ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/637/16-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/172/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Чортківської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

який обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 Кримінального кодексу України, визнано невинуватим та виправдано його у зв`язку з недоведеністю належними та допустими доказами, що ним вчинені ці злочини.

Питання щодо арешту майна, речових доказів та цивільного позову вирішено.

Як зазначено у вироку, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень за таких обставин: в період з серпня 2010 року по вересень 2015 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 10 січня 1999 року, та який затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 584 «Про зміну деяких рішень Уряду України в зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України», територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16 червня 2011 року, в порушення вимог нормативно-правових актів: положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Касперівський» від 10 січня 1999 року; охоронного зобов`язання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області Міністерства екології та природних ресурсів України № 05-109 від 16 червня 2011 року; Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року; разом з невстановленими слідством особами, які діяли за його вказівками, не володіючи достовірною інформацією про підготовлювані та вчинювані злочини, здійснив самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , незаконну порубку дерев на даній території - території природно-заповідного фонду, самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій ним земельній ділянці особливо цінних земель, незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення - води на даній території - об`єкті природно-заповідного фонду, чим умисно знищив вищевказану територію - об`єкт природно-заповідного фонду, що призвело до втрати своєї цінності даною територією як частиною території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», чим спричинив шкоду на загальну суму 247 433,97 гривень.

Так, в серпні 2010 року в обвинуваченого ОСОБА_7 , який знаходився в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, виник злочинний умисел, спрямований на самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в період з серпня 2010 року по березень 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 10 січня 1999 року, знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель, та даний об`єкт затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 584 «Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16 червня 2011 року, в порушення вимог нормативно-правових актів: положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Касперівський» від 14 січня 1999 року; охоронного зобов`язання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області Міністерства екології та природних ресурсів України № 05-109 від 16 червня 2011 року; Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, разом з невстановленими слідством особами, які діяли за його вказівками, не володіючи достовірною інформацією про підготовлюваний та вчинюваний злочин, шляхом огородження та обмеження доступу здійснив самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель, а саме території розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , чим спричинив шкоду земельним ресурсам, розмір якої згідно Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», в редакції постанови Кабінету Міністрів № 477 ( 477-2010-п ) від 21 червня 2010 року, становить 59 362 гривні 52 копійки.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в серпні 2010 року в обвинуваченого ОСОБА_7 , який знаходився в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, виник злочинний умисел, спрямований на незаконну порубку дерев на території природно-заповідного фонду.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в період з серпня 2010 року по березень 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 14 січня 1999 року, знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель, та даний об`єкт затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 584 «Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області, згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16 червня 2011 року, в порушення вимог нормативно-правових актів: положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Касперівський» від 14 січня 1999 року; охоронного зобов`язання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області Міністерства екології та природних ресурсів України № 05-109 від 16 червня 2011 року; Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, разом з невстановленими слідством особами, які діяли за його вказівками, не володіючи достовірною інформацією про підготовлюваний та вчинюваний злочин, шляхом зрізання з пня 26 дерев породи ялина, 29 дерев породи береза, 31 дерева породи черешня, 7 дерев породи сосна та 24 дерев породи алича з допомогою бензопили здійснив незаконну порубку дерев на території природно-заповідного фонду розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також поза межами даної території розміром 0,8758 га в безпосередній близькості до неї, яка також є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , чим спричинив шкоду, розмір якої згідно додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 541 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд», становить 150 011 гривень 21 копійка.

Також в серпні 2010 року в обвинуваченого ОСОБА_7 , який знаходився в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, виник злочинний умисел спрямований на самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці особливо цінних земель.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в період з серпня 2010 року по березень 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 14 січня 1999 року, знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель та даний об`єкт затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 584 «Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16 червня 2011 року, в порушення вимог нормативно-правових актів: положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Касперівський» від 14 січня 1999 року; охоронного зобов`язання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області Міністерства екології та природних ресурсів України № 05-109 від 16 червня 2011 року; Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, разом з невстановленими слідством особами, які діяли за його вказівками, не володіючи достовірною інформацією про підготовлюваний та вчинюваний злочин, шляхом зведення дерев`яного трьохповерхового будинку на бетонній основі розмірами 8,5 х 19,0 м, дерев`яної літньої столової на бетонній основі розмірами 5,0 х 8,1 м, дерев`яного літнього будинку з каміном на бетонній основі розмірами 4,1 х 6,1 м, трьохдверного санвузла на бетонній основі розмірами 2,5 х 5,0 м, басейну розмірами 9,5 х 18,0 м, спортивної площадки на бетонній основі розмірами 13,0 х 23,0 м, блоку очистки води для басейну розмірами 1,6 х 3,0 м, бетонної площадки розмірами 4,0 х 6,0 м, бетонної площадки розмірами 13,0 х 23,0 м, дерев`яного літнього будинку на бетонній основі розмірами 6,1 х 8,9 м, дерев`яного літнього будиночку на бетонній основі розмірами 3,8 х 5,8 м, літніх альтанок на бетонній основі розмірами 2,6 х 3,1 м в кількості 3 штук, мангалу на бетонній основі розміром 2,2 х 3 м, туалету на бетонній основі розміром 2,37 х 4,3 м, літніх альтанок розмірами 1,7 х 2,5 м в загальній кількості 10 штук, мощення території тротуарною бруківкою загальною площею 0,1412 га, пірсу (надбудови над водою) розмірами 21,95 х 4,20 м, двох свердловин для забору води (висота до початку водяного стовпа 3,5 та 5,8 м відповідно), септика для скиду нечистот у річку з прокладкою відвідної труби діаметром 100 мм довжиною 20 м, здійснив самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій ним земельній ділянці особливо цінних земель, а саме території розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , влаштувавши там базу відпочинку «Аквамарин», чим спричинив шкоду, розмір якої згідно додатку № 9 до постанови Кабінету Міністрів України від 21 квітня 1988 року № 521 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду України», додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 541 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд», положеннями «Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2013 року № 963 «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», в редакції, згідно постанови Кабінету Міністрів № 477 (477-2010-п) від 21 червня 2010 року становить 38 060 гривень 24 копійки.

Крім того, в серпні 2010 року в обвинуваченого ОСОБА_7 , що знаходився в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, виник злочинний умисел спрямований на незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення на об`єктах природно-заповідного фонду.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в період з серпня 2010 року по березень 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 14 січня 1999 року, знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель, та даний об`єкт затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 584 «Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції згідно Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16 червня 2011 року, в порушення вимог нормативно-правових актів: положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Касперівський» від 14 січня 1999 року; охоронного зобов`язання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області Міністерства екології та природних ресурсів України № 05-109 від 16 червня 2011 року; Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції згідно Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року; разом з невстановленими слідством особами, які діяли за його вказівками, не володіючи достовірною інформацією про підготовлюваний та вчинюваний злочин, шляхом влаштування в збудовані напередодні свердловини двох глибинних насосів марок «Водолей БЦПЗ 1,6-40У» та «Водолей БЦПЗ 0,5-40У» здійснив незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення - води на території - об`єкті природно-заповідного фонду розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», та розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в серпні 2010 року у ОСОБА_7 , що знаходився в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, виник злочинний умисел, спрямований на умисне знищення об`єктів природно-заповідного фонду.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в період з серпня 2010 року по березень 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в с. Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 14 січня 1999 року, знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель, та даний об`єкт затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 584 «Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року, територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16 червня 2011 року, в порушення вимог нормативно-правових актів: положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Касперівський» від 14 січня 1999 року; охоронного зобов`язання Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Тернопільській області Міністерства екології та природних ресурсів України № 05-109 від 16 червня 2011 року; Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року, в редакції, згідно Закону України № 1826-VІ (1826-17) від 21 січня 2010 року; разом з невстановленими слідством особами, які діяли за його вказівками, не володіючи достовірною інформацією про підготовлюваний та вчинюваний злочин, шляхом огородження та обмеження доступу до території розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зрізанням дерев, будівництвом будівель та споруд, видобування корисних копалин загальнодержавного значення - води та влаштуванням бази відпочинку «Аквамарин» на даній території, здійснив умисне знищення території - об`єкта природно-заповідного фонду розміром 0,8758 га, яка є частиною ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що призвело до втрати своєї цінності ландшафтним заказником загальнодержавного значення «Касперівський».

