Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

04 червня 2024 року м. Рівне

Справа № 569/6863/22

Провадження № 11-кп/4815/393/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000659 від 12 квітня 2022 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Рівненського міського суду від 31.05.2022 року за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень та вироком Рівненського міського суду від 14.06.2022 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, і на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування вказаного покарання з встановленням іспитового строку - 1 рік, -

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 06.06.2024 року, включно, взявши його під варту в залі суду.

Початок відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту взяття його під варту.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 9953,96 грн. 96 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 , порушуючи порядок встановлений ст. ст. 4, 6, 7 Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», маючи умисел на незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин, з корисливих мотивів, за невстановлених досудовим слідством обставин та в невстановлений час, незаконно придбав та зберігав за місцем свого проживання з метою збуту психотропні речовини до моменту проведення 11.04.2022 року, приблизно о 16 год. 58 хв., огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , в ході проведення якого працівниками поліції було виявлено та вилучено 29 прозорих поліетиленових сліп пакетиків із речовиною світло-оранжевого кольору у вигляді порошку та грудочок, яка згідно висновку експерта від 10.05.2022 року № СЕ-19/118-22/3211-НЗПРАП є психотропною речовиною - амфетамін, у великих розмірах, загальною масою 5,476 г., обіг якої обмежений відповідно до списку 2 таблиці 2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 року, 21 прозорий поліетиленовий сліп пакетик із речовиною білого кольору з жовтуватим відтінком у вигляді порошку та грудочок, яка згідно висновку експерта від 09.05.2022 року № СЕ-19/118-22/3209-НЗПРАП є особливо небезпечною психотропною речовиною - РVР (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), у великих розмірах, загальною масою 6,818 г., 6 прозорих поліетиленових сліп пакетиків із речовиною білого кольору у вигляді порошку та грудочок та 3 прозорих поліетиленових сліп пакетиків із залишками порошкоподібних речовин білого кольору, які згідно висновку експерта від 11.05.2022 року № СЕ-19/118-22/3208-НЗПРАП є особливо небезпечною психотропною речовиною - РVР (11-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), масою 0,8241 г. та 0,0107 г. відповідно, а також нашарування речовин темно-коричневого кольору, які знаходилися на внутрішніх поверхнях скляної ємності та трубки і містили, згідно висновку експерта від 27.04.2022 року № СЕ-19/118-22/3112-НЗПРАП у своєму складі психотропну речовину - РVР (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), загальною масою 0,0011 г., обіг якої заборонений відповідно до списку 2 таблиці 1 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 покликається на неповне з`ясування обставин із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що, на думку, захисника, призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 є визнання вини, його щиросердечне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину. Вважає, що суд першої інстанції не врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання добровільну здачу психотропних речовин обвинуваченим, що на думку захисника, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Вказує, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має задовільний стан здоров`я, характеризується посередньо, має стійкі соціальні зв`язки: проживає разом з матір`ю. На обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.

Звертає увагу, що обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

На думку захисника, за зазначених обставин, наявні підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

Вважає, що судом незаконно відмовлено у задоволенні клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 11.04.2022 року, оскільки такий огляд проведено з порушенням встановленого порядку.

Також, на думку захисника, судом хибно кваліфіковані дії обвинуваченого за ч.2 ст. 307 КК України.

Звертає увагу, що для об`єктивного висновку про умисел засудженого на збут психотропних речовин необхідним є дослідження обставин зберігання наркотичної речовини, а також установлення моменту виникнення відповідного умислу, однаr ці обставини в рішенні суду першої інстанції не були оцінені. Обвинувачений не був усвідомлений у кількості психотропної речовини, яку він отримає, придбавши її в телеграм каналі та в способі її фасування, а тому такі ознаки вчинення обвинуваченим дій не можуть братися, як доказ наявності мети збуту.

Вважає, за наведеного, є доцільність застосувати до обвинуваченого і положення ст.ст. 75, 76 КК України.

Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2024 року відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки, поклавши обов`язки, передбачені п.п., 1, 2 ч.1, п.п.2, 4 ч.3 ст. 76 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що при розгляді кримінального провадження суд повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказані вимоги закону дотримані у повному обсязі.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.307 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини та особливо небезпечної психотропної речовини, з метою збуту, у великих розмірах, та висновки суду про доведеність його винуватості в інкримінованому кримінальному правопорушенні, ґрунтуються на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку.

Що стосується тверджень сторони захисника про відсутність в обвинуваченого умислу на збут виявлених у нього психотропної та особливо психотропної речовин, колегія суддів вважає, що вони є необґрунтовані.

Так, незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 , вина останнього підтверджується показаннями допитаних свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які узгоджуються між собою та з іншими наданими стороною обвинувачення доказами, дослідженими судом першої інстанції у відповідності до вимог закону з наведенням відповідного мотивування у судовому рішенні, з покликанням і на практику ВС, з чим погоджується і колегія суддів.

При цьому, суд першої інстанції вірно виходив з того, що загальна кількість виявленої в обвинуваченого психотропної речовини, а саме у великих розмірах, форма фасування та упакування, обізнаність останнього щодо виробника, ваги пофасованого пакунку, ціни за яку він придбав психотропну речовину та вигоди в разі продажу даної порошкоподібної речовини, відсутність перебування ОСОБА_6 на обліку в лікаря-нарколога та психіатра, що вказує на відсутність наркотичної залежності у останнього, а також, те що кількість вилученої в нього психотропної речовини значно перевищує його потребу у вживанні, встановивши під час судового розгляду, що ОСОБА_6 свідомо купляв психотропну речовину у великому розмірі, та повідомив, що так дешевше, та мав намір здійснити закладки купленої психотропної речовини, але, з його слів, відмовився це зробити через те, що його аккаунт був заблокований, свідчить про наявність умислу на збут психотропної речовини, що охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 307 КК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, зокрема, і з показів самого обвинуваченого, щодо його зв`язку з ОСОБА_13 , його місця перебування при подіях 11 квітня 2022 року, приблизно о 15 год. 00 хв., факту його повідомлення про наявність наркотичних і психотропних речовин на запитання працівників поліції на місці затримання ОСОБА_13 при розкладанні останньою «закладок» з наркотичною та психотропною речовинами, що на переконання колегії суддів, у сукупності з встановленими обставинами і дослідженими судом доказами, вказує на правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 307 КК України.

Що стосується доводів сторони захисту щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події від 11 квітня 2022 року, які були предметом розгляду і судом першої інстанції і визнані такими, що не ґрунтуються на вимогах закону з наведенням відповідного мотивування у вироку, на переконання колегії суддів не знайшли свого підтвердження і під час апеляційного перегляду вироку суду.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до зазначеного висновку, врахувавши, що огляд місця події було проведено за добровільної згоди обвинуваченого ОСОБА_6 , за участі понятих та з відеофіксацією проведення слідчої дії відповідно до вимог КПК України, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , зауважень до проведення слідчої дії обвинувачений не заявляв, твердження щодо проведення попереднього обшуку житла обвинуваченого вбачаються лише виключно з показів останнього.

Даних про те, що на обвинуваченого під час проведення досудового розслідування чинився тиск з боку працівників правоохоронних органів, не встановлено.

Також не є обґрунтованими доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та наявності підстав для застосування відносно останнього положень ст.ст. 69, 75, 76 КК України.

Так, згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення передбачені статтями 66, 67 КК України обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави і суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального закону щодо призначення покарання.

Так, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання судом першої інстанції враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше був судимий за кримінальні правопорушення проти власності та у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, посередню характеристику, те, що має задовільний стан здоров`я, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.

За наведених обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 307 КК України.

Що стосується доводів сторони захисту про наявність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України щодо призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом, призначивши покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті за інкримінований злочин, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання на підставі ст.69 КК України.

При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно зі ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, у передбачених законом випадках, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст.69 КК України можна зробити висновок, що призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, можливе з урахуванням особи винного лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Крім того, щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє підтвердження перед судом.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, тобто встановленні всіх обставин вчинення злочину, винних осіб, а також у виявленні причин та умов злочину.

Сприяння розкриттю злочину здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність та/або таку діяльність інших осіб. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Однак, поведінка обвинуваченого у даному кримінальному провадженні не є переконливою про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину, визнаючи вину частково і наголошуючи про добровільне повідомлення працівникам поліції про наявність наркотичних та психотропних речовин за місцем проживання, зазначаючи, що щиро кається, зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема, і ті, які фактично посприяли так званому добровільному повідомленні обвинуваченого про наявність наркотичних і психотропних речовин, а також на досліджені докази.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_6 пом`якшуючих покарання обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним», а «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Таким чином на переконання колегії суддів, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на суспільну небезпеку даної категорії злочинів, яка полягає у поширенні та згубному впливі наркоманії і токсикоманії на здоров`я, свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації і навіть смерті. Також, колегія суддів враховує, що обвинувачений неодноразово судимий за злочин проти власності та у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів з застосуванням відповідних видів покарань у виді штрафу та обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, що не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого і не створило готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

З огляду на сукупність наведених фактів, на переконання колегії суддів, відсутні обставини, які б пом`якшували покарання та суттєво зменшили ступінь тяжкості вчиненого, відтак правових підстав для призначення покарання обвинуваченому на підставі ст. 69 КК України та, відповідно, застосуванні інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не вбачається, оскільки не сприятиме забезпеченню реалізації обгрунтованості приписів ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, виправлення засудженого є наслідком такого впливу покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі кримінального .

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

За наведеного істотних порушень вимог КПК України чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено.

За таких обставин доказів на спростування висновків суду першої інстанції стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обгрунтованим і вмотивованим, відтак підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 307 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3