ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0003150 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Старі Червища, Камінь - Каширського району, Волинської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 (один) рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття основного покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня затримання обвинуваченого в порядку виконання вироку.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 13 жовтня 2023 року, близько 21 години 30 хвилин, в порушенні вимог 2.9 (а) Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою КМ України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правил), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «AUDI A6», реєстраційні номерні знаки НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 80 км/год. автодорогою по вул. Дружби, в с. Вербаїв Луцького району у напрямку с. Боратин, в порушення п. п. 2.3 (б), 12.1, 12.4 Правил, не врахував дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, проявив безпечність та неуважність, не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого допустив виїзд за межі проїзної частини на узбіччя по праву сторону ходу свого руху де здійснив зіткнення з бетонним парканом.

Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_8 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив пасажиру автомобіля марки «AUDI A6», реєстраційні номерні знаки НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , 1997 р.н., згідно висновку судово-медичної експертизи № 667 від 08.11.2023, тілесні ушкодження у вигляді: Політравми: множинні закриті переломи ребер 3-8 зліва /3-7 подвійні/ зі зміщенням, забій легень, малий лівобічний гемоторакс, емфізема підшкірної клітковини; закрита черепно-мозкова травма з струсом головного мозку; краєвий перелом лівої сідничної кістки тазу; перелом передньої та задньої стінки верхньо-щелепового синуса, лівої виличнох кістки, що за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 21 доби.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками є грубі порушення водієм ОСОБА_8 «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: п. п. 2.3(б), 2.9 (а), 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 необґрунтованим. Посилається на те, що судом першої інстанції було здійснено лише часткове дослідження доказів, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, проте суд мав змінити порядок та обсяг дослідження доказів, з огляду на висловлену ним письмово в судових дебатах позицію з приводу наявних декількох пом`якшуючих покарання обставин. Зазначає, що місцевий суд безпідставно не відніс до обставин, які пом`якшують покарання, а саме повне визнання вини, щире каяття, відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди потерпілому, активне сприяння розслідуванню злочину, примирення з потерпілим. Також вказує на те, що місцевий суд безпідставно не призначив обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України. Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримували та просили скасувати вирок суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, думку прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, в частині пом`якшення покарання обвинуваченому, шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 ст.69 КК України, а також в частині скасування вироку з направленням матеріалів кримінального провадження на новий розгляд, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Приписами ч.1 ст.65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Положення ч.2 ст.65 КК України визначають, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_8 , місцевим судом дотримані.

Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_8 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винного, який вину визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, повністю відшкодував заподіяну матеріальну та моральну шкоду, потерпілий просив суд суворо не карати обвинуваченого. А тому, врахувавши наведені обставини у їх сукупності, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286-1 КК України.

Місцевий суд обґрунтовано відніс до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в даному випадку підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України, враховуючи обставини вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який за місяць до вчинення інкриміновано йому злочину, притягувався до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, тому вид та розмір покарання, призначений ОСОБА_8 відповідає принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатніми для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги є неспроможними та не можуть бути задоволеними.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого злочину, конкретні обставини його вчинення, наслідки вчиненого злочину, хоча і з необережності, характеристику особи обвинуваченого, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, яке необхідно відбувати реально.

В даному випадку, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 , обставини, які пом`якшують його покарання, не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому не можуть слугувати підставами для застосування щодо нього положень ст.69 КК України.

Призначене судом ОСОБА_8 покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і на думку суду апеляційної інстанції повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто м`яким, а також надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Є безпідставними доводи сторони захисту про віднесення до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, примирення з потерпілим.

Згідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0003150 від 14.10.2023 складеного відносно ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, органом досудового розслідування обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого визнано щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання, конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про можливість призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, то вони є необґрунтованими, оскільки захисником не наведено підстав, визначених ч.1 ст.415 КПК України, які б слугували підставою для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Так, положеннями ч.1 ст.415 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 не навів жодної із підстав, визначених ч.1 ст.415 КПК України, які б слугували підставами для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. При цьому, як убачається із оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 не оспорював фактичних обставин кримінального провадження, визнав вину та щиро розкаявся, у зв`язку з чим докази досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

При цьому апеляційний суд зазначає, що незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого та дослідження відомостей про його особу здійснюється судом обов`язково.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин та вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними, а тому не бере їх до уваги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення

Головуючий

Судді: