Номер провадження: 11-кп/813/447/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000415 від 23 червня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Новий Урєнгой рф, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працевлаштованого, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання відраховується з моменту фактичного затримання при зверненні вироку до виконання.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів, із процесуальними витратами та заходами забезпечення у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 22.06.2022 року о 22 годині 43 хвилини ОСОБА_8 керуючи технічно справним автопоїздом у складі тягача «VOLVO FH 500» р/н НОМЕР_1 з напівпричепом «KNAPEN KOCF 100» р/н НОМЕР_2 , рухався в темний час доби, по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю вулиці Маякська в селі Великий Дальник Одеського району Одеської області, на освітленій вуличним ліхтарним освітленням прямій ділянці дороги, де організований двосторонній рух і проїзна частина має до перехрестя з вулицею Соборна по дві смуги для руху в обох напрямках, після перехрестя по одній смузі для руху, що позначені дорожньою розміткою, з боку міста Рені у напрямку міста Одеса, у другій смузі свого напрямку руху зі швидкістю 68,7 км/год, чим перевищив максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті 50 км/год.

Наближаючись до регульованого перехрестя із вулицею Соборна водій ОСОБА_8 вкрай уважним не був, на ділянці проїзної частини, яка потребувала від нього особливої уваги, проігнорував вимоги працюючого у штатному режимі світлофора, який забороняв рух та дорожньої розмітки 1.12. «стоп-лінія», перед якою він зобов`язаний був зупинитися, на червоний сигнал виїхав на перехрестя, створюючи своїми діями небезпеку для інших учасників дорожнього руху чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення.

При цьому, перед виїздом на регульоване перехрестя водій ОСОБА_8 заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру своєчасно не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу аж до його зупинки, не переконався, що на перехресті знаходяться інші учасники руху, для яких може бути створена небезпека, не дав дорогу мопеду «HONDA AF 62» без реєстраційних номерів, під керуванням водія ОСОБА_13 , який маючи перевагу у русі, виїхав на перехрестя на дозволений зелений сигнал світлофора та перетинав його прямолінійно, рухаючись з правого боку ліворуч, за ходом руху автопоїзда, внаслідок чого сталося зіткнення передньою частиною мопеда з правою бічною частиною напівпричепа автопоїзда

В результаті ДТП водію мопеду «HONDA AF 62» без реєстраційних номерів ОСОБА_13 спричинено тілесні ушкодження від яких настала його смерть

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_14 в своїй апеляційній скарзі просив змінити вирок в частині призначення основного покарання та призначити його підзахисному покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ОСОБА_8 вчинив ненавмисний злочин, раніше він не притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні молотінню доньку, є інвалідом ІІІ групи.

Захисник ОСОБА_11 у своїй апеляційній скарзі також просив змінити вирок в частині призначення покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки.

Зазначив, що суд не врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Позиції учасників апеляційного провадження

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити вирок без змін.

Потерпілий ОСОБА_9 поклався на розсуд суду щодо вирішення апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та, перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

В апеляційних скаргах захисники просили апеляційний суд звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що наявні підстави для застосування положень ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Колегія суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 03 лютого 2021 року №629/2739/18 зауважила про те, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

З оскарженого вироку убачається, що суд першої інстанції врахував при призначенні покарання ОСОБА_8 характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, вчинений з необережності, обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що воно потягло за собою смерть потерпілого, ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненні злочину визнав у повному обсязі та усвідомив неправомірність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому, попросив вибачення у потерпілого у судовому засіданні, виявляв щирий жаль з приводу вчиненого та засуджує свої дії, здійснив спробу добровільно відшкодувати потерпілому шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Крім того, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину, його позитивну характеристику, те що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, врахував поведінку обвинуваченого під час вчинення злочину та після його вчинення, а саме те, що останній не мав намір ухилятися від відповідальності, на місці події вжив заходів щодо виклику на місце події поліції та швидкої медичної допомоги.

Також суд врахував думку потерпілого, який просив призначати ОСОБА_8 покарання у вигляді реального позбавленням волі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції не встановив.

З урахуванням наведених висновків щодо порядку призначення покарання, викладених обставин у справі, особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, щиро розкаявся, а також тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, які його обтяжують, враховуючи, що ОСОБА_8 є професійним водієм, який має право на керування вантажними автомобілями, перевищив максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті, суд першої інстанції вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Разом з тим, з огляду на наведені обставини, суд першої інстанції вважав за можливе призначити ОСОБА_8 основне покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ст.69 КК України, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, посилаючись на те, що саме таке покарання буде відповідати вимогам справедливості та меті покарання.

Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин кримінального провадження, призначив ОСОБА_8 основне покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.

Також, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до ОСОБА_8 додаткове покарання, яке передбачено санкцією ч.2 ст.286 КК України, як обов`язкове, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 на обставини, які пом`якшують його покарання, а саме: що ОСОБА_8 вчинив ненавмисний злочин, раніше він не притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні молотінню доньку, як на підстави застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання, з огляду на врахування вказаних обставин при призначенні судом виду і розміру покарання обвинуваченому та застосування статті 69 КК України, не можуть бути обставинами для застосування ст.75 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про те, що суд першої інстанції не врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, апеляційний суд зазначає, що висновок органу пробації не є обов`язковим для суду при призначенні покарання та враховується судом в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження та засадами призначення покарання, встановленими КК України.

В свою чергу, апеляційний суд звертає увагу на обставини справи, а саме те, що ОСОБА_8 порушив декілька вимог «Правил дорожнього руху України», та його дії знаходяться у прямому причино наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі водія ОСОБА_13 .

При цьому, зі встановлених судом першої інстанції обставин убачається, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення з необережності, однак, керуючи автомобілем - джерелом підвищеної небезпеки, допустив злочинну самовпевненість, яка призвела до загибелі людини.

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_8 , грубо порушуючи Правила дорожнього руху, створив серйозну загрозу життю і здоров`ю його учасників, проявивши байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім, оскільки без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети покарання, а відтак, на думку апеляційного суду, застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ст.75 КК України, не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.

Керуючись статями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4