ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000067 від 08.03.2023 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михалкове Сокирянського району Чернівецької області, не працюючого, неодруженого, із базовою загальною середньою освітою, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресом: АДРЕСА_1 , громадянина України,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

Прокурор Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_9 , адвокат ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подали апеляційні скарги на вирок Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 січня 2024 року.

ЄУНСС №722/1280/23 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_10

Провадження №11-кп/822/119/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія ч.2 ст. 156 КК України

Цим вироком, ОСОБА_6 , - визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України і за його вчинення призначено йому покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Застосовано щодо ОСОБА_6 до набрання даним вироком суду законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор», взято його під варту негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 відраховано з дня проголошення судом даного вироку та взяття його під варту, а саме з 17.01.2024 року.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку день за день, починаючи з дня проголошення судом даного вироку, тобто з 17.01.2024 року і до дня набрання даним вироком законної сили.

Включити інформацію про ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України до Єдиного реєстру осіб, засуджених за кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи після вступу вироку в законну силу.

Доводи апеляційних вимог.

Прокурор ОСОБА_9 , у своїй апеляційній скарзі вважає, що вирок суду першої інстанції не ґрунтується на законі та підлягає скасуванню в частині призначеного покарання ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону, який підлягає застосуванню та у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що санкцією ч.2 ст. 156 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років або без такого.

Додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років вироком суду ОСОБА_6 не призначене через те, що ОСОБА_6 на час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення не обіймав відповідних посад і не займався будь-якою діяльністю.

Вважає, що в цьому випадку не в повній мірі реалізована превентивна функція вказаного додаткового покарання. При цьому, звертає увагу на висновок Об`єднаної палати ККС Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2023 року (справа №404/2081/22, провадження №51-130 кмо 23).

Зазначає, що додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути застосоване до ОСОБА_6 за санкцію ч.2 ст. 156 КК України, незалежно від того, чи пов`язане вчинене ним кримінальне правопорушення з його посадою або із заняттям ним певною діяльністю.

За таких обставин вважає, що не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім та необхідним для виправлення засудженого, та попередження нових кримінальних правопорушень і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі в інтересах свого підзахисного не оспорює доведеність винуватості останнього та правильності кваліфікації його дій, проте вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості призначеного покарання.

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 як на стадії досудового розслідування, так і в судовому засіданні свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України визнав в повному об`ємі, підтвердив всі обставини, вказані в обвинувальному акті, за яких він вчинив дане кримінальне правопорушення, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд його суворо не карати.

Проте, судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі було враховано особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання. Крім того, судом не було враховано ставлення ОСОБА_6 до скоєного злочину та його щире каяття, а також думку законного представника потерпілої, яка не мала будь-яких претензій до обвинуваченого, у своїй заяві просила суд ОСОБА_6 суворо не карати, а також не подавала цивільного позову в кримінальному провадженні.

Також вказує, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , не настало тяжких наслідків для потерпілої та її психо-емоційного розвитку, оскільки вона в силу її малолітнього віку не усвідомлювала суть дій, які вчиняв обвинувачений.

При цьому звертає увагу колегію суддів на безпосередньо самі обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , які мали місце 07.03.2023 року та про які він зазначав під час допиту (на стадії досудового розслідування) та в судді першої інстанції.

Зазначає, що ОСОБА_6 не вчиняв умисних дій з вчинення розпусних дій відносно неповнолітньої ОСОБА_11 .. Малолітня ОСОБА_11 стала випадковим очевидцем з вчинення ним дій, які виразились в непристойному оголенні свого статевого органу та вчиненні акту ананізму.

Акцентує увагу на тому, що обвинувачений ОСОБА_6 , як на момент вчинення злочину, так і станом на сьогодні перебуває на обліку в лікаря психіатра з діагнозом: Легка розумова відсталість.

При цьому робить акцент на висновок судової психіатричної експертизи від 14.06.2023 року, згідно якої ОСОБА_6 є обмежено осудним і в період скоєння інкримінованих йому протиправних дій виявляв ознаки легкої розумової відсталості з вираженими поведінковими розладами, через що повного мірою не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом він не міг в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, що відповідає юридичній категорії обмеженої осудності. За таких обставин ОСОБА_6 потребує заходів лікування.

Зазначає, що районним судом при призначенні ОСОБА_6 покарання належним чином не враховано обстановку вчиненого кримінального правопорушення, відсутність наслідків вчиненого діяння, наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують. А також те, що з моменту вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, останній засуджує свої дії, критично відноситься до вчиненого ним та став на шлях виправлення.

Тому вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без відбування покарання, з урахуванням положень ст. 65, 66, 69, 75 КК України.

Адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 з оскаржуваним вироком суду не погоджується, вважає його надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, та наводить доводи аналогічні твердженням захисника ОСОБА_7 ..

При цьому вказує, що суд при винесенні вироку зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особистості засудженого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі.

За час проведення досудового слідства, ОСОБА_6 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. ОСОБА_6 щиро розкаявся у скоєному ним кримінальному правопорушенні, повідомив про всі відомі йому обставини справи, сприяв органам досудового розслідування в розкритті кримінального правопорушення.

Щодо характеризуючи особистість обставин додав, що ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом із батьком. ОСОБА_6 має психічні розлади здоров`я, що в свою чергу можуть частково призводити до дій, які останній не може усвідомлювати та повноцінно керуватися ними.

На підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість підсудного, наявності пом`якшуючої обставини покарання та відсутності обтяжуючих, з моменту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення останній засуджує свої дії, критично відноситься до вчиненого ним кримінального правопорушення та став на шлях виправлення.

Вважає, що з урахуванням усіх вказаних характеристик та обставин, суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_6 менш суворе покарання із застосуванням норм ст. 69, 75 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

07.03.2023 приблизно о 13 год. 50 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи на території спортивного майданчика поблизу турніків ОЗ «Михалківського ліцею», що розташоване за адресою: с.Михалкове, вул. Макаренка, 4, Дністровського району, Чернівецької області побачив малолітню потерпілу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка гралась поблизу турніків, після чого у останнього виник умисел на вчинення розпусних дій відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_11 .

Так, ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, з метою задоволення власної статевої пристрасті, не усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер власних дій, направлених на порушення нормального фізичного, психічного та соціального розвитку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаючи, що вона є малолітньою, використовуючи її безпорадний стан, оскільки вона не могла правильно розуміти сутність та характер вчинюваних з нею розпусних сексуальних дій через свій вік, вчинив розпусні дії, які виразились в непристойному оголенні свого статевого органу та вчиненні акту онанізму у присутності малолітньої ОСОБА_11 .

Таким чином, ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 КК України, - розбещенні неповнолітніх, тобто вчиненні розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, за кваліфікуючою ознакою: розбещення, вчинене щодо малолітньої особи.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Прокурор ОСОБА_5 , у судовому засіданні наполягала на невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 , через м`якість, а тому вважала, що апеляційні вимоги обвинувачення такими, що підлягають задоволенню. Просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми на 3 роки. Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 просила залишити без задоволення.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 просили апеляційні вимоги сторони обвинувачення залишити без задоволення, наполягали на задоволенні їх апеляційних вимог або вимог захисника ОСОБА_8 .. Просили змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням на 3 роки та передати на піклування батькові ОСОБА_12 з обов`язковим лікарським наглядом.

Адвокат ОСОБА_8 та його підзахисний ОСОБА_6 підтримали свою апеляційну скаргу й адвоката ОСОБА_7 , а апеляційну скаргу прокурора просили залишити без задоволення як необґрунтовану. Просили призначити ОСОБА_6 покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 156 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з випробуванням на строк 2 роки.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційних скарг учасників кримінального провадження, заслухавши доводи прокурора, заперечення і твердження сторін захисту щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Проте, на думку апеляційного суду, вирок суду першої інстанції цим вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі матеріалами і в межах поданих апеляційних скарг учасниками провадження.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг учасників провадження в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 через м`якість і суворість, а також звернення уваги суду стороною захисту на безпосередньо самі обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, які мали місце 07.03.2023, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ч.1 ст. 348 КПК України, після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого, з`ясовуючи його прізвище, ім`я, по батькові, місце і дату народження, місце проживання, заняття та сімейний стан, роз`яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Відповідно до п.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про формулювання висунутого йому обвинувачення.

Особу обвинуваченого має встановлювати тільки головуючий, який після роз`яснення прокурором суті висунутого особі обвинувачення шляхом її опитування з`ясовує прізвище, ім`я та по батькові, місце, рік, місяць і день народження, місце проживання, заняття, сімейний стан та інші потрібні дані, що стосуються особи обвинуваченого. Під "іншими потрібними даними", що стосуються особи обвинуваченого", слід розуміти встановлення, виходячи з конкретних обставин справи, таких даних, як: громадянство, освіта, наявність неповнолітніх дітей та утриманців, стан здоров`я, у тому числі і психічного, участь у війні в Афганістані та у воєнних конфліктах в інших країнах, участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, наявність спеціальних чи військових звань, державних нагород, відомостей про попередні судимості, про фактичні строки відбутого покарання за попередні злочини та підстави звільнення від нього.

Належне з`ясування даних про особу обвинуваченого може мати значення для кваліфікації вчиненого нею діяння, для вирішення питання про звільнення від покарання та його відбування, застосування закону про амністію тощо.

Після того, як особу обвинуваченого (обвинувачених) встановлено, головуючий роз`яснює особі суть обвинувачення. Роз`яснення обвинувачення повинно відбуватися в усіх випадках, незалежно від наявності у головуючого впевненості, що обвинувачений розуміє суть висунутого обвинувачення, чи сам обвинувачений заявляє про це. Головуючий повинен роз`яснити обвинуваченому, в здійсненні яких кримінальних правопорушень він обвинувачується, за якими статтями кримінального закону вони кваліфіковані.

Тільки після роз`яснення суті обвинувачення і впевненості в тому, що обвинувачений зрозумів про що йде мова, головуючий може з`ясувати у нього ставлення до висунутого обвинувачення - чи визнає він свою вину повністю, частково або повністю її заперечує. Бажано надати обвинуваченому можливість мотивувати свою відповідь, а не отримати однозначну відповідь (так, частково, ні), виключаючи при цьому його допит та показання по суті обвинувачення. Детальна відповідь дозволить більш чітко з`ясувати, в чому саме обвинувачений визнає себе винним, які обставини не визнає і чому.

Роз`яснення обвинуваченому суті висуненого йому обвинувачення повинно закінчуватися з`ясування його позиції стосовно бажання давати показання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд скориставшись правом (ст. 349 ч.3 КПК України), проти якого не заперечували учасники провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, тобто у спрощеному порядку дослідження доказів, обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням даних про його особу.

Колегією суддів при перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що згідно з відомостями звукозапису судового засідання від 12 вересня 2023 року, судом першої інстанції в повній мірі не виконано вимоги ч.1 ст. 348 та ч.3 ст. 349 КПК України, а саме в частині з`ясування ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 , чи правильно він розуміє зміст фактичних обставин обвинувачення, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також в частині роз`яснення обвинуваченому, що він лише у такому випадку буде позбавлений права оскаржити фактичні обставини в апеляційному порядку.

Крім того, мотивувальна частина вироку, всупереч вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, не містить змісту фактичних показань обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно обставин події інкримінованих йому злочинів. При цьому, належить врахувати, що при застосуванні норм ч.3 ст. 349 КПК України єдиним доказом на підтвердження встановлених судом обставин є лише зміст показань обвинуваченого. Зазначена обставина є істотною, оскільки впливає на правильність висновків суду в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого, що пов`язано з правильністю призначеного покарання.

Формальне дослідження показань обвинуваченого, неналежне з`ясування його процесуальної позиції під час судового розгляду, відсутність у мотивувальній частині вироку змісту його показань, які в корні спростовували пред`явлене обвинувачення - свідчить про недотримання судом вимог норм ч.3 ст. 349 КПК України, що було встановлено при апеляційному розгляді.

На думку колегії суддів, зазначені обставини свідчать про порушення у системному зв`язку принципу безпосередності дослідження доказів, права обвинуваченого на захист, а також презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини. Ці, а також зазначені вище, вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.

Разом з цим, належить врахувати і те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

Наведені підстави є такими, що дають право суду апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 415 КПК України скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст. 415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Проте, відповідно до вимог ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст. 7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п.1, 2, 10, 13, 15, 16 ч.1 ст.7 КПК України верховенство права, законність, змагальність сторін, забезпечення права на захист, безпосередність дослідження доказів, а також презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Вказане свідчить про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, і такі порушення, на думку колегії суддів, є істотними відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України, так як перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У зв`язку з тим, що рішення районного суду підлягає скасуванню за наведених вище підстав, а справа призначенню на новий розгляд у суді першої інстанції, то колегія суддів не вбачає підстав для перевірки доводів апеляційних скарг учасників провадження в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки оцінку з вказаних підстав можливо надати лише після усунення зазначених істотних порушень норм КПК України.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі №521/11693/16-к, щодо застосування ч.3 ст. 349 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Переглядаючи вирок суду у межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості виправити вказані недоліки, а тому вважає за необхідне призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Таким чином, при новому розгляді, суду першої інстанції необхідно перевірити чи наявні в діях ОСОБА_6 всі ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України і за результатами розгляду прийняти законне та обґрунтоване рішення, та призначити відповідне покарання.

При цьому відповідно до п.3 ч.1 ст. 419 КПК України, в резолютивній частині ухвали апеляційного суду має бути прийняте рішення щодо запобіжного заходу.

З урахуванням зазначеного та у контексті цього кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, з метою попередження ризику його переховування від суду, враховуючи особливості апеляційного розгляду та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури апеляційного перегляду, апеляційний суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст. 404, 405, 407, п.3 ч.1 ст. 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та прокурора Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 січня 2024 року відносно ОСОБА_6 обвинуваченого за ч.2 ст. 156 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк, який мінімально необхідний для вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більше, ніж на 60 днів.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3