Справа № 214/4857/22
У Х В А Л А

27 березня 2024 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю: секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вищевказане кримінальне провадження № 0000168 від 26.05.2022 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 11 квітня 2024 року без визначення розміру застави.

Обвинувачений, якого підтримав захисник, заявили клопотання про зміну запобіжного заходу. В чергове звернули увагу, що дослідженні докази повністю спростовують обвинувачення, а передання пораненого військового на окупованій території не містить складу злочину, таким чином прокурор не довів обґрунтованість обвинувачення. Прокурор не забезпечує явку своїх свідків та не відмовляється від них. До того ж ці свідки переховуються на окупованій території від суду.

Захисник додатково зазначив, що саме по собі перебування обвинуваченого під вартою з кожним днем змінює ризики зазначені прокурором та впливають на рішення про продовження цих строків.

Прокурор заперечував щодо зміни запобіжного заходу, звернув увагу, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення та під час обрання та продовження міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому судом було встановлено ризики, які на цей час не зникли та продовжують існувати.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, ознайомившись з доводами, що викладені в заявлених обвинуваченим клопотанні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

За приписами ст. ст. 200, 201 КПК України, відповідно до яких зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більше або менше суворий. Водночас, підставами звернення з клопотанням про зміну запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань та виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Отже, для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, остання повинна довести, що обставини, наведені у ст. 194 КПК України, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу, перестали існувати або ж їх вага суттєво зменшилась.

Порівнюючи обставини станом на зараз та ті, що були станом на момент розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу очевидно, що залишається фактор тяжкості кримінального правопорушення і суворості покарання за нього, з урахуванням особливої тяжкості такого злочину. До такого висновку суд доходить з огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04): «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує».

Щодо доводів захисника та обвинуваченого про необхідність переглянути судом свої висновки щодо обґрунтування питання доцільності продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, суд не перевіряє обґрунтованість підстав застосування запобіжного заходу та, відповідно не можуть ставитися під сумнів висновки, які були покладені в основу такого рішення суду. Зміна запобіжного заходу передбачає виникнення після постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну обставин підозри, зміну або зменшення встановлених ризиків та впливають на виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд не переглядає рішення про застосування запобіжного заходу, а на підставі наданих стороною відомостей встановлює наявність нових обставин, які можуть вплинути на застосований до обвинуваченого відповідний захід або його виконання.

Так, ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зокрема, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого у співпраці з окупаційною владою рф та її представниками, які можуть сприяти обвинуваченому у втечі та незаконному перетині кордону.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу не містить доводів, які підтверджені відповідними доказами, на підтвердження зміни підстав застосування запобіжного заходу чи обставин, які не враховувалися при його обранні та продовженні, що могло би слугувати підставою для зміни та застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Щодо аргументів сторони захисту щодо того, що прокурор не може забезпечити явку свідків та безпідставно не відмовляється від їх допиту, то суд звертає увагу, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 26 КПК України).

Під диспозитивністю слід розуміти правове положення, згідно з яким сторонам кримінального провадження надається і забезпечується можливість вільно в межах, встановлених КПК України, обирати способи здійснення своїх матеріальних та процесуальних прав і використовувати на власний розсуд передбачені законом публічні засоби їхнього захисту, а також активно впливати на хід і результати кримінального провадження.

Відповідно до положень частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Отже суд не вправі визначати замість прокурора спосіб забезпечення його процесуальних прав.

Оцінюючи інші доводи обвинуваченого та його захисника, колегія суддів виходив з усталеної практики ЄСПЛ щодо мотивування судового рішення. Так, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, § 58). Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання (рішення у справі Van de Hurk проти Нідерландів, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (рішення у справі Boldea проти Румунії, §30).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що наведені стороною захисту доводи не є новими та не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки у більшій мірі зводяться до оцінки обґрунтованості обвинувачення, незгодою із мотивуванням ухвали про продовження запобіжного заходу та процесуальними діями прокурора. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що стороною захисту суду не було надано переконливих доказів, які б обумовили зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 застосованого ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.02.2024 року. Тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 201, 202 КПК України, колегія суддів:

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний тест ухвали складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2