В зміненій апеляційній скарзі прокурор Чортківської окружної прокуратури ОСОБА_10 , просить вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 КК України та призначити покарання:

за ч.1 ст.252 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік;

за ч.2 ст.197-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців;

за ч.4 ст.197-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 9 місяців;

за ст.246 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

за ч.3 ст.240 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточне покарання за сукупністю злочинів, щляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Також, прокурор просить дослідити під час розгляду апеляційної скарги такі докази:

- протокол огляду місця події від 21.05.2013 (том. 2, а.с.51-54);

- протокол огляду місця події від 25.06.2014 (том. 2, а.с.82-86);

- протокол огляду місця події від 09.07.2014 (том. 2, а.с.92-99);

- протокол огляду місця події від 09.07.2014 (том. 2, а.с.100-101);

- протокол огляду місця події від 24.07.2014 (том. 2, а.с. 1-6);

- протокол огляду місця події від 21.09.2015 (том. 2, а.с.33-38);

- протокол огляду місця події від 29.09.2015 (том. 2, а.с.39-45);

- протокол обшуку від 11.03.2016 (том. 2, а.с.149-156);

- акт перевірки від 05.09.2013 (том. 2, а.с.61-62);

- акт перевірки від 03.07.2014 (том. 2, а.с.87-91);

- матеріали Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 21.09.2015 (том. 2, а.с.58-60);

- матеріали Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 28.09.2015 №2-1/1881/1278 (том. 2, а.с.21-32);

- матеріали Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 15.03.2016 №2-1/906/431 (том. 2, а.с.128-134);

- матеріали Державної інспекції сільського господарства у Тернопільській області від 21.03.2016 №05-06/329 (том. 2, а.с.115-127);

- матеріали Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області від 22.03.2016 №40-1019-1.9/543-16 (том. 2, а.с.136-148).

Одночасно просить повторно допитати свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Свої вимоги мотивує тим, що вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 КК України стороною обвинувачення доведено в повному обсязі належними та допустимими доказами, а суд, приймаючи рішення про визнання його невинним та виправдання прийшов до невірного висновку про не встановлення належних та допустимих доказів участі обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому стороною обвинувачення кримінальних правопорушень.

1. Висновок суду щодо не доведення вини ОСОБА_7 в частині вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 та ч.4 ст.197-1 КК України є невірним, так як вина ОСОБА_7 за вказані правопорушення доводиться матеріалами справи, зокрема: показами свідка ОСОБА_22 , які підтверджуються постановами органів державного контролю №000004 від 21 березня 2016 року та №22/16 від 16 березня 2016 року, які обвинуваченим не оскаржувалися та не скасовувались; показами свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 ; актами обстеження земельної ділянки від 11 березня 2016 року №000003, №000007; протоколами огляду місця події від 21 травня 2013 року, 25 червня 2014 року, 09 липня 2014 року, 24 липня 2014 року, 21 вересня 2015 року, 29 вересня 2015 року; протоколом обшуку від 11 березня 2016 року; актами перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 05 вересня 2013 року, 03 липня 2014 року; матеріалами Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 29 вересня 2015 року №2-1/1881/1278, від 15 березня 2016 року №1/906/431; Державної інспекції сільського господарства від 21 березня 2016 року №05-06/329; Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Тернопільській області від 22 березня 2016 року №410-1019-1.9/543-16.

