ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/538/24 Справа № 204/6587/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року, якою було відмовлено в заміні призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання із визначеним строком, із зарахуванням у покарання відбутої частини строку, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання із визначеним строком, із зарахуванням у покарання відбутої частини строку.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив із того, що, по-перше, в клопотанні ОСОБА_8 мова йде не про питання, яке може бути вирішене судом під час виконання вироку щодо нього, а фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного останньому покарання, воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а по-друге, суд дійшов висновку про те, що станом на сьогодні відсутній передбачений кримінальним процесуальним законодавством України механізм заміни довічного позбавлення волі строковим.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник засудженого в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року, якою було відмовлено в заміні призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання із визначеним строком, із зарахуванням у покарання відбутої частини строку скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вказане клопотання та вирішити питання щодо заміни засудженому довічного позбавлення волі строковим, із зарахуванням у строк призначеного покарання строк фактично відбутого покарання.

Свої вимоги сторона захисту мотивує порушенням судом першої інстанції норм кримінального процесуального законодавства України, а саме, ст. 370 КПК України та вказує, що дана апеляційна скарга буде доповнена в порядку ст. 403 КПК України.

08 травня 2024 року за вх№19458 від захисника засудженого в порядку ст. 403 КПК України надійшли доповнення до апеляційної скарги, відповідно до змісту яких захисник мотивує свої вимоги щодо скасування ухвали суду першої інстанції тим, що за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області, який залишений без змін ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2005 року, ОСОБА_8 засуджений до довічного позбавлення волі і на сьогоднішній день ОСОБА_8 відбув вже 20 років призначеного покарання в умовах утримання максимального рівня безпеки, а тому, подальше його утримання в місцях позбавлення волі вважає таким, що порушує Пакт про громадські і політичні права. У зв`язку з чим сторона захисту просить задовольнити апеляційну скаргу та постановити нову ухвалу, якою замінити безстрокове покарання пов`язане з позбавленням волі на покарання, яке має визначений строк.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.

Засуджений повністю підтримав позицію свого захисника, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги захисника засудженого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою та постановленою у відповідності до діючого законодавства України, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Статтею 82 КК України визначено, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Цією нормою встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання, до даного переліку не входить.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

З огляду на викладене, враховуючи, що дійсно в законодавстві існує прогалина в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Разом з тим, вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно з яким «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».

Так, в рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 у справі про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Однак, як зазначається далі у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин, як зазначає Конституційний Суд України, альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім цього, у зазначеному Рішенні Конституційний Суд України зробив висновок про те, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 11 частини першої ст. 23 КК України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом. У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Згідно зі ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принци претроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника засудженого, призначене ОСОБА_8 за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року покарання у виді довічного позбавлення волі, не може бути визнане таким, що не відповідає вимогам Конституції та законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини, а відтак колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог захисника та заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із визначеним строком.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішеннямКонституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Таким чином, згідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст. ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання довічне позбавлення волі. Однак, станом на сьогодні, необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ, Рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі чи звільнення нормативно не визначені, тобто відсутня належна правова процедура і механізм її реалізації, а тому колегія суддів станом на сьогодні позбавлена можливості розглянути питання про заміну засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із визначеним строком.

З огляду на викладене, та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року, якою було відмовлено в заміні призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання із визначеним строком, із зарахуванням у покарання відбутої частини строку залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4