ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8802/24 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/372/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю представника потерпілої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 лютого 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000162 від 25 липня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України,-

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

15.02.2024 року представник потерпілої подав до суду клопотання про арешт на майно у кримінальному провадженні та просив накласти арешт на будівлю кафе, нежитлова будівля площею 193,6 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:104), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_8 ; нежитлову будівлю площею 273.6 м2, під літ А-1н, ганок під літ а, а1,а2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_8 ; житловий будинок площею 265,8 м.2 (реєстраційний номер майна: 19682785) розташований за адресою: АДРЕСА_3 , власниками якого, в рівних частках по 1/2 кожний, є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

В обґрунтування клопотання посилався на те, що, що 21.12.2023 року неповнолітньому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 за участю законного представника ОСОБА_8 належним чином повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч.4 ст.189 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що неповнолітній ОСОБА_10 , з метою реалізації злочинного умислу направленого на незаконне збагачення, шляхом пред`явлення вимог передачі чужого майна, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, будучи знайомим із потерпілою ОСОБА_7 та обізнаним про місце її мешкання став вимагати у ОСОБА_7 грошові кошти, погрожуючи останній, що в разі невиконання його вимог, ним буде вчинено вбивство ОСОБА_7 та її близьких родичів. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 у період дії воєнного стану в Україні, а саме з 15.07.2023 по 21.07.2023, використовуючи мобільний телефон систематично почав надсилати повідомлення із погрозами вбивством щодо останньої та членів її родини та пред`явив потерпілій вимогу щодо переведення йому за інтернет-посиланням, яке ним було зазначено у повідомленні, грошових коштів у сумі 300 000 доларів США, що згідно з даними НБУ на день пред`явлення вимоги, а саме 15.07.2023 року еквівалентно 10 970 580 гривень, для уникнення такого насилля.

Зазначав, що, протиправними діями ОСОБА_10 моральному здоров`ю ОСОБА_7 спричинено значної шкоди, яка полягала у тому, що за весь період з 15.07.2023 по 21.07.2023, за який ОСОБА_10 вимагав грошові кошти у ОСОБА_7 шляхом погроз вбивством, як самої ОСОБА_7 так і її близьких родичів, інших залякувань, які ОСОБА_7 сприймала як реальні, життя цивільного позивача (потерпілої) було перенасичене негативними емоціями та психічними переживаннями. ОСОБА_7 в результаті незаконних дій ОСОБА_10 , була налякана та переживала за своє життя та життя близьких їй осіб, на підставі чого, за весь період погроз ОСОБА_10 , ОСОБА_7 завдано значної моральної (немайнової) шкоди, яка виразилась в перенесених нею психічних страждань, що полягали у порушенні сну, нервових зривах, почутті тривоги та небезпеки. ОСОБА_7 оцінює заподіяну їй підозрюваним ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі, який еквівалентний до розміру його вимагання, а саме 300 000 доларів США, або у еквіваленті у гривні станом на січень 2024 року ця сума дорівнює 11 000 000 грн.

Встановлено, що підозрюваний ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 не має жодного майна, ні рухомого, ні нерухомого, за рахунок якого останній міг би відшкодувати заподіяну моральну шкоду ОСОБА_7 .

На підставі вищевикладеного, цивільний позов у кримінальному провадженні заявлено до підозрюваного ОСОБА_10 та його батьків- ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які несуть за нього субсидіарну цивільно-матеріальну відповідальність, у розмірі 11 000 000 гривень, за спричинення моральної шкоди, яку потерпіла ОСОБА_7 вважає співмірною із спричиненими стражданнями внаслідок вимагання у позивачки, шляхом залякування та погроз вбивством, грошових коштів у сумі 300 000 доларів США.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та задовольнити клопотання про арешт майна в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що у клопотанні про арешт майна представником цивільного позивача не визначено дійсного розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням не відповідає дійсності, оскільки розмір позовних вимог визначений не безпідставно, а дорівнює сумі, яку шляхом погроз, залякувань та шантажу вимагав підозрюваний ОСОБА_10 у потерпілої ОСОБА_11 .

Вказує, шо згідно з інформації з бази даних ЦП АРКАН ОСОБА_10 після отримання повідомлення про підозру перетнув кордон України 24.12.2023 року в пункті пропуску Рава-Руська до країни Польща, що свідчить про можливість уникнути відповідальності

Крім того, зазначає, що арешт майна (у частині заборони відчуження), яке на праві приватної власності належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не позбавить останніх можливості користування їх майном, натомість попередить його відчуження, з метою подальшого забезпечення позовних вимог. Крім того, такий захід забезпечення, може позитивно вплинути на батьків підозрюваного у частині того, що вони можливо змусять свого сина - ОСОБА_10 з`явитися до органу досудового розслідування.

Також, зазначає, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що на теперішній час не має підтвердження про відчуження майна, яке належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , сторона цивільного позивача вважає необґрунтованим, оскільки розуміючи суворість покарання, яке передбачене ч.4 ст. 189 КК України, ті обставини, що син власників майна перебуває у державному розшуку, все це є обґрунтованими ризиками, що у батьків підозрюваного може виникнути умисел на продаж наявного в Україні майна та забезпечення можливості переховування свого сина - ОСОБА_10 за кордоном, що в свою чергу призведе до того, що цивільний позивач (потерпіла), буде відчувати, що вчинений відносно неї злочин є безкарним, винна особа до відповідальності не притягнута, спричинені страждання їй жодним чином не відшкодовані та її права, як законослухняного громадянина України, жодним чином не захищені.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, причин своєї неявки суду не повідомив.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілої на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що цивільним позивачем не наведено достатніх підстав для вжиття слідчим суддею заходу забезпечення цивільного позову у рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.4 ст. 189 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді.

Статтею ст.171 КПК України передбачено, що у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як встановлено судом першої інстанції, в провадженні Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області перебуває об`єднане кримінальне провадження №0000162 від 25.07.2023 року.

21.12.2023 року ОСОБА_10 у присутності законного представника повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України.

Згідно повідомлення про підозру неповнолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою реалізації злочинного умислу направленого на незаконне збагачення, шляхом пред`явлення вимог передачі чужого майна, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, будучи знайомим із потерпілою ОСОБА_7 та обізнаним про місце її мешкання, а також місце мешкання її близьких родичів за невстановлених обставин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, став вимагати у потерпілої ОСОБА_7 грошові кошти, погрожуючи останній, що в разі не виконання його вимог, ним буде вчинене вбивство щодо неї та її близьких родичів. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вимагання грошових коштів у ОСОБА_7 , переслідуючи при цьому корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, неповнолітній ОСОБА_10 з 15.07.2023 по 21.07.2023 року, у період дії воєнного стану в Україні, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , використовуючи мобільний телефон через меседжер «Telegram» та меседжер «WhatsApp» систематично почав надсилати повідомлення на номер ОСОБА_7 , погрожуючи вбивством щодо останньої та членів її родини, пред`явив потерпілій незаконну вимогу щодо переведення йому за інтернет-посиланням грошових коштів у сумі 300 000 (триста тисяч) доларів США, що згідно з даними Національного банку України на день пред`явлення вимоги, а саме 15.07.2023 року еквівалентно 10 970 580 гривень, для уникнення такого насилля.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_10 є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Постановою СВ №1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 від 28.12.2023 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000162 зупинено та оголошено у розшук неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_10

19.01.2024 року до Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області надійшло клопотання представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про долучення до матеріалів кримінального провадження цивільного позову, залучення цивільних відповідачів та накладення арешту з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Постановою т.в.о. слідчого СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_13 від 22.01.2024 року клопотання задоволено частково - долучено до матеріалів кримінального провадження цивільний позов ОСОБА_7 , залучено батьків ОСОБА_10 - ОСОБА_14 та ОСОБА_9 у якості цивільних відповідачів, в задоволенні клопотання про арешт майна - відмовлено.

У випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше (ч. 6 ст. 170 КПК).

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим КПК не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу /далі - ЦПК/ за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК).

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК заходів забезпечення позову (ч. 1 ст. 149 ЦПК). Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК).

Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові (ч. 8 ст. 170 КПК).

Відповідно до ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що розмір моральної шкоди, визначений цивільним позивачем у кримінальному провадженні, носить виключно оціночний характер та підлягає визначенню судом у ході ухвалення рішення у справі по суті, що свідчить про те, що у клопотанні про накладення арешту та заборону вчинення дій не визначено остаточного розміру шкоди завданої кримінальним правопорушенням та не вказано на наявність дійсних ризиків у майбутньому невиконання цивільним відповідачем - рішення суду.

Також, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що матеріали клопотання про арешт майна не містять відомостей, що цивільні відповідачі здійснюють заходи щодо відчуження нерухомого майна, що в майбутньому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_10 перебуває у державному розшуку та у батьків підозрюваного може виникнути умисел на продаж наявного в Україні майна є суб`єктивним судженням апелянта та є необґрунтованими і жодним чином не підтверджені.

Крім того, колегія суддів зазначає, що цивільним позивачем належним чином не визначено вартості майна, на яке просили накласти арешт та таким чином не обґрунтовано співмірності вартості майна, яке належить арештувати з розміром шкоди зазначеної у цивільному позові.

Також, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.5 ст.280 КПК України після зупинення досудового розслідування проведення слідчих (розшукових) дій не допускається, крім тих, які спрямовані на встановлення місцезнаходження підозрюваного.

Із вищенаведених підстав колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді на момент її постановлення відповідала фактичним обставинам справи та доказам, наданим стороною обвинувачення на обґрунтування клопотання про арешт майна, а тому є цілком законною та обґрунтованою.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, як на тому наполягає апелянт, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 лютого 2024 року про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, яке належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4