ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/258/21

Провадження № 11-кп/4820/29/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 листопада 2020 року за № 0003278 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, українця, громадянина України, з вищою освітою, який офіційно не працюює, мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням зі встановленням іспитового строку 2 роки.

В силу вимог ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта кошти в сумі 2615 гривень 20 копійок.

Долю речових доказів по справі вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду, 13.11.2020 р., о 08 год. 35 хв., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz CL500», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Купріна зі сторони вул. Березневої в напрямку до вул. Проїзної м. Хмельницький, в порушення вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі Правил дорожнього руху), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по АДРЕСА_2 , та на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого створив небезпеку та здійснив наїзд передньою правою частиною автомобіля «Mercedes-Benz CL500», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину вул. Купріна м. Хмельницького по нерегульованому пішохідному переході з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді:

- забою головного мозку легкого ступеня, множинних переломів кісток черепа, рани верхньої повіки лівого ока, губ, ретробульбарної гематоми лівого ока, крововиливу під кон`юнктиву лівого очного яблука, підшкірних гематом обох навколо-очних ділянок обличчя, голови, множинних саден шкіри обличчя, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання);

- закритих переломів правої лобкової та сідничної кісток тазу зі зміщенням уламків, закритого перелому правої половини крижової кістки тазу зі зміщенням уламків, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричиняють тривалий розлад здоров`я з відсутністю небезпеки для життя;

- глибокого садна шкіри правого колінного суглобу, підшкірного крововиливу правої гомілки, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, передбаченого пунктом 18.1. Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненям дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками - у виді тяжких тілесних ушкоджень, завданих потерпілій ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 75 України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

Вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання вважає незаконним та необґрунтованим.

Місцевим судом не у повній мірі враховано особу винного та тяжкість даного кримінального правопорушення, думку потерпілої, яка наполягала на призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Залишено поза увагою суду і характер і обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень правил дорожнього руху, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.

Призначене ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами є несправедливим та не сприятиме запобіганню вчиненню ним нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_12 у своїй апеляційній скарзі також не погоджується із призначеним ОСОБА_7 покаранням, вважає його надто м`яким. Вирок у вказаній частині просив скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

На думку апелянта, приймаючи рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував, що в діях ОСОБА_7 не було щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, оскільки він потерпілій шкоду не відшкодував, розкриттю злочину не сприяв, факт злочину виявлено в ході проведення слідчих дій.

Крім того, вказує, що суд не врахував, що обвинувачений легковажно порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого потерпілій нанесено тілесні ушкодження, на даний час їй встановлена група інвалідності, тому до останнього слід застосувати і додаткове покарання на максимальний термін, на чому і наполягала потерпіла.

ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційні скарги, посилаючись на те, що такі є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, думку прокурора, яка підтримала свою апеляційну скаргу та заперечила проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_12 ; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 та частково апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення обох апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, дослідивши характеризуючі дані обвинуваченого, надавши обвинуваченому останнє слово та право виступу в судових дебатах, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання (п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України).

Фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, тому згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо таких обставин колегією суддів не перевіряються. Зазначеним діям суд дав правильну правову оцінку та вмотивовано кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 основного покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Частиною 1 ст. 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 вид та міру основного покарання, правильно врахував, що він вчинив тяжке необережне кримінальне правопорушення.

Як особа характеризується позитивно, має молодий вік, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненому визнав повністю.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом правильно визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання коштів на лікування потерпілої.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши вищенаведені обставини, місцевий суд обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у середніх межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі та правильно звільнив його від відбування такого покарання, встановивши іспитовий строк.

З таким висновком місцевого суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Твердження представника потерпілої про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_13 щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд до уваги не бере, враховуючи наступне.

Так, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 643/13256/17.

Як правильно встановлено місцевим судом, обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, дав правдиві показання, попросив вибачення у потерпілої, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінив свої дії, відразу після ДТП надавав їй допомогу, а також під час її лікування відвідував у лікарні, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілій, надав кошти на її лікування, демонстрував готовність понести заслужене покарання.

Посилання на те, що обвинувачений не відшкодував потерпілій шкоду, тому в його діях відсутні ознаки щирого каяття, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні місцевого суду потерпіла підтвердила, що обвинувачений відшкодував їй 38 000 грн. на лікування. Разом з тим, під час розгляду справи в апеляційному суді він відшкодував їй 200 000 грн. моральної шкоди, що підтверджується даними копій фіскальних чеків АТ «Укрпошта» від 20.03.2024 року на суму 100 000 грн. та від 15.04.2024 року на суму 70 000 грн., чого не заперечила потерпіла, а також розписки в якій вона вказала про отримання від ОСОБА_7 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та відсутність будь яких претензій до нього (а.с. 216, 231, 240).

За таких обставин в діях ОСОБА_7 наявні ознаки щирого каяття.

Що стосується активного сприяння розкриттю злочину, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 7 квітня 2021 р. у справі № 263/15605/17 вказав, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, тощо.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 під час досудового розлідування добровільно надавав допомогу слідству, виконував усі вказівки слідчого, надав автомобіль для проведення експертного дослідження, визнавав свою вину, давав правдиві показання та повідомляв обставини дорожньо транспортної пригоди, досудовим слідством запобіжний захід йому не обирався.

Отже, такі обставини як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, тому суд обгрунтовано врахував їх під час призначення обвинуваченому покарання.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої про непризначення ОСОБА_7 додаткового покарання є слушними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, судам при призначенні покарання у кожному конкретному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з п. 15 цієї постанови додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням, відповідного додаткового.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Зі змісту вироку слідує, що місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, своє рішення мотивував тим, що останній не керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, на сьогодні використовує автомобіль для заробітку, а позбавлення права керувати транспортним засобом призведе до позбавлення його можливості заробляти та утримувати сім`ю, а саме позбавлення керування транспортним засобом не буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.

Однак, з таким висновком місцевого суду не погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки він не ґрунтуються на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого створив небезпеку та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході. Вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив у світлу пору доби, жодних перешкод щодо оглядовості водію створено не було.

Отже, обвинувачений грубо порушив правила дорожнього руху.

Призначаючи обвинуваченому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, суд залишив поза увагою вказані обставини та не в повній мірі врахував наслідки, які настали, а саме: заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, в тому числі тяжких, в результаті яких остання отримала інвалідність.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід призначити й додаткове покарання. Обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Також слід зазначити, що використання обвинуваченим ОСОБА_7 транспортного засобу для отримання доходу, про що вказував суд першої інстанції у своєму рішенні, не може бути безумовною підставою для призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш вираженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із засад справедливості, гуманізму, індивідуалізації.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 року у справі № 226/3054/19 та від 17.11.2020 року у справі № 686/3244/20.

Окрім того, доказів, які б підтверджували те, що автомобіль є єдиним джерелом його доходу, матеріали справи не містять. Не надано таких і в апеляційному суді.

Те, що під час здійснення дорожньо транспортної пригоди ОСОБА_7 не перебував у стані алкогольного сп`яніння не є беззаперечною підставою для непризначення йому додаткового покарання, оскільки обставини справи повинні бути враховані в сукупності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд безпідставно прийняв рішення про незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке передбачене в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України слугує підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання.

Враховуючи відсутність апеляційних скарг в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає доведеним, що 3.11.2020 р., о 8 год. 35 хв., ОСОБА_7 керуючи автомобілем «Mercedes-Benz CL500», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Купріна зі сторони вул. Березневої в напрямку до вул. Проїзної м. Хмельницький, в порушення вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі Правил дорожнього руху), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по АДРЕСА_2 , та на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого створив небезпеку та здійснив наїзд передньою правою частиною автомобіля «Mercedes-Benz CL500», д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину вул. Купріна м. Хмельницького по нерегульованому пішохідному переході зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, в тому числі тяжкі.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог правил безпеки дорожнього руху, передбаченого пунктом 18.1. Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненям дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді тяжких тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілій ОСОБА_9 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є хоч і необережним, але тяжким, особу винного, який має молодий вік, характеризується позитивно, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненому визнав повністю.

Апеляційний суд також бере до уваги і те, що ОСОБА_7 під час проходження військової служби щодо оборони України від російської агресії отримав тяжку травму колінного суглобу: розрив передньої хрестоподібної зв`язки з порушенням функції, у зв`язку з цим йому проведено оперативне втручання та він частково втратив працездатність. Наведені обставини підтверджуються даними копій: витягу з журналу бойових дій в/ч НОМЕР_2 , первинної медичної картки від 15.07.2022 року, направлення на медико соціальну експертну комісію від 22.11.2023 року, довідок про ступінь втрати працездатності № 108057 від 15.12.2023 року, про безпосередню участь у заходах щодо оборони України у зв`язку військовою агресією російської Федерації проти України, військово лікарської комісії від 16.09.2022 року, 14.10.2022 року, 04.11.2022 року, виписок із медичної карти стаціонарного хворого № ІХ-220717/12902, № 2096 (а.с. 200-207).

Колегія суддів враховує також те, що ОСОБА_7 в повній мірі відшкодував потерпілій ОСОБА_9 завдану моральну шкоду, претензії щодо нього у неї відсутні, що підтверджується даними її розписки від 25.04.2024 року (а.с. 240).

Пом`якшуючими покарання обставинами є: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди.

Обставини, які обтяжують покаранння обвинуваченого, відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування призначеного основного покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою і виконанням покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів також враховує грубе порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху України та наслідки, які настали, а саме: заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, в тому числі тяжких, в результаті яких остання отримала інвалідність.

А тому, вважає, що обвинуваченому слід призначити й додаткове покарання.

Таке покарання повністю відповідатиме вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання слід скасувати і відповідно до вимог, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, ухвалити новий вирок.

Керуючись ст.ст. 392, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати та в цій частині ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення апеляційним судом.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3