Справа №573/2318/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/64/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

01 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 573/2318/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 22.01.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок з призначенням ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 75 КК. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в діях його підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, оскільки з висновку судово-медичного експерта з`ясовано, що потерпілий отримав травми, несумісні з життям і тому помер практично миттєво, що виключає ненадання допомоги водієм ОСОБА_10 . Призначенні покарання судом не було враховано, що обвинувачений раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 22.01.2021 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати т/з на строк два роки; за ч. 1 ст. 135 КК у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати т/з на строк два роки. Зараховано в строк відбуття покарання час перебування під вартою з 22.11.2020 до 24.11.2020 включно. Стягнуто в дохід держави 3595,90 грн.

Згідно вироку суду, 21.11.2020 близько 17:30 ОСОБА_10 керував т/з «MERCEDES- BENZ ATEGO 1017», р. н. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_11 а/д Суми-Путивль-Глухів у напрямку м. Суми зі швидкістю в межах 60-70 км/год. На частині автодороги між сел. Ворожба та сел. Білопілля поза межами населеного пункту не помітив перешкоду у вигляді пішохода, який перебував у сидячому положенні на правій частині проїжджої дороги і внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_12 . Від отриманих тілесних ушкоджень останній помер на місці події. Після вчинення наїзду ОСОБА_10 зупинився на декілька секунд та не виходячи з автомобіля залишив місце дорожньо-транспортної події.

Будучи неодноразово належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_13 в судове засідання не з`явились, подавши чергове клопотання про відкладення розгляду кримінального провадження, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутності сторони захисту, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону, а також не порушує права осіб на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), яке «не є абсолютним і може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); «обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, що є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 в справі «Смірнов проти України»); «саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні» (рішення ЄСПЛ від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України» і від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»), а «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання» (рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах, у тому числі і на показаннях самого обвинуваченого, який вину визнав повністю та дав покази, які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує т/з, що спричинило смерть потерпілого, вірно встановивши наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, і на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 поза розумним сумнівом. При цьому обставини вчинення останнім кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, сам обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснював, що він працював у ФОП ОСОБА_15 на посаді водія. 21.11.2020 разом з експедитором ОСОБА_16 поїхав у відрядження на автомобілі «MERCEDES». Того дня він перебував за кермом з 6 години ранку, на вулиці йшов перший сніг, погодні умови були погані, пізніше виявив, що в нього не працює права ближня фара, а тому їхав на лівій ближній фарі та на габаритах. Дальнє світло не вмикав. Між м. Ворожба і м. Білопілля він їхав зі швидкістю 60-70 км/год. На неосвітленій ділянці дороги між 17 і 18 годиною, коли відволікся на автомобіль, який його обганяв, відчув удар. Експедитор сказав, що вони збили людину, він зупинив автомобіль на декілька секунд і далі поїхали в м. Суми. При цьому на вулицю ніхто не виходив, оскільки були у шоковому стані. Незважаючи на те, що він зрозумів, що збив людину, завдав їй тілесні ушкодження, але ні швидку допомогу, ні поліцію не викликав, бо дуже злякався. Завдану шкоду не відшкодував, оскільки потерпіла до нього не зверталася і нічого не просила, пробачення також не попросив, а наступного дня після обіду до нього прийшли працівники поліції.

Потерпіла ОСОБА_17 пояснила суду, що протягом останніх 15 років проживала разом з ОСОБА_12 у цивільному шлюбі в м. Білопілля, інших родичів в останнього на території України немає. За два дні до смерті чоловік пішов в м. Ворожбу, а 21.11.2020 зателефонував і сказав, що повертається додому. При цьому був у стані алкогольного сп`яніння. Потім їй зателефонували і повідомили, що ОСОБА_12 збив автомобіль. Організацію за проведення похорону взяла на себе міська рада, бо вона хворіє і не має коштів.

Свідок ОСОБА_16 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, пояснив суду, що працює на посаді експедитора у ФОП ОСОБА_15 . Останні місяців їздив у відрядження разом з ОСОБА_10 . Ввечері 20.11.2020 обвинувачений випив приблизно 300 г горілки. Наступного дня 21.11.2020 близько 06:30 на автомобілі «MERCEDES» червоного кольору поїхали в АДРЕСА_2 . За кермом був ОСОБА_10 , а він сидів поруч. Зупинялися лише для того, щоб розвантажити товар, додому їхали без зупинок. Близько 08:00 та 16:17 обвинувачений також вживав алкоголь та можливо був трохи втомлений. На вулиці йшов мокрий сніг, видимість була поганою. У них горіла лише ближня ліва фара та протитуманні фари, рухались зі швидкістю близько 60 км/год. Близько 18:00 год між м. Ворожба і м. Білопілля на дорозі сиділа людина, яка охопила руками голову. Після цього він відчув удар і сказав ОСОБА_18 , що вони збили людину. Останній зупинився, але з автомобіля ніхто не виходив, постояли декілька секунд і поїхали далі. Приблизно через 1,5 км від місця ДТП їх обігнав автомобіль та ввімкнув аварійну сигналізацію. Вони зупинилися, він особисто вийшов з автомобіля та оглянув його на наявність пошкоджень. Коли сів у автомобіль, розповів про пошкодження водію, і поїхали в м. Суми на базу та пересіли в автомобіль обвинуваченого, останній відвіз його додому. У ОСОБА_10 була можливість викликати швидку допомогу, але він цього не зробив. Оскільки свідок злякався, то теж не викликав ні швидку допомогу, ні поліцію.

Наведені вище показання обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_17 та свідка ОСОБА_16 об`єктивно узгоджуються, логічно доповнюють та співпадають з іншими дослідженими у кримінальному провадженні доказами, які підтверджують факт вчинення ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, а саме:

- витягом з ЄРДР №0000563, згідно якого 22.11.2020 внесена інформація про смерть ОСОБА_12 внаслідок ДТП та про те, що ОСОБА_10 залишив останнього без надання допомоги;

- протоколом огляду місця ДТП та схемою до нього від 21.11.2020, згідно яких місцем ДТП є ділянка дороги між м. Ворожба і м. Білопілля де на узбіччі дороги виявлено труп ОСОБА_12 ;

- протоколом огляду місцевості від 22.11.2020 з фото таблицею до нього, відповідно якого слідчий Білопільського ВП в присутності понятих з дозволу власника оглянув на території ПП «СТГ» за адресою: АДРЕСА_3 , автомобіль «MERCEDES», р. н. НОМЕР_1 , та виявив на автомобілі механічні пошкодження, а в салоні автомобіля 2 пляшки ємкістю 0,25 л із залишками рідини прозорого кольору, пластикову теку з документами. З місця огляду вилучені автомобіль та інші речові докази;

- договором позички від 02.01.2020, згідно з яким ФОП ОСОБА_11 передала в безоплатне користування ФОП ОСОБА_15 автомобіль «MERCEDES», р. н. НОМЕР_1 ;

- протоколом огляду трупа від 22.11.2020, під час якого виявлені та описані тілесні ушкодження, що малися на трупі ОСОБА_12 ;

- висновком експерта від 22.11.2020 №135, відповідно якого причиною смерті ОСОБА_12 є поєднана тупа травма голови, грудної клітки, хребта, живота, тазу, яка супроводжувалася переломами кісток мозкового та лицевого черепу, крововиливи під м`яку мозкову оболонку мозку та мозочка, у шлуночки мозку, розривами та забиттям легень з двостороннім гемотораксом, забиттям середостіння, переломом нижньогрудного відділу хребта з розривом спинного мозку, розривами печінки, селезінки, забиттям лівої нирки, розривами симфізу та крижовоклубового з`єднання тазу справа. Описані пошкодження утворилися від дії тупих предметів, що діяли з великою силою. Травма могла утворитися він наїзду вантажного автомобіля. Наїзд було здійснено збоку зліва відносно потерпілого. При цьому останній міг знаходитись у вертикальному або близькому до нього положенні. Після отримання удару автомобілем могло відбутися волочіння тіла потерпілого, під час якого були спричинені додаткові пошкодження тіла;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 30.11.2020 за участі ОСОБА_10 , який розповів і показав на місцевості обставини ДТП;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 30.11.2020 за участі свідка ОСОБА_16 , який під час ДТП перебував у салоні автомобіля «MERCEDES», р. н. НОМЕР_1 , який розповів і показав на місцевості обставини ДТП;

- висновком експерта від 21.12.2020 № СЕ-19/119-20/15164-ІТ, згідно якого на момент експертного огляду автомобіля «MERCEDES», р. н. НОМЕР_1 , встановлено, що технічних несправностей у його робочій гальмівній системі не було;

- висновком експерта від 21.12.2020 № СЕ-19/119-20/15162-ІТ, згідно з яким зафіксована слідова картина місця пригоди;

- висновком експерта від 24.12.2020 № СЕ-19/119-20/15758-ІТ, відповідно якого в даній дорожній ситуації водій автомобіля «MERCEDES», р. н. НОМЕР_1 , повинен був діяти згідно з вимогами п. 2.3«б», 12.2, 12.3 ПДР. Водій автомобіля мав технічну можливість уникнути даної ДТП. У діях останнього вбачається невідповідність вимогам пунктів 2.3«б», 12.2, 12.3, 31.1 ПДР, з яких невідповідності вимогам п. 2.3«б», 12.2, 12.3 ПДР з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Оцінюючи досліджені вище докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, отримані в порядку встановленому КПК, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість дійти однозначного висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК (в межах пред`явленого обвинувачення).

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 положень ст. 75 КК, то вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_10 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким, інше не тяжким, але є умисним та характеризує ставлення обвинуваченого до наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за попереднім місцем роботи, раніше не судимий, проживає з матір`ю та батьком, останній відповідно до довідки КНП «Сумська центральна районна лікарня» переніс інфаркт мозку та потребує сторонньої допомоги, думку потерпілої, яка просила не позбавляти волі обвинуваченого лише у випадку відшкодування завданої шкоди, а також те, що ОСОБА_10 не попросив у неї вибачення і не намагався відшкодувати завдану шкоду. Обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; обставин, що обтяжують покарання суд першої інстанції не встановив, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати т/з на строк 2 роки, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно, хоча і мають місце, але вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, тому колегія суддів не може прийняти їх до уваги.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі захисника, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 22.01.2021 відносно ОСОБА_19 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4