Єдиний унікальний номер 448/2012/23
Провадження № 1-кп/448/64/24
В И Р О К

Іменем України

07.05.2024 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання Оксана ТХІР,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в м.Мостиська (81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9, Львівської області) кримінальне провадження №0001124 від 23.10.2023 року про обвинувачення:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , непрацюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 332 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурори: Орест ТРУШ, Павло РИС,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

його захисник-адвокат ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що у громадян ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , відсутні законні підстави для виїзду за межі території України, відповідно до встановлених обмежень щодо чоловіків призовного віку, встановлених правилами перетинання державного кордону України затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» із змінами та доповненнями, діючи умисно, шляхом керівництва діями ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , та надання вказівок, організував незаконне переправлення останніх, через державний кордон України до Республіки Польща за наступних обставин.

Так, 22 жовтня 2023 року, близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen» моделі «Crafter» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , з метою незаконного переправлення громадян ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , через державний кордон України, шляхом уникнення від проходження прикордонного контролю, надав їм вказівку заховатись за останнім рядом пасажирських сидінь салону вище вказаного транспортного засобу та при проходження митного та прикордонного контролів, ховатись від працівників митної та прикордонної служби, шляхом переміщення у багажне відділення автомобіля через заздалегідь спеціально виготовлену дверний отвір, який розташована у нижній частині стінки між пасажирським та багажним відділенням.

Після цього, 22 жовтня 2023 року, близько 22 год. 22 хв. ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen» моделі «Crafter» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , з метою незаконного переправлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , через державний кордон України, прибув до території міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Шегині», що розташований за адресою АДРЕСА_3 , для перетину кордону України в напрямку Республіка Польща, та при в`їзді на територію пункту пропуску повідомив вартовому прикордонного наряду «Вартовий шлагбаума (тил)» молодшому інспектору прикордонної служби 1 категорії ОСОБА_10 , неправдиві відомості про кількість пасажирів, які перебувають у вищевказаному транспортному засобі. В подальшому, в`їхавши на територію пункту пропуску «Шегині» та при проходженні прикордонного контролю, працівниками Державної прикордонної служби України, за заднім сидінням автомобіля було виявлено та затримано ОСОБА_6 , та ОСОБА_11 , за спробу незаконного перетину державного кордону України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, підтвердивши обставини, що наведені у обвинувальному акті. Пояснив, що 22.10.2023 року, у вечірній час на автомобілі марки «Volkswagen» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , прибув до території міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Шегині», що розташований за адресою АДРЕСА_3 , для перетину кордону України в напрямку Республіка Польща, та при в`їзді на територію пункту пропуску повідомив працівнику прикордонної служби неправдиві відомості про кількість пасажирів, які перебувають у вищевказаному транспортному засобі. В подальшому, в`їхавши на територію пункту пропуску «Шегині» та при проходженні прикордонного контролю, працівниками Державної прикордонної служби України, за заднім сидінням автомобіля було виявлено та затримано гр. ОСОБА_6 , та ОСОБА_11 , яких він намагався незаконно переправити через державний кордон України. Визнає себе винним, шкодує та кається, жаліє з приводу скоєного. Просив суд не застосовувати суворої міри покарання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 , - адвокат ОСОБА_12 , підтвердила доводи, що були наведені його підзахисним. Просила врахувати його визнавальні покази та не застосовувати покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Крім наведеного вище, винність ОСОБА_13 , повністю та об`єктивно стверджується наступними доказами по справі досліджені судом:

- показаннями свідка ОСОБА_10 , який в судовому засідання показав, що 22.10.2023 року виконував обов`язок з охорони державного кордону України. Близько 22:00 год. вказаного дня прибув автомобіль марки «Volkswagen». Оглянувши вказаний транспортний засіб, в салоні такого він побачив водія та особу жіночого роду. Водій вказаного транспортного засобу сильно нервував. Він попросив вийти вказаних осіб із транспортного засобу, для детальнішого огляду. При поглибленій перевірці транспортного засобу він побачив за заднім сидінням двох осіб чоловічої статі, які намагались перетнути державний кордон незаконним способом, оскільки законних підстав для перетину кордону у таких не було. В подальшому про вказаний випадок доповів старшому зміни і працівникам правоохоронних органів.

- аналогічними показами свідка ОСОБА_14 , військовослужбовця, який підтвердив обставини виявлення 22.10.2023 року близько 22:00 год. працівником прикордонної служби громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у салоні автомобіля «Volkswagen» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , які намагались незаконно перетнути державний кордон України;

Показання вказаних свідків, які були безпосередніми учасниками виявлення кримінального правопорушення, не містять суперечностей, є логічними, послідовними, взаємодоповнюючими, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів в їх достовірності, а тому суд визнає їх належними та допустимими доказами вини обвинуваченого ОСОБА_13 , в пред`явленому обвинуваченні за наведених вище фактичних обставин.

Судом також детально, повно та всебічно досліджено докази, що містяться у матеріалах кримінального провадження, які були надані суду стороною обвинувачення та стороною захисту, зокрема:

- витяг з ЄРДР №0001124 від 23.10.2023 року, з якого відомо, що 22.10.2023 року ОСОБА_5 організував незаконне переправлення через державний кордон України осіб чоловічої статі - військовозобов`язаних громадян віком 18-60 років, яким під час режиму «воєнний стан» обмежено виїзд з України;

- протоколи огляду місця події від 23.10.2023 року та фото таблиці до вказаних протоколів;

- протокол огляду оптичного носія диску DVD-R від 23.10.2023 року;

Зазначені докази є належними, оскільки у своїй сукупності прямо підтверджують існування обставин, що доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, та є допустимими, оскільки отримані такі в порядку, встановленому КПК України.

Дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази та даючи їм належну правову оцінку, суд приходить до наступного.

Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам (ч.1 ст.1 КК України).

Завданням кримінального провадження, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Відповідно до статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд при розгляді кримінального провадження досліджує докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, аналізує їх та дає оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною першою статті 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При розгляді вказаного обвинувального акту в суді, судом всім учасникам провадження було створено належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зокрема були допитані всі заявлені свідки та вирішені заявлені клопотання.

Будь-яких належних та допустимих доказів захисту на спростування доказів обвинувачення стороною захисту, під час судового розгляду суду не надано.

Судом встановлено, що всі докази, досліджені в судовому засіданні і покладені в основу вироку, є достовірними, допустимими і достатніми, які повною мірою підтверджують встановлені в суді фактичні обставини по справі.

Суд вважає за необхідним зазначити, що судовий розгляд кримінального провадження проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, що передбачено ч.1 ст.337 КПК України.

В силу вимог статей 370, 373 КПК України суд обґрунтовує вирок лише на доказах, які були розглянуті у судовому засіданні і обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Окрема увага приділена руху провадження в контексті перевірки належності доказів, які подала сторона обвинувачення. Процесуальні докази, наведені у вироку, прямо підтверджують той факт, що досліджені в судовому засіданні докази, які суд визнав належними та допустимими, зібрані у встановленому законом порядку та жодного сумніву у своїй законності та правдивості не викликають. Відтак, подані стороною докази збиралися стороною обвинувачення в належний спосіб.

Судом не встановлено таких доказів, на яких ґрунтується доказування вини обвинуваченого ОСОБА_15 , що були б отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, та не встановлено підстав, які б призвели до визнання їх недопустимими.

Отже, судом не встановлено даних, які б свідчили, що зібрані докази по даному кримінальному провадженню отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод обвинуваченого через допущені порушення кримінального процесуального закону у ході досудового розслідування, і оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_13 , у вчиненні кримінального правопорушення, за наведених у вироку обставин, доведена у повному обсязі.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_13 , доведеною у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за частиною 2 статті 332 КК України - організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, сприянні їх вчиненню вказівками, вчинені щодо кількох осіб.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018р. (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018р. (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуальну-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018р. (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , суд, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначаючи ступінь небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема характеру вчинених дій, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , відповідно до вимог статті 66 КК України, є повне та беззастережне визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , відповідно до вимог статті 67 КК України, не встановлено.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_13 , суд керується тим, що його поведінка в ході досудового слідства та в судовому засіданні була адекватною, свої пояснення він надавав послідовно та змістовно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 , дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, враховуючи обставини справи, а також особу обвинуваченого, котрий раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину: дочку ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позитивно характеризується за місцем проживання, зробив вагомий внесок на підтримку ЗСУ, після вчинення даного злочину до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, його роль у скоєному кримінальному правопорушенні та поведінку до і після вчинення такого.

З огляду на викладене та враховуючи позицію прокурора, який просив призначати покарання для обвинуваченого ОСОБА_13 , зі звільненням від відбуття такого з випробуванням, керуючись принципом законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд приходить до висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та реального відбуття покарання, тому такому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини 2 статті 332 КК України, на підставі статті 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, з покладенням окремих обов`язків, передбачених статтею 76 КК України, що буде необхідним і достатнім для його перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_13 , статті 69 КК України, суд не вбачає.

Що стосується додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, яке передбачене санкцією ч.2 ст.332 КК України, то з даного приводу слід зазначити наступне.

В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003. за №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що відповідно до ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише у тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із заняттям ним певною діяльністю.

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 , вчинив вказаний злочин без використання певної посади чи певної діяльності.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи, що вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення не було пов`язане з його посадою або із заняттям ним певною діяльністю, тому додаткове покарання позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до нього не слід застосовувати.

Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженні, не заявлено.

Відповідно до частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна, залишення цивільного позову без розгляду або відмова в задоволенні цивільного позову.

Заходи забезпечення у виді арешту, які накладені на підставі ухвал слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2023 та від 25.10.2023 року, необхідно скасувати.

Питання речових доказів необхідно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 25.10.2023 року щодо ОСОБА_13 , було застосовано запобіжний захід - тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 214 720 грн., яка внесена на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Львівській області громадянкою ОСОБА_12 , у зв`язку з чим ОСОБА_5 , звільнено із «Львівської установи виконання покарань (№19)».

Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що підстав для звернення застави в дохід держави, внесеної за обвинуваченого ОСОБА_13 , судом не встановлено, запобіжний захід у вигляді застави не був порушений в ході розгляду справи, а тому такий розмір застави підлягає поверненню ОСОБА_12 , після набрання вироком законної сили.

Керуючись статтями 368-371, 373-376 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 332 КК України, і призначити йому покарання - 5 (п`ять) років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю.

Відповідно до статті 75 КК України звільнити ОСОБА_2 , від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 (два) роки, якщо він протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно пунктів 1 та 2 частини 1 статті 76 КК України покласти на ОСОБА_2 , такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_2 рахувати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід у вигляді застави - залишити до набрання вироком законної сили.

Після набрання вказаним вироком законної сили повернути ОСОБА_12 , внесені нею на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Львівській області, грошові кошти у якості застави за ОСОБА_2 в сумі 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень.

Цивільний позов під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Заходи забезпечення у виді арешту, які накладені на підставі ухвал слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2023 та від 25.10.2023 року, - скасувати.

Речові докази: транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen Crafter», реєстр.номер НОМЕР_2 (номер кузова: НОМЕР_3 ), свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , ключ до замка запалювання вказаного транспортного засобу, мобільні телефони Apple iPhone 12 Pro Max, імеі 1: НОМЕР_5 , імеі 2: НОМЕР_6 , Apple iPhone 13 Pro Max, імеі 1: НОМЕР_7 , імеі 2: НОМЕР_8 ,- повернути ОСОБА_18 ; мобільний телефон «HUAWEI 6 Pro» імеі 1: НОМЕР_9 та імеі 2 НОМЕР_10 - повернути ОСОБА_19 ; мобільний телефон Apple iPhone 13 Pro імеі 1: НОМЕР_11 імеі 2: НОМЕР_12 , який знаходиться на відповідному зберіганні у ОСОБА_20 - вважати такий повернутий; контрольний талон серії НОМЕР_13 , а також диск DVD-R із відеозаписом з камер спостереження МПП «Шегині» - залишити при матеріалах кримінального провадження №0001124.

Процесуальні витрати відсутні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

З текстом вироку суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Суддя ОСОБА_1