КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/4051/2024 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку «EasyCon» в приміщенні суду матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року, -

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

представника - адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.05.2024 року задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України про арешт майна та накладено арешт на майно, а саме на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в інтересах власника майна ОСОБА_6 в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.05.2024 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Мотивуючи апеляційні вимоги представник вказує, що оскаржувана ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.05.2024 року є незаконною та необґрунтованою, а відтак такою, яка підлягає скасуванню.

Зазначає, що слідчий суддя всупереч вимог закону розглянув клопотання прокурора про накладення арешту на майно без участі власника майна чи представника. Зокрема, ОСОБА_6 не є підозрюваною, вона набула статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, що передбачено ст. 64-2 КПК України, а отже вона мала право участі особисто або через представника при розгляді клопотання про арешт майна з відповідними правами і обов`язками.

Наголошує апелянт на тому, що слідчий суддя не звернув уваги на очевидну невідповідність правової кваліфікації кримінального правопорушення, яке розслідується у даному кримінальному провадженні, що в свою чергу впливає на зв`язок речового доказу з елементами конкретного складу злочину, відповідно, встановлення того, чи є в даному разі транспортний засіб речовим доказом або ж ні.

Автор апеляційної скарги зауважує, що постанова про визнання транспортного засобу речовим доказом у даному кримінальному провадженні є нікчемною і недопустимою, оскільки була винесена до вилучення автомобіля.

Вказує, що в оскаржуваній ухвалі слідчого судді не наведено жодних відомостей, чи доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, яке є предметом розслідування в даному кримінальному провадження, крім того, повідомлення про підозру їй не вручалось.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів провадження, Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001909 від 06.05.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням зазначено, що до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_10 про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_11 під приводом організації здійснення за довіреністю продажу авто незаконно заволоділа автомобілем заявниці марки «Land Rover» моделі «Range Rover» 2013 року випуску, чорного кольору з VIN: НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 та розпорядився ним.

Крім того, до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява адвоката ОСОБА_12 , що діє в інтересах ОСОБА_13 , про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_11 під приводом організації здійснення за довіреністю продажу авто незаконно заволоділа автомобілем марки «Land Rover» моделі «Range Rover» 2018 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_5 VIN: НОМЕР_6 та розпорядився ним.

Також, до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_14 , про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_11 під приводом організації здійснення за довіреністю продажу авто незаконно заволоділа автомобілем заявника марки «Bentley» моделі «Continental GTC» 2013 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_7 VIN: НОМЕР_8 та розпорядився ним.

Крім того, до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява адвоката ОСОБА_12 , що діє в інтересах ОСОБА_15 , про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_11 під приводом організації здійснення за довіреністю продажу авто незаконно заволоділа автомобілем марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_9 VIN: НОМЕР_2 та розпорядився ним.

В ході досудового розслідування зазначено, що до вчинення вказаних кримінальних правопорушень причетний ОСОБА_16 . Крім того, зазначено, що всі вищевказані автомобілі після фактичного заволодіння ними вказаним громадянином неодноразово пройшли перереєстрацію транспортного засобу у сервісних центрах МВС та видачу іншого номерного знаку.

Так, зазначено, що автомобіль марки «Bentley» моделі «Continental GTC» 2013 року випуску, синього кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_7 VIN: НОМЕР_8 на підставі договору від 09.01.2024 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_17 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_10 , 23.01.2024 перереєстрований за тією ж особою при видачі іншого державного номерного знаку НОМЕР_11 , 02.03.2024 перереєстрований за тією ж особою при видачі іншого державного номерного знаку НОМЕР_12 та 09.03.2024 перереєстрований на підставі договору від 05.03.2024 на нового власника - ОСОБА_18 без зміни державного номерного знаку НОМЕР_12 .

Автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover» 2013 року випуску, чорного кольору з VIN: НОМЕР_3 з державним номерним знаком НОМЕР_4 на підставі договору від 09.01.2024 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_17 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_13 , 02.03.2024 перереєстрований на громадянку ОСОБА_19 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_14 , 24.03.2024 перереєстрований за тією ж особою при видачі нового державного номерного знаку НОМЕР_15 .

Автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_9 VIN: НОМЕР_2 на підставі договору від 09.01.2024 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_17 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_11 , 10.01.2024 перереєстрований на підставі договору від 10.01.2024 на громадянку ОСОБА_19 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_14 , 02.03.2024 перереєстрований за тою самою особою при видачі нового державного номерного знаку НОМЕР_16 , 06.03.2024 перереєстрований на підставі договору від 03.03.2024 на громадянку ОСОБА_6 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_1 .

Автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2018 року випуску, сірого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_5 VIN: НОМЕР_6 на підставі договору від 12.01.2024 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_20 з присвоєнням державного номерного знаку. НОМЕР_17 , 13.01.2024 на підставі договору від 13.01.2024 перереєстрований на ОСОБА_21 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_18 , 07.02.2024 на підставі договору від 07.02.2024 перереєстрований на ОСОБА_17 з присвоєнням нового державного номерного знаку НОМЕР_19 .

08.05.2024 року постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_22 автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

10 травня 2024 року (клопотання датоване 09.05.2024 року) прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України на майно, а саме на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.05.2024 рокувказане клопотання прокурора про арешт майна було задоволено.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, внесене в межах кримінального провадження № 0001909 від 06.05.2024 року, слідчий суддя дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, про необхідність у накладенні арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів з таким рішенням слідчого судді погодитись не може з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України визначено що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення зберегли на собі його сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин ще встановлюються під час кримінального провадження в тому числі предмети що були об`єктом кримінально протиправних дій гроші цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна - є збереження речових доказів.

Однак, прокурором не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які лише формально вказано у його клопотанні. Прокурором не надано достатньо доказів, що вищевказаний автомобіль відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а посилання органу досудового розслідування, що автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є об`єктом кримінально протиправних дій у кримінальному провадженні, не знаходить свого підтвердження згідно матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції.

Прокурором, який звернувся до суду з клопотанням не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речового доказу вказаний транспортний засіб.

Слід також звернути увагу, що майно у встановленому порядку хоча і визнане органом досудового розслідування речовим доказом у кримінальному провадженні, однак така постанова на думку колегії судді є формальною, у зв`язку з чим в даному випадку не може ставитися питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, як це дозволяє ч. 10 ст. 170 КПК України.

Отже, як вважає колегія суддів, у даному кримінальному провадженні відсутні визначені законом правові підстави для накладення арешту на майно, в тому числі і з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки прокурором у клопотанні не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Відтак, виходячи зі змісту поданого до слідчого судді клопотання про арешт майна, прокурор, в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення. Апеляційний суд наявності таких доказів також не вбачає.

Прокурор та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для апелянта. Накладення арешту на вказаний транспортний засіб не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна ОСОБА_6 потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна, а апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора за недоведеності необхідності арешту майна.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України про арешт майна та накладено арешт на майно, а саме на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України про накладення арешту на майно, а саме на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, - відмовити.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ _____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4