УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 759/17844/17

провадження № 51-946ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК), визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК та виправдано у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. Також вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 висувалося обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, за наступних обставин.

01 жовтня 2017 року, приблизно о 21:30, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , знаходячись разом біля будинку № 8 по вул. Гната Юри в м. Києві, побачивши наочно знайомого ОСОБА_6 , вирішили відкрито протиправно заволодіти його майном з метою особистого збагачення, у такий спосіб вступили в попередню злочинну змову на вчинення злочину. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підійшли до ОСОБА_6 та висловили вимогу віддати свій мобільний телефон, на що той відмовив. У цей час ОСОБА_5 та ОСОБА_4 почали наносити ОСОБА_6 удари руками та ногами по різних частинах тіла. У свою чергу, потерпілий, намагаючись втекти від нападників, добіг до будинку № 10 по вул. Гната Юри , де сховався в салоні невстановленого слідством припаркованого поруч автомобіля, за кермом якого перебувала також невстановлена особа. Незважаючи на присутність водія, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , діючи спільно, продовжили побиття потерпілого, витягаючи його з салону вказаного автомобіля. Крім того, задля припинення опору з боку ОСОБА_6 дістав з під одягу предмет, схожий на кухонний ніж, приставивши його до шиї потерпілого. Сприйнявши такі дії ОСОБА_5 як загрозу для життя та здоров`я, ОСОБА_6 спробував прикритись від ножа передпліччям лівої руки, однак ОСОБА_5 завдав останньому удар ножом, подолавши таким чином опір з боку потерпілого. Після цього ОСОБА_4 забрав у потерпілого ОСОБА_6 належний останньому мобільний телефон «Мейзу 5 Нота», вартістю 3 500 грн, з сім-карткою оператора вартістю 45 грн. У такий спосіб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільними діями шляхом нападу заволоділи чужим майно загальною вартістю 3 545 грн, яким розпорядилися на власний розсуд, втікши з місця вчинення злочину. Крім того, вказаними спільними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_4 завдали потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження у виді синця на верхній повіці правого ока, подряпини на заднє-боковій поверхні шиї в середній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також різаних ран на долонній поверхні лівої кисті та в ділянках фаланг 3, 4 та 5 пальців, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 - без змін.

Ухвалою Київської апеляційного суду від 07 березня 2023 року матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 виділено в окреме провадження.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить оскаржене судове рішення скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що винуватість ОСОБА_4 підтверджена сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів, зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 01 жовтня 2017 року, протоколом огляду місця події від 01 жовтня 2017 року, консультативною довідкою від 02 жовтня 2017 року № 547384, протоколом огляду місця події від 02 жовтня 2017 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 03 жовтня 2017 року, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, про що було зазначено в апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції, в порушення приписів статей 23, 86, 94, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), продублював висновки місцевого суду, своє рішення не обґрунтував та не надав оцінки цим доказам, як окремо кожному, так і в їх сукупності.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги та не надав відповіді на доводи прокурора про необґрунтоване врахування місцевим судом даних відеофіксації, доданих до двох протоколів пред`явлення особи для впізнання від 02 жовтня 2017 року, які було визнано недопустимими доказом. Прокурор не ставить під сумнів обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про недопустимість як доказів вказаних протоколів.

В контексті недотримання судом апеляційної інстанції приписів ч. 3 ст. 404 КПК, прокурор зазначає про необґрунтовану відмову в задоволенні клопотання про повторне дослідження письмових доказів та допит потерпілого ОСОБА_6 , а також свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Стверджує, що участь потерпілого ОСОБА_6 , який прибував в судові засідання 25 січня та 03 квітня 2018 року, суд належно не забезпечив, оскільки в подальшому виклик потерпілого шляхом направлення йому повісток судом не здійснювався, що призвело про порушення приписів ст. 23 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, зміст оскарженого судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Положеннями ст. 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ - з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи знаходять своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення винуватості особи покладається на державу.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК вказав, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо винуватості особи тлумачяться на користь її невинуватості.

Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За результатом розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, даючи кримінально-правову оцінку діям, зокрема ОСОБА_4 , дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено саме ОСОБА_4 та виправдав останнього відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.

Згідно з приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою; наводяться докази, що спростовують її доводи.

Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.

Із долученої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження через залишення поза увагою доказів, які, на його переконання, доводять винуватість, зокрема ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, надав на них вичерпну відповідь, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав доводи апеляційної скарги необґрунтованими. При цьому суд перевірив правильність оцінки місцевим судом доказів на предмет належності, допустимості та достовірності, де з такою оцінкою погодився та порушень не встановив.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком апеляційного суду про те, що сукупність наданих стороною обвинувачення допустимих доказів не доводить винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, і доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що обставини кримінального правопорушення, на які посилається прокурор, не підтверджуються належними, допустимими, достовірними доказами, водночас доводи касаційної скарги не містять обґрунтування до застосування судом касаційної інстанції повноважень, визначених приписами ст. 438 КПК, в аспекті реалізації положень статей 412, 413 цього Кодексу.

Як встановлено апеляційним судом, сторона обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_4 посилалась на: протокол прийняття заяви про злочин від 01 жовтня 2017 року; протокол огляду місця події від 01 жовтня 2017 року; довідку ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 02 та 12 жовтня 2017 року; висновок судового медичного експерта № 26054 від 10 листопада 2017 року; протоколи пред`явлення особи для впізнання від 02 жовтня 2017 року, а також показання свідка ОСОБА_13 .

Прокурор в касаційній скарзі не наводить жодного обґрунтування того, які з оцінених судами доказів, які є допустимими, свідчать про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 здійснили напад на ОСОБА_6 з метою заволодіння його майном, яких порушень правил оцінки доказів згідно зі ст. 94 КПК не усунув апеляційний суд, переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги прокурора.

Як убачається зі змісту оскарженого судового рішення, суд апеляційної інстанції встановив, що потерпілий ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду кримінального провадження, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції жодного разу не з`явився. Перевірив і погодився із висновком місцевого суду про те, що оскільки в судовому провадженні є численні докази повідомлення потерпілого про день, час та місце судового засідання, через що суд неодноразово відкладав судові засідання, зокрема надаючи стороні обвинувачення можливість забезпечити його явку, той факт, що потерпілий перед судом не постав, безпосередньо суду показання не надав, за таких обставин, не є порушенням вимог кримінального процесуального закону. Враховуючи вказане, необґрунтованими є доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив доводів апеляційної скарги про порушення, допущені місцевим судом в частині здійснення виклику потерпілого, з огляду на що колегія суддів їх відхиляє.

Колегія суддів звертає увагу, що прокурор не заперечує в доводах касаційної скарги обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про визнання недопустимими доказами двох протоколів впізнання за участю потерпілого від 02 жовтня 2017 року. Так, за змістом оскарженого судового рішення суд визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання, з огляду на те, що вони отримані із порушенням норм чинного кримінального процесуального закону, зокрема ч. 1 ст. 228 КПК. Разом із тим, за доводами прокурора, суди необґрунтовано врахували відомості, отримані за переглядом відеофіксації цих слідчих дій - додатків до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 02 жовтня 2017 року.

Колегія суддів виходить із того, що правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів. Вимога визнати докази, отримані з порушеннями, недопустимими спрямована на те, щоб сторона, що допустила порушення, не могла скористатися його результатами. Використання цих правил на шкоду стороні, яка жодним чином не відповідальна за порушення процесуальних правил, суперечить їх меті. У кримінальному процесі такий підхід до оцінки доказів розроблявся в межах доктрини «асиметрії правил допустимості доказів». Протилежний, від вказаного вище, підхід до оцінки доказів спричиняє порушення права, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому.

Суд касаційної інстанції зауважує, що докази, здобуті з порушенням закону, не можуть бути покладені в основу обвинувачення, натомість сторона захисту має право на використання доказів, при збиранні яких вимоги законодавства були порушені з вини сторони обвинувачення, адже обвинувачений не має нести негативні процесуальні наслідки через некомпетентність, недобросовісність чи порушення сторони обвинувачення. Приписи статей 17, 86, 87 КПК та ч. 3 ст. 62 Конституції України дають підстави до висновку, що відомості з доказів, які визнано недопустимими через процесуальні порушення при їх отриманні, не можуть бути на цій підставі допущені судом як докази винуватості, проте їх зміст може використовуватися для спростування версії сторони обвинувачення. Така правова позиція була раніше висловлена Верховним Судом в постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/16.

За правилами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже, у ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони обвинувачення щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

У цьому провадженні таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції.

За змістом частини 2 ст. 23 КПК не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення із оцінкою показань свідка ОСОБА_13 та письмових доказів у справі не є підставою для повторного дослідження обставин провадження.

Своя (інша) оцінка доказам, відмінна від тієї, яку було надано місцевим судом, судом апеляційної інстанції не надавалася, з огляду на що необґрунтованими є доводи касаційної скарги про недотримання судом апеляційної інстанції положень ст. 23 КПК при перевірці та врахуванні при постановленні судового рішення показань свідка ОСОБА_13 , а також інших доказів, які визнано належними та допустимими.

Колегія суддів погоджується із висновком про те, що протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 01 жовтня 2017 року, де йдеться про вчинення злочину невідомими особами, протоколом огляду місця події від 01 жовтня 2017 року, консультативною довідкою від 02 жовтня 2017 року № 547384 та висновком судово- медичного експерта № 26054 від 10 листопада 2017 року, а також протоколом огляду місця події від 02 жовтня 2017 року, за яким гр. ОСОБА_12 добровільно видав слідчому телефон «Мейзу», та протоколом проведення слідчого експерименту від 03 жовтня 2017 року, за яким потерпілий ОСОБА_6 , використовуючи як індивідуальний ідентифікатор відбиток власного пальця розблокував вказаний телефон та продемонстрував у записах на ньому переписку зі своєю дружиною, не доводиться поза розумним сумнівом припущення органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_4 злочину, інкримінованого йому за ч. 2 ст. 187 КК.

При цьому, гр. ОСОБА_12 як свідок в місцевому суді не був допитаний, за змістом оскарженої ухвали прокурор в апеляційній скарзі не вказував про порушення місцевим судом в цій частині аби яких приписів КПК, а в касаційній скарзі прокурор не вказує, що сторона обвинувачення клопотала про його допит під час судового розгляду в місцевому суді, як не указує і того, чи були в суду апеляційної інстанції процесуальні підстави до виклику вказаного громадянина та, враховуючи приписи ч. 3 ст. 404 КПК, його допиту під час апеляційного перегляду.

Оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставами для безумовного скасування чи зміни судового рішення, за змістом оскарженої ухвали та доводів касаційної скарги Судом не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3