Справа № 191/1324/24
Провадження № 1-кс/191/269/24
У Х В А Л А

іменем України

05 квітня 2024 року м. Синельникове

Слідчий суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Синельникове клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погодженого прокурором Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_4 , а також перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001087 від 20.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Старший слідчий СВ ВП №1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна.

В обґрунтування свого клопотання старший слідчий посилається на те, що до ЧЧ Синельниківського РУП надійшов рапорт начальника сектору ВКП Синельниківського РУП ОСОБА_5 про те, що в ході виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні ЄРДР №0000675 за ч. 2 ст. 204 КК України, встановлено, що гр. ОСОБА_6 на території Синельниківського району Дніпропетровської області здійснює діяльність, пов`язану із незаконним придбанням з метою збуту, зберігання з цією метою, а також збутом та транспортуванням з метою збуту незаконно виготовлених спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну, промислових замінників тютюну.

Відповідно до отриманої від оперативних працівників ВП №1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області інформації, встановлено, що в продуктовому магазині, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 здійснюється діяльність, пов`язана із незаконним придбанням зберіганням з метою збуту, а також збут незаконно виготовлених спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну, промислових замінників тютюну.

02.04.2024 в період часу з 14:05 годин по 14:25 годин, під час огляду предмета ОСОБА_7 добровільно надав працівникам поліції одну пляшку з прозорою рідиною з написом Горілка «Пшенична класична» ТМ «Улюблена», яку він придбав 02.04.2024 у продуктовому магазині за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану пляшку вилучено до ВП №1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. Враховуючи вищевикладене, вилучені речі, а саме : одну пляшку з прозорою рідиною з написом Горілка «Пшенична класична» ТМ «Улюблена» є предметом злочину, вказані речі визнанні речовими доказами по кримінальному провадженні.

Так, згідно ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, вказані вилучені предмети, було визнано речовим доказом, в зв`язку з тим, що вони є знаряддям та предметом вчинення злочину та слугують прямим підтвердженням вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ, матеріальні об`єкти в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичної або фізичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

У зв`язку з цим, слідчий просить накласти арешт з забороною на відчуження, користування та розпорядження на зазначене в клопотанні майно, а саме: одну пляшку з прозорою рідиною з написом Горілка «Пшенична класична» ТМ «Улюблена», яку було вилучено в ході огляду предмета від 02.04.2024 на підставі добровільної видачі ОСОБА_7 .

Прокурор до початку судового засідання надав заяву про розгляд клопотання без його участі. Клопотання підтримав.

Слідчий суддя, з урахуванням заяви прокурора, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 18 ч.1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді - судді суду першої інстанції належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже субєкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно ч. ч. 3-7 статті 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що : існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. З моменту втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення, передбачених пунктами 3-4-1, 8, 9 частини другої статті 131 цього Кодексу, припиняє свою дію. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених пунктами 3-4-1, 6-9 частини другої статті 131 цього Кодексу, не допускається, якщо під час кримінального провадження втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, крім випадків накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. До клопотання слідчого, дізнавача, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

Відповідно до п.7 ч.2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів

За змістом ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001087, 20.12.2023 року Синельниківським РУП ГУНП в Дніпропетровській області були внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України.

02.04.2024 року ОСОБА_7 добровільно надав працівникам поліції для огляду скляну пляшку об`ємом 0,5 л. з прозорою рідиною з характерним запахом для горілки з написом на ємкості «Улюблена водка». Вказану пляшку придбав (купив) за 50 грн. в магазині по АДРЕСА_2 ». Даний факт підтверджується заявою ОСОБА_7 ..

Згідно копії протоколу огляду предмету від 02.04.2024 року, ОСОБА_7 добровільно надав для огляду в службовому кабінеті №2 ВП №1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області скляну ємкість ( пляшку) об`ємом 0,5 л. з прозорою рідиною, яку він купив в магазині по АДРЕСА_1 ( ПП «Перепічаєнко»).

Постановою старшого слідчого С ВВП №1 Синельниківського РУП від 02.04.2024 року одну пляшку з прозорою рідиною з написом «Горілка «Пшенична класична» ТМ «Улюблена», яку добровільно надав ОСОБА_7 було визнано в якості речового доказу у кримінальному провадженні №0001087.

Згідно ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ, матеріальні об`єкти в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичної або фізичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 1 абз.1 ст.173 КПК України передбачено, що с лідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати : правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено, що відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Слідчим не доведено належними доказами, що визнана речовим доказом пляшка об`ємом 0,5 л. з прозорою рідиною є тимчасово вилученим майном, оскільки даний предмет був добровільно виданий ОСОБА_7 .

Оскільки слідчим не було доведено факту необхідності в накладенні арешту на зазначене в клопотанні майно, а також не надано документальних підтверджень, що саме дане майно є знаряддям або предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КПК України, тому слідчий суддя вважає необхідним в задоволенні клопотання відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2,3,7,16, 98, 107, 131, 170-175, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1