ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/475/24 Справа № 712/5664/24 Категорія: ч. 3 ст. 114-2 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченої - ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м. Черкаси апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Соснівського райсуду м. Черкаси від 8.05.2024 р., якою задоволено клопотання прокурора та відносно

ОСОБА_9 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.

Приморське Кілійського р-ну Одеської обл.,

українки, громадянина України, має загальну

повну середню освіту, не одруженої, не

судимої, не працює, проживає

АДРЕСА_1 ,

продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 2 місяці до 8.07.2024 р. включно, без визначення розміру застави, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соснівського райсуду м. Черкаси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 1142, ч. ч. 1,3 ст. 4362 КК України.

Оскаржуваною ухвалою, в підготовчому судовому засіданні, задоволено клопотання прокурора та відносно обвинуваченої ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці, до 8.07.2024 р. включно, без можливості внесення застави, відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу шляхом переведення обвинуваченої до ДУ «Ізмаільський слідчий ізолятор».

Крім того, задоволено клопотання сторони захисту, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 направлене до Черкаського апеляційного суду для внесення подання до Верховного Суду про вирішення питання про направлення кримінального провадження на розгляд до Кілійського райсуду Одеської обл.

В цій частині ухвала суду не оскаржується.

При прийняті рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_9 суд врахував ступень тяжкості кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченій, одне з яких, відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень. Судом встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що слід вважати наявним за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченою зазначених дій. КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснить відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. Наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими, вони виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу обвинуваченій на більш м`який. Про існування таких ризиків свідчить суворість можливого покарання у випадку визнання обвинуваченої винною у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушення, враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні у воєнний час особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ст.1142 КК України проти основ національної безпеки України, за вчинення якого може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, а також вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 4362 КК України (виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, глорифікація її учасників), в тому числі вчинених за ознакою повторності, що саме по собі може бути підставою та мотивом змінити місце проживання з метою переховування від слідства та знаходячись на волі, обвинувачена зможе відновити сім-карту із використанням якої здійснювала протиправну діяльність, знищити дані, які доказують її вину у скоєнні інкримінованого злочину або продовжувати передавати відомості щодо переміщення чи дислокації ЗСУ для подальшої передачі представникам т. зв. «днр», а також продовжувати здійснювати висловлювання із ознаками злочину. Наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, надали підстави для продовження обвинуваченій запобіжного заходу. Крім наявності вищезазначених обставин, суд врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. Вирішуючи дане питання, суд врахував позицію Європейського суду з прав людини з приводу того, що серйозність пред`явленого обвинувачення і ризик втечі може бути аргументом при обранні запобіжного заходу і суспільний інтерес в даному конкретному випадку полягає у виконанні завдань, передбачених ст. 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинувачених, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 р.

З урахуванням вищевикладених обставин, взявши до уваги обставини події, тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , ступінь суспільної небезпечності, яку несуть в собі протиправні діяння проти національної безпеки та України та проти миру, безпеки людства та міжнародного порядку, вчинені в період воєнного стану, враховуючи зміст ризиків, на запобігання якого необхідне застосування запобіжного заходу та особу обвинуваченої, син якої проживає в м. Москва рф, куди обвинувачена може виїхати з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що може мати ознаки ухилення від суду, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу. Вказаний вид запобіжного заходу виправданий на даному етапі судового розгляду, заходом для забезпечення запобігання встановленим у судовому засіданні ризикам неналежної процесуальної поведінки обвинуваченої, суд врахував, що дії та поведінка обвинуваченої, в контексті обставин життєдіяльності останньої, в умовах запровадження в державі воєнного стану свідчить про недостатність застосування до останньої менш суворих заходів, оскільки такі запобіжні заходи на теперішній час не забезпечать достатніх гарантій належної процесуальної поведінки останньої.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу місцевого суду в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченій запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Зазначає, що суд при розгляді клопотання прокурора не дослідив обставин кримінального провадження, через що дійшов до передчасних висновків про обґрунтованість обвинувачення. Ризики не можна оцінювати на підставі можливого суворого покарання. Приймаючи рішення, суд не взяв до уваги доводи сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не надані належні докази обставин, які б дозволили суду встановити наявність обґрунтованого обвинувачення; наявність достатніх підстав існування хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначених в клопотанні.

Крім того сторона обвинувачення не вручила стороні захисту належної копії клопотання, не пізніше ніж за три години до початку судового засідання, а направили електронною поштою копію без електронного цифрового підпису.

В клопотанні не наводяться належні посилання на матеріали справи, які б підтверджували викладені обставини, що дають підстави для обвинувачення (існування змови, обізнаність про передання інформації будь кому, навмисність дій на збирання, поширення інформації, тощо).

Щодо ч. 1, 3 ст. 4362 КК України, в клопотанні прокурора не наводиться жодного доказу, що обвинувачена діяла з прямим умислом. Зауважує, що єдина причина яка призвела до затримання, а потім утримання ОСОБА_9 під вартою, полягає в проведенні негласних слідчих дій, а коли вона надумала їхати до росії, слідство поспіхом вирішило її затримати, вручили підозру та вжили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, хоча обвинувачена планувала виїхати тимчасово. Жодних доказів існування ризиків, передбачених п. п. 1,2,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України суду не надано, а тому відсутні жодні підстави для продовження застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Вважає, що фактично переслідування ОСОБА_9 за інакомислення, що є порушенням її прав за ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод. Намір відвідати сина і онуку в рф, через Республіку Молдова не може оцінюватися як ризик втечі та можливості продовжити вчиняти злочини.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ в справі Сlooth v Belqium «там, де потреби слідства посилаються в такій загальній та абстрактній формі, вони є недостатніми для виправдання продовження тримання під вартою» (п. 44).

Продовження строку тримання під вартою негативно впливає на ОСОБА_9 , оскільки вона перебуває під вартою більш 180 діб, що також негативно позначається на її стані здоров`я та впливає на її можливість догляду за родичами похилого віку.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_6 вважає ухвалу суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою законною та обґрунтованою, а доводи захисників необґрунтованими. Стороною захисту не наведено жодної підстави у зв`язку з чим констатовано порушення судом при вирішенні питання ст. 7 КПК України. Неупередженість є ключовою характеристикою суду, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особиста думка або незгода з рішенням судді не є доказом упередженості. Суд першої інстанції під час судового засідання роз`яснив права і обов`язки сторонам, зокрема і право відводу, однак заяв заявлено не було.

Зауважує що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України існують та на теперішній час не зменшилися.

Також, звертає увагу суду на те, що жодних скарг від обвинуваченої ОСОБА_9 про погіршення стану її здоров`я, про агресивну поведінку осіб, які утримуються разом з обвинуваченою у слідчому ізоляторі не надходило. Родичі обвинуваченої знаходяться на обслуговуванні КЗ «Центр надання соціальної допомоги» Вилковської міської ради з 1.12.2023 р. та 16.12.2020 р. відповідно.

Просить апеляційну скаргу адвоката залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , обвинувачену ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважала, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали виділені з судового провадження, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До закінчення продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому Главою 18 Розділу II КПК України.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. ст. 177, 178 та 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Перевіркою наданих апеляційному суду матеріалів встановлено, що вказані вимоги місцевим судом виконані в повному обсязі.

Виходячи з наданих виділених матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що ризики, наведені прокурором, а саме те, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченою зазначених дій.

КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачена особа обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м`який. Про існування таких ризиків свідчить суворість можливого покарання у випадку визнання обвинуваченої винною у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушення, враховуючи, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні у воєнний час особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 1142 КК України проти основ національної безпеки України, за вчинення якого може бути призначене покарання у виді реального позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 4362 КК України, в тому числі вчиненого за ознакою повторності, що саме по собі може бути підставою та мотивом змінити місце проживання з метою переховування від слідства.

Знаходячись на волі, обвинувачена зможе відновити сім-карту із використанням якої здійснювала протиправну діяльність, знищити дані, які доказують її вину у скоєнні інкримінованого злочину або продовжувати передавати відомості щодо переміщення чи дислокації підрозділів ЗСУ для подальшої передачі представникам т. зв. «днр», а також продовжувати здійснювати висловлювання із ознаками злочину.

Наявність ризиків, передбачених п. п.1, 2 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, надали суду підстави для продовження обвинуваченій запобіжного заходу. Відповідно до ст. 178 КПК України, суд врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд врахував позицію ЄСПЛ з приводу того, що серйозність пред`явленого обвинувачення і ризик втечі може бути аргументом при обранні запобіжного заходу і суспільний інтерес в даному конкретному випадку полягає у виконанні завдань, передбачених ст. 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 р.

Суд врахував обставини події, тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , ступінь суспільної небезпечності, яку несуть в собі протиправні діяння проти національної безпеки та України та проти миру, безпеки людства та міжнародного порядку, вчинені в період воєнного стану, враховуючи зміст ризиків, для запобігання яких необхідно застосування запобіжного заходу та відомості про особу обвинуваченої, син якої проживає в м. Москва рф, куди обвинувачена може виїхати з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що може мати ознаки ухилення від суду, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу.

Вказаний вид запобіжного заходу виправданий на даному етапі судового розгляду, заходом для забезпечення запобігання встановленим у судовому засіданні ризикам неналежної процесуальної поведінки обвинуваченої, враховано, що дії та поведінка обвинуваченої, в контексті обставин життєдіяльності останньої, в умовах запровадження в державі воєнного стану свідчить про недостатність застосування до ОСОБА_9 менш суворих заходів, оскільки такі запобіжні заходи на теперішній час не забезпечать достатніх гарантій належної процесуальної поведінки останньої.

Враховуючи відсутність даних про втрату ризиків та підтвердження їх існування і на цей час, відсутність даних про неможливість утримування ОСОБА_9 в умовах слідчого ізолятора за станом здоров`я, суд обґрунтовано зауважив, що запобіжний захід обраний відносно обвинуваченої у вигляді тримання під вартою доцільно продовжити на два місяці, без можливості внесення застави, з метою забезпечення її належної поведінки під час розгляду кримінального провадження та запобіганню зазначених судом ризиків.

Дані обставини у своїй сукупності на сьогоднішній день свідчать про те, що продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 2 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані при прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою, а саме: що обвинувачена може переховуватись від суду, знищити чи спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зазначені судом ризики наразі є реальними, триваючими, з такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою та відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст. ст. 197 та 199 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 .

З огляду на викладене, доводи захисника про недоведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутність підстав для продовження відносно ОСОБА_9 строку тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам виділеним з кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про надмірну тривалість перебування обвинуваченої під вартою апеляційний суд вважає не доречними, тому що вивченням наданих судом першої інстанції та сторонами матеріалів вбачається, що оскаржуване рішення приймалося судом у підготовчому судовому засіданні, весь цей час обвинувачена утримувалася під вартою під час досудового розслідування.

Стосовно доводів апеляції захисника, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 має ознаки переслідування за інакодумство, що є порушенням ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, то апеляційний суд виходить з наступного.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції РНБО, відповідно до ст. 106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до ст. 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. ст. 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів осіб, передбачені ст. 8 ЗУ від 12.05.2015 № 389 «Про правовий режим воєнного стану».

Держава України поінформувала Раду Європи про запровадження в Україні воєнного стану, норми законодавства, які діють під час цього режиму, заходи, які можуть бути застосовані уповноваженими органами під час дії режиму воєнного стану, а також наведено перелік статей Конвенції та Додатків до неї, від яких, у зв`язку із можливим застосуванням вищевказаних заходів, допускається відповідний відступ, а саме: ст. ст. 3, 8(3), 9, 12, 13, 17, 19, 20, 21, 22, 24, 25, 26, 27 Пакту, а також ст. ст. 4 (3), 8, 9, 10, 11, 13, 14, 16 Конвенції, ст. ст. 1, 2, 3 Додаткового протоколу до Конвенції, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

На сайті Ради Європи відповідна інформація була розміщена 1.03.2022 р.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає в діях відповідних державних органів ознак переслідування ОСОБА_9 за інакодумство.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд при розгляді клопотання прокурора не дослідив обставини кримінального провадження, а саме що стороною обвинувачення не надані належні докази обставин, які б дозволили суду встановити наявність обґрунтованого обвинувачення; також не наведені належні посилання на матеріали справи, які б підтверджували викладені обставини, що дають підстави для обвинувачення (існування змови, обізнаність про передання інформації будь кому, невмисність дій на збирання, поширення інформації, тощо), не наводиться жодного доказу що обвинувачена діяла з прямим умислом, а єдина причина яка призвела до затримання, а потім утримання ОСОБА_9 під вартою, полягає в проведенні негласних слідчих дій, а коли вона вирішила поїхати до росії то слідство поспіхом вирішило її затримати, вручили підозру та обрали запобіжний захід у виді тримання під вартою, хоча обвинувачена планувала виїхати до рф тимчасово - є передчасними.

Апеляційний суд звертає увагу, що суд на даній стадії кримінального процесу позбавлений можливості перевіряти фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, оскільки це належить до компетенції місцевого суду під час розгляду кримінального провадження по суті.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченій, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 та 419 КПК, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Ухвалу Соснівського райсуду Черкаської обл. від 8.05.2024 р. в частині, якою відносно ОСОБА_9 , яка обвинувачується за ч. 3 ст. 1142, ч. ч. 1 та 3 ст. 4362 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці до 8.07.2024 р. включно, без можливості внесення застави - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді