ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.05.2024 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002937 від 13.08.2023, на підставі обвинувального акта за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтарськ Донецької області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 ), такого, що має повну середню освіту, неодруженого, приватного підприємця, раніше несудимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

представник потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в:

Так, судом встановлено, що 12.08.2023 близько 11:00 водій ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 , керуючи технічно-справним мотоциклом марки «TRIUMPH» моделі «DAYTONA 675» (д.н.з. НОМЕР_1 ) (далі - мотоцикл марки «TRIUMPH»), рухаючись по просп. Володимира Івасюка зі сторони вул. Героїв полку «Азов» в напрямку вул. Левка Лук?яненка у місті Києві всупереч пункту 12.4. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 та введених у дію 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху), з перевищенням швидкості, а саме зі швидкістю 74,27 км/год ± 2,97 км/год, наближаючись до регульованого перехрестя, при увімкненні червоного сигналу світлофора всупереч пункту 8.10. Правил дорожнього руху не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія) та виїхав на перехрестя на червоний сигнал світлофору, чим порушив підпункт «е» пункту 8.7.3. цих Правил, після чого всупереч пункту 12.1. Правил дорожнього руху, не врахувавши дорожньої обстановки й прийомів керування транспортним засобом і втративши керування над мотоциклом, допустив його падіння на проїзну частину з послідуючим наїздом на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила проїзну частину по регульованому пішохідному переходу на зелений сигнал для пішоходів з права на ліво відносно руху мотоцикла під керуванням водія ОСОБА_7 , через що й сталася дорожньо-транспортна пригода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала такі тілесні ушкодження:

- закрита травма лівої гомілки: стегна: уламкові переломи обох кісток лівої гомілки в середній третині (зі зміщенням), що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості;

- закрита черепно-мозкова травма: крововиливи у м`які тканини голови; епідуральний крововилив у правій лобно-тім`яній ділянці; перелом великого крила клиноподібної кістки справа, що відноситься до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість відповідно до висунутого обвинувачення визнав повністю, щиро покаявся, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, не оспорював такі обставини та дав суду наступні показання.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що він жалкує, що так сталося, був тверезий, попросив вибачення в потерпілої, водночас беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, зокрема те, що 12.08.2023 приблизно об 11:00 він, керуючи мотоциклом марки «TRIUMPH», рухався по АДРЕСА_4 з перевищенням швидкості, під`їжджаючи до регульованого перехрестя, раптом побачив людей на пішохідному переході, застосував екстрене гальмування, однак не врахував прийомів керування мотоциклом, внаслідок чого допустив падіння мотоцикла на проїзжу частину, що потягло наїзд на жінку-пішохода. Після чого, не зволікаючи викликали швидку медичну допомогу та працівників поліції.

Того ж дня, він особисто відвідав потерпілу в закладі охорони здоров`я, в подальшому постійно цікавився станом її здоров`я, надавав матеріальну допомогу на лікування, постійно тримав зв`язок з лікарями, в перші дні після події він відразу передав потерпілій ОСОБА_5 на лікування 6 000 дол. США, пізніше за згодою потерпілої в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди передав 4 000 дол США.

Зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, просив суд призначити покарання відповідно до закону, що передбачає відповідальність за вчинене, при цьому за можливості просив суд не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він часто їздить по території України по роботі, також просив суд за можливості застосувати до нього положення ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність, підтвердила, що в той день вона переходила проїзну частину регульованого перехрестя на зелений сигнал світлофора для пішоходів й трапилася дорожньо-транспортна пригода, деталей вона повідомити не змогла, оскільки через отримані тілесні ушкодження перебувала в шокованому стані, через деякий час у лікарні вона познайомилася з обвинуваченим. Підтвердила, що останній постійно цікавився її здоров`ям, підтримував матеріально та морально. Жодних претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого немає, він повністю відшкодував шкоду, завдану подією.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та потерпілої, дослідженням матеріалів, долучених сторонами відповідно до встановленого порядку, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши останнього та потерпілу, дослідивши письмові матеріали, долучені сторонами відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При цьому, із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, що характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, зокрема, його вік, те, що він до кримінальної відповідальності притягається вперше, неодружений, офіційно працевлаштований, має постійне місце фактичного проживання, де характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність. Крім того, зважив суд і на поведінку обвинуваченого, його ставлення до вчиненого діяння, котрий після події вчиняв дії, спрямовані на відшкодування заданої злочином шкоди, тобто вбачається розуміння обвинуваченим суті скоєного та наслідків як для нього так і для потерпілої особи.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку таких обставин.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України суд визнає: - щире каяття, а також добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, попросивши вибачення у потерпілої, зазначив про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди» обґрунтовується наступним.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема, батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди.

Тобто, добровільним відшкодуванням шкоди є відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди потерпілому без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Воно полягає в усуненні винною особою наслідків скоєного правопорушення шляхом компенсації шкоди в повному розмірі.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 зазначила про те, що матеріальну та моральну шкоду обвинуваченим відшкодовано в повному обсязі в сумі 10 000 дол. США, вона жодних претензій до останнього немає, що свідчить про те, що обвинувачений із власної ініціативи до прийняття рішення судом по суті обвинувачення добровільно відшкодував завданий збиток та усунув заподіяну шкоду, що підтверджує наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 16.08.2022 справа №592/5779/20, від 15.02.2022 №283/460/2021 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімального, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки, на переконання суду, саме такий вид та розмір покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа №206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на вищевказані обставини кримінального провадження в сукупності з відомостями про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , з його ставленням до вчиненого, відсутністю відомостей про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності з моменту події по день постановлення вироку, суд вважає за можливе звільнити останнього від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Водночас, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Так, судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи мотоциклом у населеному пункті з перевищенням швидкості руху та під`їхавши до перехрестя, проїзд якого регулюється світлофором автоматичного режиму роботи, на якому в той час загорівся червоний сигнал світлофора, який забороняє рух транспортних засобів, не зупинився перед стоп-лінією, не врахував дорожньої обстановки та прийомів керування транспортним засобом, втратив контроль над мотоциклом і допустив його падіння на проїзну частину з послідуючим наїздом на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила дорогу по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора для пішоходів, що заподіяло останній тяжкі тілесні ушкодження, тобто аналіз характеру та обсягу допущених обвинуваченим ОСОБА_7 порушень Правил дорожнього руху свідчать про наявність обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, водночас з урахуванням обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, наявності пом`якшуючих обставин, відсутності обтяжуючих обставин, а також зважуючи на позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, суд приходить до висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства та вважає за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов відсутній.

Процесуальні витрати слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- транспортний засіб - мотоцикл марки «TRIUMPH» моделі «DAYTONA 675» (д.н.з. НОМЕР_1 ), вилучений. під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.08.2023 (постанова від 14.08.2023) - після набрання вироком законної сили залишити власнику/законному володільцю за належністю;

- диск з відеофайлом під назвою «10.9.23.52_Героїв Сталінграда 22(2023-08-30 15_49_46)_216810» та «10.9.23.53_Героїв Сталінграда 27б (2023-08-30 15_51_13) НОМЕР_2 », який зберігається при матеріалах кримінального провадження, - після набрання вироком законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): НОМЕР_3 ; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- 1 912 (одна тисяча дев`ятсот дванадцять) грн 00 коп (висновок експерта від 21.09.2023 № СЕ-19/111-23/42847-ІТ);

- 4 302 (чотири тисячі триста дві) грн 00 коп (висновок експерта від 02.10.2023 № КСЕ-19/111-23/50827)

- 2 672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн 00 коп (висновок експерта від 17.10.2023 № 042-1558-2023).

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1