24 квітня 2024 року Справа № 991/2389/24
Головуючий (суддя-доповідач) Провадження №11-сс/991/270/24
в апеляційній інстанції: ОСОБА_1
судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1
щодо ухвали від 24 квітня 2024 року
I. Зміст прийнятого рішення
1. 24.04.2024 колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду закрила провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оазіс 51», поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 04.04.2024 щодо відмови у скасуванні арешту майна.
II. Стисла позиція щодо ухваленого рішення
3. Із рішенням більшості колегії суддів я не можу погодитися, оскільки вважаю, що ухвала слідчого судді, якою відмовлено в скасуванні арешту майна, може бути оскаржена в апеляційному порядку на підставі п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК.
4. Тому, колегії суддів необхідно було розглянути апеляційну скаргу по суті, а не припиняти апеляційне провадження, шляхом його закриття.
III. Детальні міркування
5. В апеляційному порядку під час досудового розслідування можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому (п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК). Тобто дослівно у згаданій нормі вказано не рішення про «задоволення клопотання про арешт майна чи відмову в ньому», а ухвалу про «арешт майна або відмову у ньому».
6. У п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК, як і в жодній іншій нормі кримінального процесуального закону, прямо не зазначено, які саме рішення слідчого судді необхідно розцінювати як ухвали про арешт майна або відмову в ньому.
6.1. Виходячи з назви ухвалою слідчого судді про арешт майна чи відмову в ньому, є рішення про задоволення клопотання про арешт майна чи відповідно відмову у ньому.
6.2. Однак виходячи з наслідків ухвалою слідчого судді про арешт майна чи відмову в ньому, дослівно згаданою в п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК, є не лише рішення про арешт майна чи відповідно відмову у ньому (ст. 173 КПК), але й ухвала про скасування арешту майна або про відмову у такому скасуванні (ст. 174 КПК).
6.2.1. Оскільки наслідки постановлення ухвали про накладення арешту на майно є ідентичними з наслідками прийняття рішення про відмову в скасуванні арешту майна, - до відповідного майна застосовуються обмеження, визначені в ухвалі слідчого судді.
6.2.2. Ідентичними між собою є й наслідки рішення про відмову в накладенні арешту на майно та ухвали про скасування арешту, так як в обох випадках до відповідного майна не застосовуються обмеження, визначені слідчим суддею.
6.2.4. Й різниця між вказаними рішеннями, передбаченими у ст. 173 і ст. 174 КПК, є лише в моменті (часі), з якого діють чи продовжують діяти обмеження прав (у першому випадку) або ж не починають діяти чи припиняється дія обмеження прав (у другому випадку).
6.2.5. Таким чином, якщо при оцінці ухвали як такої, що є рішенням про арешт майна чи відмову в ньому, виходити не лише з форми (назви ухвали), але й з її суті (наслідки рішення для особи), то ухвалою слідчого судді про арешт майна чи відмову в ньому є повністю всі ті рішення, прийняття яких передбачено ст. 173 і ст. 174 КПК.
7. Із огляду на те, що в жодній нормі КПК прямо не зазначено, які саме рішення слідчого судді необхідно розцінювати як ухвали про арешт майна або відмову в ньому, під час оцінки певного рішення слідчого судді як такого, що в розумінні кримінального процесуального закону вважається ухвалою про арешт майна чи відмову в ньому, необхідно виходити й зі змісту поняття «арешт майна» та місця норм, пов`язаних із вирішенням відповідного питання, у структурі кодексу.
7.1. У главі 17 (Арешт майна) КПК містяться норми ст. ст. 170-175 КПК, що передбачають можливість постановлення слідчим суддею ухвал, які стосуються арешту майна, зокрема, про (1) відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, (2) задоволення клопотання про арешт майна (ст. 173 КПК), (3) відмову у задоволенні клопотання про скасування арешту майна, (4) задоволення клопотання про скасування арешту майна (ст. 174 КПК).
7.1.1. Водночас ніде в кодексі не вказано, що рішеннями про арешт майна або відмову у ньому є лише ухвали слідчого судді, якими задоволено клопотання про арешт майна чи відповідно - відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.
7.1.2. Тобто ураховуючи, що ст. 174 (Скасування арешту майна) КПК структурно знаходиться в главі 17 з назвою «Арешт майна» розділу II (Заходи забезпечення кримінального провадження) КПК, як і ст. 173 (Вирішення питання про арешт майна) КПК, то арешту майна чи відмови у ньому стосуються як рішення, постановлення яких передбачено ст. 173 КПК, так і ті, які можуть бути прийняті згідно зі ст. 174 КПК.
7.2. Крім того, виходячи з поняття «арешт майна», його зміст охоплює як ухвали про задоволення клопотання про арешт майна чи відмову в ньому (ст. 173 КПК), так і рішення про задоволення клопотання про скасування арешту майна чи відмову в ньому (ст. 174 КПК).
7.2.1. Оскільки під «арештом майна» розуміється тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (ч. 1 ст. 170 КПК).
7.2.2. Із наведеного вбачається, що арешт майна за своєю суттю є не лише одномоментною дією з його накладення, у зв`язку із вчиненням якої щодо речових прав на відповідне майно розпочинають застосовуватися певні обмеження (заборона відчуження, розпорядження, користування), але й він є також триваючою подією, адже ухвали про арешт майна чи відмову в його скасуванні (повну або часткову) мають своїм наслідком триваючий процес - продовження застосування до відповідного майна протягом певного проміжку в часі обмежень, передбачених процесуальним законом.
7.2.3. Тому втручання в право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини /далі - Конвенція/, є триваючим процесом, судовий контроль за яким здійснює слідчий суддя (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 33-1 КПК).
7.3. Слід зауважити, що контроль за втручанням у зазначене право, гарантоване ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції, відбувається як при вирішенні питань, передбачених ст. 173 КПК, так і зазначених у ст. 174 КПК.
7.3.2. Виходячи з важливості та обсягу питань, які слід вирішити слідчому судді, що приймає рішення щодо втручання у право на мирне володіння майном, законодавець передбачив механізм виправлення можливих помилок, коли слідчим суддею допущено дисбаланс на шкоду або зацікавленій особі, або інтересам суспільства.
І слід враховувати, що арешт майна є триваючим втручанням, тому навіть правильне рішення про арешт майна може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували, або виявлення чи виникнення нових обставин. Це може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування. Ці рішення є не менш, якщо не більш важливими в контексті дотримання права на мирне володіння майном, оскільки з часом втручання з боку держави вимагає все більш переконливих аргументів. Таким чином, якщо визнати рівнозначність як первісного, так і наступного рішення в контексті права на мирне володіння майном, це свідчить про те, що сторонам має бути доступним апеляційне оскарження рішень, які стосуються арешту майна.
З іншого боку, помилкове рішення про скасування арешту майна може спричинити не менш серйозні наслідки, ніж відмова у застосуванні такого арешту, що, врешті, може позначитися як на забезпеченні можливості успішного кримінального провадження, так і на правах інших осіб, на забезпечення яких спрямований такий арешт. Враховуючи складність встановлення справедливого балансу у таких справах, апеляційний перегляд таких рішень не менш важливий, ніж перегляд рішення про відмову у застосуванні такого заходу.
8. Сутнісний підхід, на відміну від формального, ґрунтується на аналізі не лише назви, зазначеної у п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК, а й на правовому характері спірного рішення.
8.1. Як приклад, в постанові від 26.06.2018 у справі №657/683/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення слідчого судді, яким окремо від ухвали про арешт майна вирішено питання про спосіб такого арешту, підлягає апеляційному оскарженню, адже рішення слідчого судді стосувалося саме питання накладення арешту на майно.
8.3. Тому так само ухвала про скасування арешту майна чи відмову в ньому, передбачена ст. 174 КПК, стосується питання накладення арешту на майно, а отже підлягає апеляційному оскарженню згідно з п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК.
9. Також хоча в переліку ч. 1 ст. 309 КПК дослівно не згадується ухвала про скасування арешту майна, але у цьому переліку також прямо не згадується й «рішення про зміну запобіжного заходу».
9.1. Наведене не завадило Верховному Суду дійти висновку, що поняття «застосування запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й випадки його зміни на більш м`який або навпаки, що фактично являє собою обрання іншого запобіжного заходу.
9.2. У зв`язку з цим Перша судова палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що сторони кримінального провадження мають право оскаржувати в апеляційному порядку ухвалу слідчого судді про зміну підозрюваному обраного запобіжного заходу у випадку, якщо застосування такого запобіжного заходу або відмова в його застосуванні підлягають апеляційному оскарженню відповідно до ч. 1 ст. 309 КПК (постанова Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №335/9520/19).
9.3. Тобто в наведеному для порівняння прикладі Верховний Суд виходив не формально з назви рішення, а й із його суті у вигляді наслідків для прав особи.
9.4. Аналогічним чином як і в наведеному прикладі рішення про скасування арешту майна фактично являє собою відмову в арешті майна, в той час як ухвала про відмову в скасуванні арешту майна по своїй суті є рішенням про арешт майна, адже наслідки для прав особи, про які описано вище по тексту, ідентичні: якщо в арешті майна відмовлено чи арешт майна скасовано - втручання в право на мирне володіння майном не відбувається, натомість, коли задоволено клопотання про арешт майна чи відмовлено у скасуванні арешту майна - в право власності відбувається втручання.
10. Таким чином, ухвала слідчого судді, постановлена на підставі ст. 174 КПК, може бути предметом перегляду в апеляційному порядку.
Суддя: ОСОБА_1