Дата документу 04.06.2024 Справа № 200/5046/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/560/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №200/5046/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.371 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, який зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 ),

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.371 КК України, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Будучи суддею Бабушкінського районного суду м.Дніпро, ОСОБА_8 , маючи відповідну фахову підготовку та досвід роботи, знехтував вимогами законодавства та постановив низку завідомо неправосудних ухвал, якими незаконно застосував до учасників мирної акції протесту, що відбулась 26-28 січня 2014 року біля будівлі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, розташованої по АДРЕСА_2 (на даний час Дніпрі), запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту, чим порушив конституційне право громадян на свободу, особисту недоторканність та інше.

Так, у період з 27.01.2014 року до 28.01.2014 року (більш точного часу у ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у Бабушкінському районному суді м.Дніпропетровська, розташованого по АДРЕСА_3 (на даний час Дніпрі), у слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_8 виник прямий умисел, направлений на постановлення суддею завідомо неправосудних ухвал та обрання учасникам мирної акції протесту завідомо незаконних запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту та тримання під вартою.

Реалізуючи свій злочинний прямий умисел, направлений на постановлення суддею завідомо неправосудних ухвал та обрання учасникам мирної акції протесту завідомо незаконного домашнього арешту та тримання під вартою, слідчий суддя Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_8 , в інших особистих інтересах, які виразились у бажанні задовольнити почуття власної значущості та проявити свою лояльність до чинної на той час влади і таким способом отримати переваги для обрання його на адміністративну посаду в суді, достовірно знаючи, на підставі досліджених у судовому засіданні матеріалів клопотань, що затримання учасників мирної акції протесту здійснено всупереч вимогам ч.1 ст.208 КПК, без достатньої доведеності ризиків, які б давали будь-які підстави вважати, що вони можуть вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК, та без наявності у матеріалах кримінального провадження обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.294 КК, грубо порушуючи вимоги ч.3 ст.176, ч.2 ст.177, ст.178, ч.1 ст.194, п.1 ч.5 ст.206 КПК, у період з 27.01.2014 року до 28.01.2014 року у Бабушкінському районному суді м.Дніпропетровська, розташованого по АДРЕСА_3 (на даний час Дніпрі), перебуваючи у нарадчій кімнаті, склав, підписав та оголосив завідомо неправосудні ухвали про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту, тобто постановив завідомо неправосудні судові рішення, тим самим обрав завідомо незаконний домашній арешт та тримання під вартою вказаним особам. При цьому, суддя ОСОБА_8 свідомо прагнув та бажав, всупереч процесуальному закону і фактичним обставинам, встановленим у справі, завідомо незаконно обрати учасникам мирної акції протесту домашній арешт і тримання під вартою та постановити судові рішення, які за своєю суттю не були актом правосуддя, а мали цілеспрямований незаконний характер.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.3 ст.371, ч.2 ст.375 КК, як прийняття завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, домашнього арешту, вчинені в інших особистих інтересах, та постановлення суддею завідомо неправосудних ухвал, вчинене в інших особистих інтересах.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.375 КК України закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.371 КК, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.371 КК, та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися службовою діяльністю в органах судової влади на строк 3 роки.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд поклав в основу вироку покази обвинуваченого, в яких він заперечував свою вину, не надавши оцінки матеріалам судових справ із розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також матеріали апеляційного оскарження. Вказує, що в ухвалах апеляційного суду про скасування ухвал слідчого судді ОСОБА_8 чітко вказано на допущені ним істотні порушення КПК. При чому ці порушення мають системний та завідомо умисний характер, який полягає у завідомо незаконному триманні під вартою учасників акції протесту від 26.01.2014 року за відсутності обґрунтованого клопотання слідчого/прокурора, в підтвердження доводів якого покладено виключно показання працівників міліції, як зацікавлених осіб, що здійснювали затримання потерпілих на безальтернативній основі. Зазначає, що завідомо незаконні дії слідчого судді ОСОБА_8 підтверджуються рішеннями, прийнятими органами Вищої ради правосуддя, а також національними та міжнародними судовими органами (Верховним судом України та Європейським судом з прав людини). Суд повністю проігнорував рішення та практику ЄСПЛ, яка прокурором наголошувалася під час судових дебатів. Також суд, оцінюючи покази потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , не розкрив їх зміст, які вказували індивідуальні допущені порушення законності відносно них слідчим суддею ОСОБА_8 . Висновки суду, що показання потерпілих виправдовують та вказують на законність дій ОСОБА_8 суперечать матеріалам справи та є безпідставними. Також не відповідають матеріалам справи висновки суду про те, що матеріали, які характеризують потерпілих, були надані захисниками лише на стадії апеляційного перегляду, отже не могли бути об`єктом дослідження слідчим суддею ОСОБА_8 під час розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу. У кожній ухвалі ОСОБА_8 зазначалось про встановлені характеризуючи дані осіб, щодо яких обирався запобіжний захід. Крім того, характеризуючи дані щодо потерпілих містилися в матеріалах доданих до клопотання про обрання запобіжного заходу. Твердження суду про те, що кримінальне провадження відносно слідчих та прокурорів закрито у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочинів, не відповідає дійсності, оскільки на даний час по ньому триває досудове розслідування. При цьому, звертає увагу, що кримінальне провадження відносно слідчих та прокурорів не перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діями слідчого судді ОСОБА_8 . Суд не обґрунтував свій висновок про те, що слідчий суддя не є суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.371 КК. Також зазначає, що суд в описовій частині вироку не послався на норму КПК, якою передбачено підставу виправдання ОСОБА_8 , а в резолютивній частині вказав підставу ухвалення виправдувального вироку, яка не відповідає змісту п.3 ч.1 ст.373 КПК. При призначенні покарання просив врахувати обставини даного кримінального провадження, зокрема, поведінку обвинуваченого, а також його особу, відсутність пом`якшуючих покарання обставин.

Також прокурор просив повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази надані стороною обвинувачення.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просив скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість наведених в ній доводів та вимог.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши всі письмові докази, щодо яких прокурором ставилось питання про їх повторне дослідження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч.2 та 4 ст.17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині визнати обвинуваченого винним.

При цьому, як передбачає ч.6 ст.22 КПК, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків.

Отже, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

За змістом положень ст.92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок за пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.371 КК, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, у цьому кримінальному провадженні орган досудового розслідування стверджував про те, що ОСОБА_8 прийняв завідомо незаконні рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, домашнього арешту, та тим самим, на переконання прокурора, обвинувачений вчинив передбачене ч.3 ст.371 КК кримінальне правопорушення.

Разом з тим, згідно зі ст.2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як кримінальне правопорушення. Елементами складу кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу кримінального правопорушення, що виключає кримінальну відповідальність особи.

Суд першої інстанції, проаналізувавши норми кримінального закону обґрунтовано зазначив, що статтею 371 КК (ч. 1, 2) передбачена кримінальна відповідальність за завідомо незаконне затримання або незаконний привід, завідомо незаконні домашній арешт або тримання під вартою.

Частина 3 ст.371 КК передбачає кримінальну відповідальність за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, якщо вони спричинили тяжкі наслідки або були вчинені з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.

Основним безпосереднім об`єктом даного злочину є правосуддя в частині забезпечення законного затримання, приводу, арешту або тримання під вартою, а також конституційне право людини на свободу і особисту недоторканність.

Відповідно до ст.18 КК - суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Спеціальним суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність, кримінальне правопорушення, суб`єктом якого може бути лише певна особа.

Суб`єкт злочину, передбаченого ст.371 КК є спеціальний, а саме ним може бути службова особа органу дізнання, слідчий, прокурор, а у випадку завідомо незаконного тримання під вартою - також начальник місця попереднього ув`язнення.

Отже суд першої інстанції правильно визначився з тим, що обвинувачений, який на час інкримінованих йому діянь, обіймав посаду судді Бабушкінського районного суду м.Дніпро, не віднесений до кола осіб, які можуть бути суб`єктами кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК, тобто не є суб`єктом даного правопорушення.

Крім того, виходячи зі змісту обвинувального акта, прокурор наполягав на тому, що обвинувачений, при вчиненні інкримінованих йому діянь керувався особистими інтересами, які, на переконання прокурора, виразилися у бажанні обвинуваченого задовольнити почуття власної значущості та проявити свою лояльність до чинної на той час влади і таким способом отримати переваги для обрання його на адміністративну посаду в суді.

Разом з тим, інші особисті інтереси припускають прагнення винного отримати для себе вигоду нематеріального характеру (наприклад, просування за службою, отримання чергового звання чи класного чину, нагороди) і можуть бути обумовлені такими спонуканнями, як кар`єризм, помста, заздрість, бажання прикрасити дійсне становище і сховати свою некомпетентність тощо.

Однак матеріали кримінального провадження свідчать про те, що стороною обвинувачення не доведено жодним наданим доказом, викладене обвинувачення, в частині кар`єристських мотивів та прагнення обвинуваченого задовольнити почуття власної значущості під час прийняття рішень про обрання запобіжних заходів щодо потерпілих, а саме у чому вони полягали та чим підтверджуються.

Адже, як встановлено із матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 на час інкримінованих йому діянь мав значний стаж роботи та професійний досвід судді та відповідно до службової характеристики характеризувався як кваліфікований юрист та досвідчений суддя. Більш того, встановлено, що обвинувачений зборами суддів Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська був обраний головою цього суду. Проте, ще до повідомлення про підозру ОСОБА_8 відмовився від зазначеної посади.

Відтак, на переконання колегії суддів, прокурор жодним чином не довів, що обвинувачений під час ухвалення рішень про застосування запобіжних заходів до потерпілих у справі прагнув отримати і отримав будь-які особисті переваги для себе, а відтак і що він діяв з кар`єристських мотивів і прагнув задовольнити почуття власної значущості.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з належно вмотивованим рішенням суду першої інстанції про визнання ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.371 КК та виправдання його за цим обвинуваченням.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в аналогічній справі та за повністю аналогічними обставинами Верховний Суд своєю постановою від 02 серпня 2022 року (справа №592/6875/15-к, провадження №51-1310км22) залишив без зміни рішення попередніх судів про виправдання особи у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.375, ч.3 ст.371 КК. А відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З цих мотивів, апеляційний суд також не приймає до уваги так званий висновок кафедри кримінального права Національного юридичного університету імені ОСОБА_19 щодо суб`єкту злочину, передбаченого ст. 371 КК. Такий висновок не є нормою права. Прийняття до уваги, як зазначено у даному висновку, диференційованого тлумачення науковцями проблеми співвідношення ст.375 КК та ст.371 КК для суду не є обов`язковою і визначальною.

Колегія суддів зазначає, що зазначений висновок, який виражає думку певних фахівців щодо застосування норм права, не може мати пріоритетного значення для суду під час розгляду справи і не може переважати над нормами кримінального закону. Більш того, у даному висновку прямо зазначено про те, що фахівці зазначеної навчальної та науково-дослідної установи не мають права здійснювати кваліфікацію діянь щодо конкретних осіб, які є фігурантами відповідного кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги прокурора про врахування судом першої інстанції лише показів обвинуваченого та ненадання при цьому оцінки матеріалам судових справ з розгляду клопотань про застосування запобіжних заходів не можуть вважатися обґрунтованими. Адже зміст мотивувальної частини вироку свідчить про те, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст.94 КПК у судовому засіданні перевірив усі без виключення зібрані під час досудового розслідування докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про виправдання обвинуваченого у пред`явленому йому за ч.3 ст.371 КК обвинувачення.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також стверджував про те, що про системне та істотне порушення суддею ОСОБА_8 вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справ стосовно учасників масових акцій протесту свідчать ухвали апеляційного суду про скасування ухвал слідчого судді, а так само рішення, прийняті органами Вищої ради правосуддя, Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

Надаючи оцінку таким доводам прокурора, колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту рішення Вищої ради правосуддя від 02 серпня 2017 року №2323/3дп/15-17, на яке посилався прокурор, допущені суддею ОСОБА_8 істотні порушення норм процесуального права під час розгляду справ стосовно учасників масових акцій протесту пов`язані з неналежним мотивуванням ухвалених ОСОБА_8 судових рішень за відсутності доведеності ризиків передбачених ст. 177 КПК, що підпадало під ознаки вчинених ОСОБА_8 дисциплінарних проступків, за які його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності із застосуванням дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Втім такі обставини, на переконання колегії суддів, як і інші рішення, зокрема і рішення Європейського суду з прав людини, на які посилався прокурор, за жодних обставин не спростовують висновку суду про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не є суб`єктом інкримінованого йому за ч.3 ст.371 КК кримінального правопорушення.

Судова колегія вважає також за необхідне відмітити, що за наслідками апеляційного перегляду ухвал слідчого судді ОСОБА_8 апеляційним судом Дніпропетровської області відносно ОСОБА_16 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання; стосовно ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та обрано запобіжний у вигляді домашнього арешту; ОСОБА_21 залишено під вартою. Ухвала слідчого судді ОСОБА_8 про застосування відносно ОСОБА_10 домашнього арешту взагалі не оскаржувалася.

При цьому в жодному судовому рішенні апеляційної інстанції не йдеться про необґрунтованість підозри затриманих осіб (потерпілих у справі). В поданих апеляційних скаргах також не ставилось питання про скасування ухвал слідчого судді ОСОБА_8 з одночасною відмовою в обранні запобіжного заходу через необґрунтованість підозри.

Тобто в ухвалах апеляційного суду, містяться зовсім інші підстави скасування ухвали слідчого судді, ніж передбачені статтею 371 КК України, і які б давали підстави для обвинувачення судді у постановленні завідомо незаконного домашнього арешту та тримання під вартою, вчинені в інших особистих інтересах.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне відмітити, що за наведених обставин жодному з шести суддів з членів судової колегії апеляційного суду Дніпропетровської області, які приймали участь в перегляді оскаржуваних ухвал слідчого судді ОСОБА_8 , не було навіть повідомлено про підозру за ст. 375 чи за ст. 371 КК у зв`язку із обранням ними потерпілим ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді домашнього арешту; та залишенню без змін потерпілому ОСОБА_21 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Жодного слідчого чи прокурора, які приймали участь в притягненні до кримінальної відповідальності потерпілих у справі, як завідомо невинних осіб, за більш ніж десять років, що минули, не притягнуто до кримінальної відповідальності з ухваленням обвинувального вироку за ст.372 КК чи будь-якого іншого кримінального правопорушення проти правосуддя.

Не вважає слушними колегія суддів і твердження прокурора щодо неповного розкриття змісту у вироку показань потерпілих, зокрема щодо індивідуальних порушень допущених суддею стосовно кожного потерпілого. При цьому колегія суддів виходить з того, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показання учасників судового розгляду. Більш того, зі змісту вироку вбачається, що суд, викладаючи покази потерпілих у вироку, зазначив і їх покази про те, що під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу слідчий суддя не взяв до уваги їх заяви про їх невинуватість та про наявність у них стійких соціальних зв`язків. Втім такі покази потерпілих не можуть істотно вплинути на правильність висновків суду.

Отже при перевірці вказаних доводів прокурора колегією суддів не встановлено істотної неповноти, яка би вплинула чи могла вплинути на законність ухваленого у цій справі судового рішення.

Наявність чи відсутність кримінальних проваджень щодо слідчих та прокурорів за фактом вчинення злочинів щодо учасників акції протесту не може мати істотного значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки за жодних обставин не спростовує тієї обставини, що обвинувачений не є суб`єктом інкримінованого йому за ч.3 ст.371 КК кримінального правопорушення. При цьому сам прокурор в своїй скарзі посилався на те, що існування такого кримінального провадження не перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діяннями обвинуваченого. Отже доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині не вбачаються обґрунтованими.

Аргументи апеляційної скарги прокурора про те, що суд не обґрунтував у вироку свій висновок про те, що обвинувачений не є суб`єктом передбаченого ч.3 ст.371 КК злочину, повністю спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, в якій суд, з посиланням на норми кримінального закону, належним чином вмотивував такий свій висновок.

Та обставина, що в резолютивній частині вироку суд виправдав обвинуваченого з підстав відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, але при цьому послався на п.3 ч.1 ст.373 КПК, якою передбачено таку підставу для виправдання як не доведення в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, не може істотно вплинути на правильне по суті рішення суду про виправдання обвинуваченого.

Щодо доводів прокурора, які стосуються етапу, на якому були надані матеріали, що характеризують дані про особу потерпілих, щодо яких обиралися запобіжні заходи, то ці доводи переважною мірою стосуються висунутого ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст.375 КК. Проте кримінальне провадження в цій частині було закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК. Доводи прокурора в цій частині жодним чином не ставлять під сумнів законність рішення суду про виправдання обвинуваченого за ч.3 ст.371 КК.

Що стосується незгоди прокурора в апеляційній скарзі з оцінкою показів потерпілих, наданою судом, то колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що покази потерпілих не дають підстав вважати, що в діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.371 КК. Переконливих аргументів про протилежне апеляційна скарга прокурора не містить.

За клопотанням прокурора під час апеляційного розгляду колегією суддів було повторно досліджено докази, про які зазначалося у відповідному клопотанні прокурора. Втім, за наслідками повторного дослідження доказів, колегія суддів не встановила підстав для надання цим доказам іншої оцінки ніж ту, яку надав суд першої інстанції.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Відтак колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4