суддів
справа № 183/6854/20
провадження № 51-4885кмо23
2. За своїм характером ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) є імперативним приписом. Статті 70, 72 КК містять чіткі вимоги законодавця, які унеможливлюють існування множинних покарань та порядку їх відбування за різними вироками.
Кримінально-правові норми, які визначають підстави, межі та порядок призначення покарання за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК), недвозначно вимагають від суду вирішити питання про призначення остаточного покарання.
Самостійне (окреме) виконання вироків порушує приписи ч. 4 ст. 70 КК, які не визначають виключень щодо їх застосування залежно від того, чи застосовано при призначенні покарання звільнення від його відбування з випробуванням за одним із вироків.
3. Звільнення від відбування покарання за ст. 75 КК, передбачене розділом XII Загальної частини КК, яким визначені підстави і умови застосування іншого, відмінного від того, що визначений нормами розділу XI Загальної частини КК інституту кримінального права - призначення покарання.
Вирішення судом питання про застосування інституту звільнення від відбування покарання (ст. 75 КК) за будь-яких умов не може передувати призначенню остаточного покарання, зокрема за приписами ч. 4 ст. 70 КК.
4. В основу вирішення питання про те, чи може суд при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, якщо про один із них стало відомо після ухвалення Вироку 1 (ч. 4 ст. 70 КК), за яким особу засуджено до реального відбування покарання, призначити остаточне покарання та звільнити її від його відбування з випробуванням, мають бути покладені засади, визначені статтями 11, 50 КК, механізми реалізації яких закладені в нормах, передбачених статтями 65-87 КК, зокрема і ст. 75 КК.
Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає в тому, що призначення остаточного покарання особі за ч. 4 ст. 70 КК має передбачати сукупну оцінку всіх кримінальних правопорушень, оскільки така сукупність визначальною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності як особи, так і вчинених нею правопорушень, належна оцінка чого є передумовою обрання як покарання, так і форми реалізації кримінальної відповідальності (порядку відбування покарання).
Штучний розрив такої сукупної оцінки внаслідок не застосування ч. 4 ст. 70 КК, результатом чого є ізольована оцінка правопорушень за різними вироками, вочевидь, не узгоджується із приписами закону про кримінальну відповідальність, серед яких, крім вказаних, положення статей 50, 65, 75 КК.
Саме тому суд, лише після призначення остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК, має право вирішити питання щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням із урахуванням всіх обставин та вчинених кримінальних правопорушень.
5. Суд шляхом виконання приписів ч. 4 ст. 70 КК не здійснює втручання в раніше прийняте судове рішення, не переглядає і не змінює його, а, з урахуванням призначеного за ним покарання, ухвалює власне рішення щодо призначення остаточного покарання та порядку його відбування на підставі і в порядку, визначеному нормами матеріального та процесуального права, передбаченими статтями 70, 72, 75 КК, Розділів IV та V КПК.
Приписи ч. 4 ст. 70 КК не пов`язані із ревізією попереднього вироку, а стосуються виключно призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.
Рішення про «окреме виконання вироків» і не застосування приписів ч. 4 ст. 70 КК є, на наше переконання, наслідком довільного ототожнення абсолютно різних по своїй юридичній природі правових явищ.

ОП ККС фактично відстоює не «остаточність судового рішення» в його кримінальному процесуальному контексті, а наполягає на «остаточності призначеного покарання та порядку його відбування» за попереднім вироком, що суперечить приписам ч. 4 ст. 70 КК.

6. Необґрунтованим, на наше переконання, є посилання на те, що застосування ч. 4 ст. 70 КК ставить суд у позицію суду вищої інстанції, отже суперечить положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК) та підриває презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК).

За логікою, якою послуговується ОП ККС, виконуючи приписи ч. 4 ст. 70 КК, суд завжди у такий спосіб «втручається» в попереднє судове рішення, так би мовити «ревізує» його в кожному провадженні. Натомість ОП ККС не ставить під сумнів конституційність приписів ч. 4 ст. 70 КК в тих випадках, коли вони, за її висновком, підлягають застосуванню.

Приписи ч. 1 ст. 21 КПК та ст. 24 КПК розглядати як такі, що є відокремленими і автономними від інших (зокрема, передбачених статтями 370, 374, 412, 413 КПК), або такі, що покликані унеможливити виконання приписів ч. 4 ст. 70 КК, ні КПК, ні Конституція України, обґрунтованих підстав не дають. Ба більше, за наявності відповідних кримінально-правових підстав, не застосування ч. 4 ст. 70 КК є недотриманням вимог ст. 19 Конституції України.

Висновокпро незастосування імперативних приписів ч. 4 ст. 70 КК через те, що цьому перешкоджають норми КПК, які, як відомо, мають в цій частині підпорядкований нормам КК характер і спрямовані виключно на їх реалізацію, вважаємо непереконливим.

5. Висновок ОП ККС про незастосування ч. 4 ст. 70 КК і «окреме виконання вироків» не ґрунтується на точному змісті закону, тому вважаємо, що судами попередніх інстанцій не порушено положень ч. 4 ст. 70 КК та ст. 75 КК. Питання у цій справі могло розглядатися лише в контексті обґрунтованості застосування положень ст. 75 КК.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2