Справа № 463/5408/23
Провадження № 1-кп/461/212/24
УХВАЛА

04.03.2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представників потерпілого ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові клопотання захисника ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту

встановив:

у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000310 від 25.07.2022 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст.190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст.358, ч.3 ст. 27 ч. 2 ст. 209 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.4 ст. 190, ч. 3 ст.358, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст.358 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

В ході розгляду обвинувального акту у суді захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_9 , подав до суду клопотання про часткове скасування арешту накладеного на мобільні телефони обвинуваченого на стадії досудового розслідування.

В обґрунтування наведеного клопотання заявник вказує, що ухвалою слідчого судді від 15.12.2022 у даному кримінальному провадженні накладено арешт на майно вилучене під час обшуку 14.12.2022 за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_5 , зокрема на мобільні телефони «Айфон 11» та «Astro».

Наведені мобільні телефони визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Захисник вказує на неналежне обґрунтування слідчим доводів щодо доцільності застосування відповідного заходу забезпечення кримінального провадження при зверненні до слідчого судді. Зокрема, зазначає, що слідчий обмежився зазначенням у рішенні про визнання наведених вище предметів речовими доказами, посилаючись на загальні визначення з процесуальних норм та свої суб`єктивні безпідставні і необґрунтовані твердження.

Також, захисник вказує, що 15.12.2022 слідчий суддя «прийняв безпідставне рішення про накладення арешту на вищеописані мобільні телефони обвинуваченого, обґрунтувавши таке, буквально, аналогічними загальними визначеннями з процесуальних норм та суб`єктивними безпідставними і необґрунтованими твердженнями слідчого».

Захисник вказує, що наведені у клопотанні речі не мають доказового значення для кримінального провадження, з ними не проводилось під час досудового розслідування слідчих дій за участі обвинуваченого, а тому підстави для застосування арешту відсутні.

Заявник у судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів наведених у ньому та просив таке задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_5 заявлене клопотання підтримав.

Прокурор клопотання заперечив з мотивів безпідставності, повідомивши про намір розгляду питання дослідження наведених у клопотанні речових доказів під час судового провадження. Крім того, прокурор просив врахувати те, що санкція статті за інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення передбачає покарання у виді конфіскації майна.

Інші обвинувачені та їх захисники, кожен окремо, клопотання підтримали.

Представники потерпілого ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , підтримали думку прокурора

Представник потерпілого ОСОБА_15 вирішення клопотання відніс на розсуд суду.

Відповідно до ст. 350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

Згідно приписів ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до приписів статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частинами другою та третьою вказаної статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В ході розгляду клопотання встановлено, що Слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000310 від 25.07.2022.

ОСОБА_5 мав процесуальний статус підозрюваного у провадженні, а на даний час являється обвинуваченим, оскільки обвинувальний акт скеровано на розгляд до суду.

Правова кваліфікація інкримінованих вказаному обвинуваченому кримінальних правопорушень ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст.358, ч.3 ст. 27 ч. 2 ст. 209 КК України.

В межах даного кримінального провадження 14 грудня 2022 року, на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 в ході якого, серед іншого, виявлено та вилучено речі з приводу яких подане клопотання.

14 грудня 2022 року зазначені вилучені в ході обшуку речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. Наступного дня, на наведені речі ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова накладено арешт.

Правовою підставою для накладення арешту на зазначене майно було збереження речових доказів.

Оцінюючи доводи заявника, суд виходить з наступного.

Посилаючись на те, що речі з приводу яких подане клопотання не мають доказового значення у провадженні, захисник залишає поза увагою те, що вони судом досліджені не були і відсутні у матеріалах судового провадження.

Жоден з учасників провадження не заперечує той факт, що речі з приводу яких подане клопотання визнано речовими доказами у провадженні.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, серед іншого, питання, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами. Отже, долю речових доказів суд вирішує при ухваленні остаточного рішення у справі.

У свою чергу, суд виходить з того, що рішення слідчого судді про накладення арешту є чинним, а отже, приймаючи до уваги, серед іншого, закріплений у статті 1291 Конституції України принцип обов`язковості судового рішення, суд не вбачає підстав для надання оцінки цьому рішенню. Більше того, незважаючи на те, що процесуальне законодавство надає можливість володільцю (власнику) майна оскаржити відповідне рішення у апеляційному порядку жодних даних про те, що заявник скористався таким правом судом не встановлено.

Надаючи оцінку доводам заявника, суд враховує наступне:

-вказані речі визнано речовими доказами;

-дослідження обставин справи судом не розпочате, а отже речові докази судом не досліджені;

-майно вилучено за місцем проживання обвинуваченого;

-незважаючи на те, що майно були вилучено та арештовано у грудні 2022 року до цього часу сторона захисту не навела для суду жодних даних про оскарження рішення щодо накладення арешту в апеляційному порядку, хоча вказує на безпідставність рішення слідчого судді.

Також, ухвалюючи рішення за клопотанням, суд враховує характер інкримінованого правопорушення, а саме те, що стороною обвинувачення воно віднесено до категорії вчинених з корисливих мотивів з метою власного протиправного збагачення, заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах.

Суд, розглядаючи клопотання виходить з того, що втручання у право власності повинно не лише бути законним і переслідувати за фактами та у принципі «законну мету» «відповідно до загальних інтересів», але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державою, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичної особи. Ця вимога виражена у понятті «справедливий баланс», який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Події які досліджуються, зокрема їх наслідки (незаконне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах), свідчать про те, що на даний час і на даному етапі провадження таке втручання у право власності особи є справедливим, правомірним, адекватним та пропорційним.

Водночас, майно визнано речовим доказом і фактично до завершення кримінального провадження і ухвалення у ньому остаточного рішення такий речовий доказ повинен бути збережений у належному стані.

Як наведено вище, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Також, згідно положень даної статті арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Разом з тим, також слід відзначити наступне.

Відповідно до положень ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню:

1) повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

2) передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

3) знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду, якщо такі товари або продукція, що піддаються швидкому псуванню, мають непридатний стан;

4) передаються для їх технологічної переробки або знищуються за рішенням слідчого судді, суду, якщо вони відносяться до вилучених з обігу предметів чи товарів, а також якщо їх тривале зберігання небезпечне для життя чи здоров`я людей або довкілля.

Згідно постанови КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження.

Таким чином, положення чинного законодавства визначають порядок зберігання речових доказів, коло осіб на яких покладено належне зберігання та передбачають випадки передачі майна на відповідальне зберігання.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання, адже обставин які засвідчують наявність підстав для скасування арешту зазначеного заявником майна на даному етапі провадження не встановлено.

Разом з тим, суд не може не відреагувати на доводи захисника наступного змісту «слідчий суддя прийняв безпідставне рішення про накладення арешту на вищеописані мобільні телефони обвинуваченого, обґрунтувавши таке, буквально, аналогічними загальними визначеннями з процесуальних норм та суб`єктивними безпідставними і необґрунтованими твердженнями слідчого», та звертає увагу адвоката на наступне.

Право на свободу слова та вільне вираження своїх поглядів і переконань гарантоване ст.34 Конституції. Це ж право передбачене у ст.10 Загальної декларації прав людини та ст.19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В силу положень чинного законодавства захисник-адвокат у відповідному кримінальному провадженні, не є суб`єктом уповноваженим на перегляд судових рішень.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 статті 21 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов`язаний, серед іншого, дотримуватися присяги адвоката України та правил адвокатської етики, підвищувати свій професійний рівень та виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги. Адвокату забороняється, серед іншого, використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта.

Відповідно до ст. 12 Правил адвокатської етики, всією своєю діяльністю адвокат повинен стверджувати повагу до адвокатської професії, яку він уособлює, її сутності та громадського призначення, сприяти збереженню та підвищенню поваги до неї в суспільстві; Цього принципу потрібно дотримуватись у всіх сферах діяльності адвоката: професійній, громадській, публіцистичній та інших.

Стаття 42 цих же Правил встановлює, що представляючи інтереси клієнта або виконуючи функцію захисника в суді, адвокат зобов`язаний дотримуватися вимог чинного процесуального законодавства, законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність, про судоустрій і статус суддів, іншого законодавства, що регламентує поведінку учасників судового процесу, а також вимог Правил.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальних дій судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи, може бути розцінена як втручання у здійснення ним правосуддя.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів).

Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Поза усяким сумнівом сторона у провадженні має право користуватись своїми процесуальними правами та наводити аргументи на підтримання своїх доводів. Натомість, заява професійного адвоката про те, що рішення слідчого судді, яке набрало законної сили, є «безпідставним», озвучена поза межами процедури апеляційного оскарження такого судового рішення, містить ознаки неповаги до суду.

Керуючись ст.ст. 170 174, 333, 350 КПК України,

постановив:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1