Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

11 квітня 2024 року м. Рівне

Справа № 566/187/24

Провадження № 11-сс/4815/95/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Млинівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000021 від 17.01.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Млинівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9 та обрано щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 24 квітня 2024 року. Одночасно визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн. В разі внесення покладено на підозрюваного обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись з рішенням суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню. Вважає, що доводи прокурора щодо можливості підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином є лише припущеннями, тому не можуть бути вагомою підставою для обмеження волі особи. Зазначає, що слідчий суддя також не надав належної оцінки тому, що покарання у виді 200 годин громадських робіт, до якого ОСОБА_7 був засуджений раніше, останній не відбув до кінця у зв`язку з обставинами, які не залежали від його волі, а саме був мобілізований до лав ЗСУ. Крім того, вказує, що в його мами діагностовано онкологічне захворювання, тому вона потребує стороннього догляду.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді від 27 лютого 2024 року та обрати щодо підозрюваного ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 інкримінується те, що у порушення вимог ст.68 Конституції України, ст.ст.11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пункту 1 Додатку №1 «Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 07 червня 1992 року №2471-701 «Про право власності на окремі види майна», пункту 2.1 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 року, пунктів 3, 21, розділу Х «Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України», яка затверджена Наказом Міністерства оборони України №440 від 17 серпня 2017 року, не маючи відповідного передбаченого Законом дозволу (ліцензії) на придбання, носіння, зберігання та збут бойових припасів, діючи із прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 25-26 грудня 2023 року (точніше досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи поблизу села Андріївка, Донецької області, в районах проведення активних бойових дій, шляхом привласнення знайденого, незаконно придбав: бойовий припас наступальну осколкову ручну гранату RGD-5 із маркуванням «Dunarit 117-16 RGD-5 RDX» та бойовий припас - ручну осколкову оборонну гранату Ф-1 із маркуванням «107 85-76 Т», які носив при собі, а потім привіз та почав незаконно зберігати за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після цього, 07 лютого 2024 та 25 лютого 2024 року діючи із прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи відповідного передбаченого Законом дозволу на придбання, носіння, зберігання та збут бойових припасів, маючи корисливий мотив та мету, під час проведення оперативної закупки, перебуваючи на АДРЕСА_2 , збув покупцю гр. ОСОБА_10 , (анкетні дані якого змінені відповідно до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні»), за грошові кошти в сумі - 1 500 гривень наступальну осколкову ручну гранату RGD-5 із маркуванням «Dunarit 117-16 RGD-5 RDX», яка є бойовим припасом та за грошові кошти в сумі 1 500 гривень ручну осколкову оборонну гранату Ф-1 із маркуванням «107 85-76 Т», яка теж є бойовим припасом.

26 лютого 2024 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Частиною 1 ст.131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 не були дотримані в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя не в повній мірі врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України та не належним чином оцінив їх в сукупності, мотивуючи своє рішення наявністю виправданих та необхідних елементів, які визначають потребу у застосуванні стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, зазначивши, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити запобігання ризикам, зазначених у клопотанні. При цьому слідчий суддя врахував обґрунтовану підозру у вчиненні останнім злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Однак, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови). Крім того, сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Також, згідно з матеріалами провадження та, зокрема, протоколом допиту підозрюваного, вбачається, що він не заперечував про продаж двох гранат, які привіз з місць проведення бойових дій, та про привезені три пачки патронів, про які сам вказав працівникам поліції та показав місце їх схову. Зазначив, що визнає вину та кається у скоєному. Дані покази, на думку колегії суддів, не було враховано ні слідчим при поданні клопотання, ні слідчим суддею при його розгляді. Така поведінка підозрюваного може свідчити про те, що посилання слідчого судді на ризик переховування від органу досудового розслідування чи суду на даний час відсутній.

Крім того, доводи слідчого та прокурора про невідбуття до кінця на даний час ОСОБА_7 призначеного вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року покарання у виді 200 годин громадських робіт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, є необґрунтованими, оскільки підозрюваний не мав змоги відбути дане покарання у зв`язку з обставинами, які не залежали від нього, а саме тому, що був мобілізований до лав Збройних сил України.

Твердження прокурора в судовому засіданні про те, що після відпуски ОСОБА_7 не повернувся в розташування військової частини також нічим не підтверджені і даних про внесення відомостей до ЄРДР про самовільне залишення місця несення служби в матеріалах справи відсутні та в апеляційному суді надано не було.

При цьому, під час апеляційного розгляду підозрюваний зазначив, що він не повернувся до місця розташування військової частини, оскільки в нього хвора матір та в той час її самопочуття погіршилося, тому він змушений був залишитися для догляду за нею, про що повідомляв командування військової частини шляхом здійснення телефонного дзвінка. Разом з тим наголосив, що бажає повернутися продовжити походити військову службу та боронити країну.

Захисник в апеляційному суді зазначив, що виходив на зв`язок з командуванням військової частини НОМЕР_1 , які повідомили, що ОСОБА_7 не виключений зі списків осіб, які проходять там службу, тобто знаходиться в штаті військової частини та, в разі скасування відносно останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, його буде прийнято для подальшого проходження військової служби, що підтвердив телефонограмою, долученою до матеріалів провадження.

Тому колегія суддів прийшла до висновку про зменшення ризиків переховування підозрюваного від органу досудового розслідування чи суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки після прибуття до місця несення військової служби він буде знаходитися під контролем командування військової частини.

З огляду на наведене, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою апеляційний суд вважає занадто суворим та вказує, що у даному випадку зазначені слідчим у клопотанні доводи не дають підстав вважати, що належну поведінку ОСОБА_7 неможливо забезпечити шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно ст.181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Оскільки протягом апеляційного розгляду провадження було з`ясовано про бажання підозрюваного продовжити проходити військову службу та підтверджена така можливість командуванням військової частини, то колегія суддів вважає, що забезпечити належну поведінку останнього можливо шляхом застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання з покладанням на нього процесуального обов`язку з`явитися до військової частини НОМЕР_1 у визначений строк.

Однак, в разі недотримання підозрюваним умов запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, орган досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про застосування щодо нього більш жорсткого запобіжного заходу, а також, відповідно до положень з ч.2 ст.179 КПК України, на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб..

За таких обставин апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням згідно п.2 ч.3 ст.407 КПК України нової ухвали апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Млинівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2024 року про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000021 від 17.01.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , із загальною середньою освітою, не одруженого, не депутата, на утриманні неповнолітніх дітей, непрацездатних осіб та осіб похилого віку не має, військовослужбовця за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України (водія-радіотелефоніста 2-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 2-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ), раніше судимого, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_7 обов`язкок, передбачений ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

Прибути до в/ч НОМЕР_1 (для продовження проходження служби) у строк до 16 квітня 2024 року включно.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_7 з-під варти.

Контроль за виконанням даної ухвали доручити старшому слідчому СВ ВП №1 Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9 ..

Строк дії ухвали до 24 квітня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2