Справа № 346/1279/24
Провадження № 1-кс/346/257/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 р.м. Коломия

Слідчий суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 , розглянувши у приміщенні зали судових засідань Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області клопотання слідчого слідчого відділення Коломийського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області: ОСОБА_3 , погоджене прокурором Коломийської окружної прокуратури: ОСОБА_4 , про арешт майна фізичної особи, по кримінальному провадженню № 0000221, з правовою кваліфікацією: частина 1 статті 369 КК України,

в с т а н о в и в :

До Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, із клопотанням про арешт майна фізичної особи, звернулася вказаний слідчий, додавши до нього матеріали, якими він обґрунтовує своє клопотання.

Аргументи слідчого.

В ході досудового розслідування встановлено, 12.03.2024 року в чергову частину

Коломийського РВП ГУНІ поступило повідомлення про надання неправомірної вигоди працівнику Коломийського РВП. Виїздом на місце події встановлено, що 12.03.2024 року, близько 13:50, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , в АДРЕСА_2 , передав працівникам СРПП Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області неправомірну вигоду у сумі 3000 гривень, за вчинення в його інтересах дій, з використанням наданого ним службового становища, пов?язаних із не поміщенням автомобіля автомобіля «Форд Фюжин», р.н. НОМЕР_1 , на спеціальний майданчик ГУНП. 12.03.2024 в м. Коломия по вул. Петлюри неподалік магазину «Експрес», проведено огляд місця події в ході якого було виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 3000 (три тисячі) гривень: одна купюрою номіналом 100 гривень, дві купюри номіналом 200 гривень, п?ять купюр номіналом 500 гривень, які ОСОБА_5 передав працівникам СРПП Коломийського РВІ ГУНП в Івано-Франківській області в якості неправомірної вигоди. Вказані грошові кошти поміщені в поліетиленовий пакет №PSP1401945.

Наведені обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000221 (а.с.3),рапортами працівників поліції (а.с. 4-5,6); поясненнями ОСОБА_5 , (а.с. 7), протоколом огляду місця події (а.с. 8-10); постановою про доручення предметів до кримінального провадження як речових доказів та передачу їх на зберігання від 12 березня 2024 року (а.с.11).

І оскільки на думку слідчого, наведені обставини вказують на те, що могло бути вчинено кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 369 КК України, а вилучені речі (грошові кошти) відповідають ознакам речового доказу, з метою їх збереження, на ці речі слід накласти арешт із повною забороною володіти, користуватись і відчужувати ці речі. Позаяк, якщо цього не зробити, з огляду на властивості вказаних речей та їх правову цінність як майбутнього доказу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 369 КК України правопорушник може їх приховати, змінити чи знищити.

Оцінка суду.

Слідчий суддя - це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні (пункт 18 частини 1 статті 3 КПК України).

І розглядаючи клопотання про арешт майна фізичної особи, зокрема: вказаних вище грошових коштів, суд виходить із того, що тут має місце вирішення питання про втручання держави у право власності особи на вказані речі.

Суд одразу відзначає, що в силу положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Також суд застосовує і враховує положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод за якими, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тож, з огляду на викладене, право власності не є абсолютним і може зазнавати втручання держави, в тому числі шляхом позбавлення особи такого права, але тільки в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

А тут суд враховує, що положеннями частини 1 статті 16 КПК України передбачено, що на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку передбаченому цим кодексом, під час кримінального провадження допускається позбавлення або обмеження права власності. А згідно з положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України у зміст права власності, яке може бути обмежено або якого може бути позбавлено під час кримінального провадження, входять всі три правомочності: володіння, користування і розпорядження майном.

В силу положень частини 1 статті 16, з урахуванням норм статті 131 та частини 1 статті 170 КПК України, під час кримінального провадження, з метою досягнення його дієвості, позбавлення або обмеження права власності будь-якої особи може мати місце при застосуванні арешту, як одного із заходів забезпечення кримінального провадження.

При цьому стаття 170 КПК України уточнює, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (частина 1); завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (частина 1); арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього кодексу (частина 2 і 3).

Клопотання обґрунтовано тим, що вилучені речі можуть бути речовим доказом кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 369 КК України, оскільки відповідають критеріям зазначеним у статті 98 КПК України, і тому може бути предметом арешту.

Положення частини 1 статті 369 КК України передбачають, що пропозиція чи обіцянка службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища є окремим і самостійним складом злочину.

При цьому суд враховує, як це вказано у частині 1 статті 98 КПК України, що речові докази це матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

А тому, з огляду на викладене, суд погоджується із аргументами слідчого про те, що вилучені ним речі (грошові кошти), можуть бути предметом арешту, оскільки є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям речового доказу, зазначеним у статті 98 КПК України та можуть бути використані як речові докази по кримінальному провадженню щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 369 КК України.

Також, з огляду на суть цих речей та їх правову цінність, як доказу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 369 КК України, суд погоджується із тим, що ці речі, якщо їх повернути особі в якої кошти украли, можуть бути приховані, змінені або знищені будь-якою людиною, в тому числі й ним, і тому з метою запобіганню цьому, на вказані речі слід накласти арешт. Внаслідок чого та з огляду на додані до клопотання матеріали, у їх сукупності, суд вважає доведеним необхідність застосування арешту із вказаних вище правових і фактичних підстав, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (запобігання можливості приховування, зміни чи знищення речей).

В силу положень частини 3 статті 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження (а значить і арешту майна) не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Суд вважає, що доданими до клопотання матеріалами, у їх сукупності, слідчий дійсно доводить, що: існує обґрунтована підозра вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 369 КК України, і ступінь його тяжкості є підставою для застосування арешту вказаних слідчим речей, які можуть бути доказом правопорушення; потреби досудового розслідування, зокрема збір доказів та недопущення їх приховування, зміни чи знищення, виправдовують повний арешт речей, які за своїми властивостями можуть бути приховані, змінені чи знищені, якщо не заборонити володіння, користування, розпорядження і відчуження цих речей; і саме завдяки арешту може бути виконано таке завдання, як запобігання приховуванню, зміні чи знищенню доказів.

Також, з метою повного виконання положень частини 2 та частини 4 статті 173 КПК України суд враховує і відзначає, що необхідність виконання доведеного слідчим завдання кримінального провадження, зокрема забезпечення інтересів досудового розслідування в аспекті збирання і збереження речових доказів, виправдовує той ступінь втручання у право власності про який просить слідчий (повна заборона володіння, користування і відчуження); такий спосіб втручання є розумним, співрозмірним із вказаним завданням, а його наслідки є допустими і не суттєвими, а сам спосіб арешту є необхідним.

Таким чином, на підставі усього вище викладеного, вважаю, що слідчий довів перед судом наявність усіх підстав, з наявністю яких закон дозволяє втручання у право власності людини тією мірою, тим способом і для тієї мети, для яких це просить слідчий. А тому, його клопотання підлягає задоволенню.

Отже, на підставі наведеного та керуючись статтями 2,3,7-33,36-40-1,84-99,103-117,131-132,167-175, 214-219,298-301,309-310,369-372,376,532 КПК України слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

Клопотання слідчого слідчого відділення Коломийського районного відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області: ОСОБА_3 , погоджене прокурором Коломийської окружної прокуратури: ОСОБА_4 , про арешт майна фізичної особи - задовольнити.

Накласти арешт на майно у вигляді грошових коштів, в загальній сумі 3000 (три тисячі) гривень, у складі таких купюр: одна купюра номіналом 100 гривень серія та номер АЄ3214100; дві купюри номіналом 200 гривень серіями та номером ЄГ9647357, ВЄ 8073976; п`ять купюр номіналом 500 гривень серіями та номерами БВ9423975, БН 6098297, БВ0968448, СЗ4571894,ЕЄ5728255, шляхом заборони володіти, користуватись і відчужувати вказані грошові кошти, які 12 березня 2024 року було вилучено у громадянина ОСОБА_5 , з метою їх збереження, як речових доказів.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала підлягає безумовному негайному виконанню дізнавачем, слідчим, прокурором до скасування арешту, у встановленому кримінальним процесуальним кодексом України порядку.

Проінформувати заінтересованих осіб про ухвалу шляхом вручення або надсилання її копії.

Повний текст ухвали оголошений 19 березня 2024 року о 17 годині 05 хвилин.

Слідчий суддя: ОСОБА_1