Кримінальний процесуальний кодекс України не встановлює особливостей процедури обрання чи зміни запобіжного заходу на різних стадіях кримінального провадження (досудового розслідування, судового розгляду, апеляційного перегляду тощо), у зв`язку з чим суд першої інстанції, обґрунтовано залишив без змін застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Руслан Яковенко проти України» (пункт 46), зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть, якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно із ст.5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті коли виникають нові обставини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, починаючи з дати постановлення вироку, навіть якщо лише судом першої інстанції, підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoffv. Germany) від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7).

Отже, у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання (справа «Руслан Яковенко проти України», п. 32).

На стадії винесення вироку, після здійснення судового розгляду кримінального провадження по суті, дослідження усіх доказів та обставин у справі, коли у розпорядженні суду наявні усі матеріали кримінального провадження, Суд повною мірою володіє усією інформацією, яка дозволяє йому прийняти обґрунтоване рішення щодо визначення обвинуваченій особі запобіжного заходу.

Особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції .

Пунктом 3 статті 5 Конвенції зазначено, що гарантія, передбачена підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції, надає право особі негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і такій особі має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, у тому числі - у зв`язку із застосуванням відносно особи запобіжного заходу у вигляді застави. У той же час, відносно осіб, які затримані відповідно до підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції положення пункту 3 статті 5 Конвенції не застосовні.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне оцінювати доводи клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти через призму приписів ст.ст. 200 та 201 КПК, відповідно до яких зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий. Водночас підставами звернення з клопотанням про зміну/скасування запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.

Разом з тим, із клопотання захисника ОСОБА_7 вбачається, що у якості підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_19 з-під варти, захисник посилається на закінчення строку дії попередньої ухвали місцевого суду про продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте вказані доводи є необґрунтованими, оскільки питання щодо запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому в подальшому було вирішено оскарженим вироком місцевого суду.

При цьому, колегія суддів вважає, що оскаржений вирок суду в частині рішення щодо запобіжного заходу є достатньо мотивованим та не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зважаючи на існування у цьому провадженні реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч.5 ст.132 КПК).

Відтак, для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, остання повинна довести, що обставини, наведені у ст. 194 КПК, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу, перестали існувати або ж їх вага суттєво зменшилась.

Натомість, клопотання захисника про звільнення обвинуваченого з-під варти не містить жодних доводів на підтвердження зміни обставин, які слугували підставами для продовження строку застосування запобіжного заходу, оцінивши які колегія суддів могла б дійти висновку про відсутність підстав подальшого тримання обвинуваченого під вартою або наявність підстав для зміни запобіжного заходу на інший, менш обтяжливий.

Доводи захисника стосовно того, що суд апеляційної інстанції жодного разу не розглянув питання та не прийняв рішення щодо продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, колегія суддів також визнає необґрунтованими, оскільки запобіжний захід застосований оскарженим вироком місцевого суду до набрання вироком законної сили, що не потребує прийняття апеляційним судом додаткових рішень стосовно продовження такого строку, окрім розгляду клопотань учасників судового провадження щодо зміни запобіжного заходу. Крім того, колегія суддів звертає увагу захисника ОСОБА_7 , що до заявлення даного клопотання, сторона захисту раніше не ініціювала питання щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченим, в тому числі в порядку п.3 ч.1 ст.401 КПК.

За наведених обставин, посилання захисника ОСОБА_7 на те, що обвинувачений ОСОБА_9 на даний час утримується під вартою незаконно без відповідного судового рішення, є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, колегією суддів не встановлено підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти.

Керуючись ст.ст. 376, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення з-під варти обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4