ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2249/24 Справа № 214/4857/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м.Кривий Ріг

02.07.2024р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.05.2024р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Мурманськ РФ, громадянина України, зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.07.2024р. включно без визначення застави

за участю захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.07.2024р. включно без визначення застави.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено захисником в інтересах обвинуваченого, який в апеляційній скарзі:

- вважає, що судом першої інстанції були допущені істотні порушення норм процесуального права, що тягне за собою скасування оскаржуваного рішення;

- вказує, що підозра та обвинувальний акт щодо обвинуваченого є необґрунтованими та незаконними, обвинувачений не вчиняв інкримінованого йому злочину, в його діях відсутні ознаки складу інших кримінальних правопорушень;

- зазначає, що показання свідків, які стали одним із основних доказів, як під час обрання запобіжного заходу, так і при його продовженні суду, не були представлені, з усіма правовими та процесуальними наслідками з огляду на необґрунтованість кримінального правопорушення;

- наголошує, що до 9-ти томів матеріалів кримінального провадження прокурором суду не надано жодного доказу про причетність обвинуваченого до вчинення перших трьох епізодів, викладених у підозрі та обвинувальному акті, та фактично не заперечується самим прокурором;

- вказує, що обвинувачення носить формальний характер та є мінімально обґрунтованим, оскільки відсутня відповідь, у який спосіб мав діяти цивільний громадянин на тимчасово окупованій території, взявши в полон військовослужбовця зс рф, та про що було відомо широкому колу осіб;

- зазначає, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та судом не враховано, що обвинувачений самостійно виїхав те територію, підконтрольну України, достовірно знаючи що його підозрюють у державній зраді,для зустрічі із представниками правоохоронних органів та передання їм відомосте про дислокацію окупаційних військ в м. Херсон; обвинувачений, маючи можливість не виїхав до анексованого Криму;

- вказує, що свідки у кримінальному провадженні залегендовані, допитувалися в телефонному режимі без виконання вимог ч. 11 ст. 615 КПК України, співробітники СБУ не мають можливості їх встановити, тому ризик впливу на свідків взагалі відсутній та є лише припущенням;

- вказує, що обвинувачений є загальновідомою особою в м. Херсон, має авторитет серед депутатів, міської ради, виключно позитивно характеризується, є підприємцем та меценатом, має міцні соціальні зв`язки, родину в якій утримує та виховує шістьох дітей, перед окупацією міста сховав зброю ЗСУ, яку повернув після деокупації міста, переховував військовослужбовців ЗСУ;

- прохає оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відмовити, обрати інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КПК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності,державній та економічній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту вчиненого в умовах воєнного стану і наданні іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Справа розглядається в суді першої інстанції по суті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою належним чином перевірив відомості про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення послався на те, що на час розгляду клопотання прокурора наявні підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді саме тримання під вартою, оскільки продовжують існувати обставини, що дають можливість стверджувати про наявність ризиків, що передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшились.

Крім того судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна, у зв`язку з чим ризик переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення можливого покарання за вчинення інкримінованого йому злочину, продовжує існувати, та існує ризик вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

На думку суду першої інстанції, ризик переховування від суду підтверджується наявністю у обвинуваченого громадянства іншої країни, користуючись правами громадян інших держав обвинувачений може намагатись уникнути відповідальності за кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, а також, що обвинуваченому не забороняється покидати межі країни для супроводження або відвідування неповнолітніх дітей як багатодітного батька.

Суд першої інстанції за сукупності наведених обставин, прийнявши до уваги запровадження в Україні військового стану, вважав необхідним продовжити дію раніше обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України та його належну процесуальну поведінку. При цьому більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, на час розгляду клопотання буде недостатнім для запобігання спробам обвинуваченого переховуватись від органів досудового розслідування та суду, або уникнути кримінальної відповідальності шляхом виїзду за територію України.

Також суд першої інстанції керуючись дискреційними повноваженнями, відповідно до положень абз. 8 ч. 4 ст.183 КПК України, не знайшов підстав для визначення щодо обвинуваченого розміру застави.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши підстави для продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого, на які послався суд першої інстанції, вважає їх правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що є підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч . 1 ст. 177 КПК України, хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Щодо ризику переховування обвинуваченого від суду, то суд апеляційної інстанції вважає, що цей ризик, поряд з іншими, є найбільш підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Також суд апеляційної інстанції вважає необхідним наголосити, що в умовах воєнного стану, продовжуваної збройної агресії та окупації окремих територій України, кримінальні правопорушення, які загрожують суверенітету та територіальній цілісності держави набирають більшої актуальності та суспільної стурбованості. Суспільний інтерес до вказаних кримінальних правопорушень виразився у відповідній реакції держави шляхом внесення до КК України низки змін, які започаткували кримінальну відповідальність за дії, які можуть шкодити державі, зміни до КК України торкнулися й ст. 111 КК України, посиливши кримінальну відповідальність.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у свої рішеннях, що питання про те, чи є період попереднього ув`язнення розумним, не можна оцінювати абстрактно. Чи розумно для обвинуваченого залишатися під вартою, необхідно оцінювати на основі фактів кожної справи та відповідно до її особливостей. Продовження тримання під вартою може бути виправданим у конкретному випадку лише за наявності фактичних ознак справжньої потреби суспільного інтересу, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над правилом поваги до індивідуальної свободи, викладеним у ст. 5 Конвенції (див., серед інші органи влади, «Кудля проти Польші», №30210/96, § 110, «Ідалов проти Росії», №5826/03, § 139).

На переконання суду апеляційної інстанції, у даному кримінальному провадженні суспільний інтерес є істотним та актуальним.

Доводи апеляційної скарги захисника, що підозра та обвинувальний акт щодо обвинуваченого є необґрунтованими та незаконними, обвинувачений не вчиняв інкримінованого йому злочину, в його діях відсутні ознаки складу інших кримінальних правопорушень, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки наведене питання є предметом розгляду виключно суду першої інстанції, та не є предметом розгляду справи даної категорії, а саме щодо продовження дії запобіжного заходу.

З тих же підстав доводи апеляційної скарги захисника, що показання свідків, які стали одним із основних доказів, як під час обрання запобіжного заходу, так і при його продовженні, суду не були представлені, з усіма правовими та процесуальними наслідками з огляду на необґрунтованість кримінального правопорушення, також є неслушними.

Доводи апеляційної скарги захисника, що до 9-ти томів матеріалів кримінального провадження прокурором не надано суду жодного доказу про причетність обвинуваченого до вчинення перших трьох епізодів, викладених у підозрі та обвинувальному акті, та фактично не заперечується самим прокурором, також є предметом судового розгляду справи по суті, та не стосуються перегляду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачення носить формальний характер та є мінімально обґрунтованим, оскільки відсутня відповідь у який спосіб мав діяти цивільний громадянин на тимчасово окупованій території, взявши в полон військовослужбовця зс рф, та про що було відомо широкому колу осіб, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вважає риторичними роздумами сторони захисту без наведення конкретних відомостей.

Доводи апеляційної скарги захисника, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та судом не враховано, що обвинувачений самостійно виїхав на територію, підконтрольну України, достовірно знаючи, що його підозрюють у державній зраді, для зустрічі із представниками правоохоронних органів та передання їм відомостей про дислокацію окупаційних військ в м. Херсон; при цьому обвинувачений, маючи можливість не виїхав до анексованого Криму, суд апеляційної інстанції також вважає неслушними, оскільки наведені факти є предметом судового розгляду в суді першої інстанції у сукупності із всіма наявними доказами та їх оцінкою відповідно до вимог ст. 91 КПК України.

З підстав викладених вище також не мають під собою підґрунтя доводи апеляційної скарги, що свідки у кримінальному провадженні залегендовані, допитувалися в телефонному режимі без виконання вимог ч. 11 ст. 615 КПК України, співробітники СБУ не мають можливості їх встановити, тому ризик впливу на свідків взагалі відсутній та є лише припущенням.

Доводи апеляційної скарги, що обвинувачений є загальновідомою особою в м. Херсон, має авторитет серед депутатів міської ради, виключно позитивно характеризується, є підприємцем та меценатом, має міцні соціальні зв`язки, родину в якій утримує та виховує шістьох дітей, перед окупацією міста сховав зброю ЗСУ, яку повернув після деокупації міста, переховував військовослужбовців ЗСУ, є неспроможними за таких підстав.

Так судом першої інстанції досліджено наведені позитивні характеристики обвинуваченого, проте, на думку суду першої інстанції, вказані обставини не виключають наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким обґрунтуванням, та вважає його правильним, оскільки сукупність усіх чинників, які стали підставою для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, тяжкість обвинувачення та імовірного покарання, невідворотні негативні наслідки, які відбуваються в країні, переважають над позитивною характеристикою обвинуваченої особи.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення обвинуваченим нового злочину, є непідтвердженим з підстав позитивної характеристики обвинуваченого.

Таким чином суд апеляційної інстанції встановив, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим судом рішенням, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Оскаржуване рішення не є остаточним, а є засобом забезпечення у кримінальному провадженні виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, покладених на нього.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а тому доводи апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухвали, та постановлення нової ухвали, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.05.2024р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.07.2024р. включно без визначення застави - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.05.2024р., якою задоволено клопотання прокурора та щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.07.2024р. включно без визначення застави - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді