КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/3444/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні №0001864 - прокурора першого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора першого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на грошові кошти у сумі 13000 грн., 6750 доларів США та 23900 доларів США, що були вилученні за результатом проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- купюри, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти у Національній валюті гривня у загальній сумі 13000 грн. (купюрами номіналом 500 грн. - 2 одиниці; купюри номіналом 1000 грн. - 12 одиниць), які відповідно до зауважень, отриманих за результатами проведення обшуку, належать одному із членів родини, в особі рідної сестри ОСОБА_9 , - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- купюри, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти у іноземній валюті долар США у загальній сумі 6750 доларів США (купюрами номіналом 50 доларів США - 3 одиниці; купюри номіналом 100 доларів США - 66 одиниць), які відповідно до зауважень, отриманих за результатами проведення обшуку, належать одному із членів родини, в особі рідної сестри ОСОБА_9 , - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- купюри, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти у іноземній валюті долар США, купюрами номіналом 100 доларів США у кількості 239 одиниць, тобто у загальній сумі 23900 доларів США.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що надані суду матеріали містять відомості, які дають розумні підстави і підозри вважати, що майно, про арешт якого просив прокурор, є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Також апелянт вказує на те, що слідчий суддя не звернув увагу на те, що на даній стадії кримінального провадження, слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті.

На переконання сторони обвинувачення, слідчому судді надано відповідні матеріали кримінального провадження, які на цій стадії достатньо доводять: - мету накладення арешту, яка полягає у збереженні речових доказів; - відповідність закону, а саме вимогам п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України зазначеної мети накладення арешту, тобто правові підстави; - наявність обґрунтованої підозри у вивченні кримінального правопорушення; - необхідність такого втручання у права і свободи, як арешт майна у даному випадку, яка обумовлена виконанням завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України; - наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, які полягають в існуванні обґрунтованої вірогідності приховування, перетворення, відчуження майнових об`єктів, про арешт яких клопоче сторона обвинувачення; - розумність та співрозмірність арешту майна із виконанням завдань кримінального провадження, визначеним у ст. 2 КПК України.

Крім того, апелянт вважає, що підстави для застосування слідчим суддею положень ч. 1 ст. 173 КПК України щодо відмови у арешт майна у даному випадку відсутні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав вимоги поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити, доводи представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що Головним слідчим управлінням Служби безпеки України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, № 0001864 від 22.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 04.04.2024 ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

На підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, 04.04.2024 проведено обшук за місцем проживання батьків підозрюваного ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якого було виявлено та вилучено грошові кошти 13000 грн., 6750 доларів США та 23900 доларів США.

05.04.2024 постановою старшого слідчого в особливо важливих справах

2 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України вилученні грошові кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженню, оскільки у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вказане майно, що було об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

08.04.2024 прокурор першого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на грошові кошти у сумі 13000 грн., 6750 доларів США та 23900 доларів США, що були вилученні за результатом проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор вказував на те, що необхідно накласти арешт на грошові кошти, що були вилученні 03.04.2024 за результатом проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання батьків підозрюваного ОСОБА_11 , з метою забезпечення збереження речового доказу, а також конфіскації майна як виду покарання.

11.04.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні вказано клопотання.

Так, колегія суддів бере до уваги, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи прокурора та позиція представників власників майна, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя суду першої інстанції послався на те, що жодних даних про те, що вилученні грошові кошти за місцем проживання батьків підозрюваного ОСОБА_11 є предметом кримінального правопорушення, чи можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та будь-якого обґрунтування, якими саме можуть бути ці відомості, прокурором не приведено.

Крім того, слідчий суддя врахував, що у судовому засіданні представниками власників майна, які є батьками підозрюваного, надано відповідні документи, щодо походження вилучених грошових коштів, зокрема: договори оренди земельних ділянок, договір купівлі продажу транспортного засобу, договір купівлі-продажу квартири, за якими сторонами вказаних правочин є ОСОБА_9 та ОСОБА_12 та за наслідком яких останні набули відповідні грошові кошти, які були вилученні за результатом обшуку. А тому, вказані грошові кошти не є предметом кримінального правопорушення та щодо яких не може бути застосовано конфіскація, як вид покарання.

Тому слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, виходячи з наданих органом досудового розслідування матеріалів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що не встановлено яким саме критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у кримінальному провадженні, в межах якого подано клопотання, відповідає майно, а також, не вбачається зв`язку між обставинами, які розслідуються у кримінальному провадженні, та майном, на яке накладається арешт з метою збереження речових доказів.

Відтак, сам по собі факт наявності постанови про визнання вказаного майна речовим доказом не є ключовим фактором, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Більш того, колегією суддів, під час апеляційного розгляду, встановлено, що постанова про визнання речовими доказами від 05.04.2024 /а.с. 101-117/, яка долучена до клопотання на обґрунтування його вимог, не містить посилання на конкретні критерії, визначені статтею 98 КПК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою збереження речових доказів. Однак, з урахуванням обставин встановлених слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна та під час перевірки оскаржуваного рішення за результатом вказаного розгляду, колегію суддів не встановлено таких доказів, які були б беззаперечні та давали суду впевненість у тому, що не настануть негативні наслідки як для кримінального провадження так і для особи на майно якої ставиться питання про арешт.

Крім того, колегія суддів погоджується з твердженнями слідчого судді, що підтверджується матеріалами справи, що відповідно до документів, щодо походження вилучених грошових коштів, зокрема: договорів оренди земельних ділянок, договору купівлі продажу транспортного засобу, договору купівлі-продажу квартири, за якими сторонами вказаних правочинів є ОСОБА_9 та ОСОБА_12 та за наслідком яких останні набули відповідні грошові кошти, які були вилученні за результатом обшуку, а тому вказані грошові кошти не є предметом кримінального правопорушення та щодо яких не може бути застосовано конфіскація як вид покарання, так як ОСОБА_9 та ОСОБА_12 не мають статусу підозрюваних у кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в оскаржуваній ухвалі слідчого судді детально проаналізовано, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, що стороною обвинувачення не доведено необхідність накладення арешту на вищевказані грошові кошти.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Отже, клопотання прокурора не містить за своїм змістом правових підстав, за якими арешт майна в даному випадку є необхідним з метою виконання завдань в даному кримінальному провадженні, визначених ч. 1 ст. 170 КПК України.

З огляду на зазначене, вказані в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення та спростовуються викладеним.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстав для скасування ухвали слідчого судді, як про це просить прокурор, немає, а тому ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, з викладеними у ній доводами - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора першого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4