Вказує на те, що суд першої інстанції, визнаючи недопустимими доказами 2 протоколи огляду місця події від 09 липня 2014 року з тих підстав, що слідчу дію проведено, на думку суду, з порушенням ч.7 ст.223 КПК України, без залучення понятих, не врахував ту обставину, що об`єктом огляду в даному випадку було не володіння особи, а територія об`єкта природно-заповідного фонду, зайнята обвинуваченим всупереч встановленому законом порядку, на якій відбувалась подія кримінального правопорушення.

Апелянт зазначає, що місцевий суд визнаючи докази недопустимими відповідно до ч.2 або 3 ст.87 КПК України, не вказав, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення.

Також зазначає, що приймаючи рішення про визнання протоколів огляду від 09 липня 2014 року недопустимими доказами, судом не надано жодного обґрунтування, яким чином недотримання, на думку суду, слідчим вимог кримінального процесуального закону позбавили чи обмежили особу обвинуваченого в реалізації фундаментальних прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією та Конституцією України.

Звертає увагу суду на те, що висновки суду щодо отримання ОСОБА_7 у власність земельної ділянки для обслуговування будинку жодним документом не підтверджені, оскільки право власності на земельну ділянку Касперівською сільською радою, яка була розпорядником земель на вказаній території, ОСОБА_7 не надано.

Вказує на те, що місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що на території бази «Аквамарин», на якій проведено незаконне будівництво, окрім зазначеного будинку, наявні інші будівлі та споруди, побудовані без відповідних дозволів та з порушеннями вимог природоохоронного законодавства та законодавства у сфері містобудівної діяльності, право власності на які за ОСОБА_7 не зареєстровано.

2. Суд прийшов до невірного висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст.246 КК України, так як факт незаконної порубки ОСОБА_7 підтверджено: показами свідка ОСОБА_26 , який безпосередньо бачив, як влітку 2014 року обвинувачений особисто та інші особи за його вказівкою зрізали дерева; протоколами огляду місця події від 21 травня 2013 року, 25 червня 2014 року, 09 липня 2014 року, 24 липня 2014 року, 21 вересня 2015 року, 29 вересня 2015 року; матеріалами перевірок додержання вимог природоохоронного законодавства від 29 вересня 2015 року №2-1/1881/1278, від 15 березня 2016 року №1/906/431, від 21 березня 2016 року №05-06/329, від 22 березня 2016 року №410-1019-1.9/543-16; актом перевірки

Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 03 липня 2014 року.

Зазначає, що місцевий суд оцінюючи показання ОСОБА_26 критично, вказавши на те, свідок ОСОБА_26 перебуває в неприязних відносинах з обвинуваченим не врахував ту обставину, що свідок ОСОБА_26 перед початком допиту приводився до присяги в порядку, визначеному ч.2 ст.352 КПК України, а також попереджався про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України, тобто за завідомо неправдиве показання свідка.

3. Суд прийшов до невірного висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.240 КК України, так як судом не враховано ту обставину, що за результатами 24 липня 2014 року проведеного огляду місця події, тобто території поблизу бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (в тому числі обгородженої території, що входить до складу заказника « ІНФОРМАЦІЯ_3 », на якій організовано діяльність бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_4 »), поруч з нею виявлено автомобіль марки-«ЗІЛ», р.н. НОМЕР_1 з причіпним устаткуванням для копання криниць. Крім того, за результатами огляду на вказаній території виявлено свіжовикопану яму, глибиною близько 2 м. Крім того, під час досудового розслідування допитано свідка ОСОБА_19 , який у 2014 році бачив кільця для будівництва криниці на в`їзді до території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

4. Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.252 КК України, суд не врахував, що діяння ОСОБА_7 , які полягають у самовільному захопленні земельної ділянки особливо цінних земель, здійсненні в подальшому незаконного, самовільного будівництва на ній (в межах прибережної захисної смуги водойми), незаконної порубки дерев та незаконному видобуванні корисних копалин загальнодержавного значення, влаштування бази відпочинку «Аквамарин» шляхом будівництва інженерних споруд (будинки, альтанки, пірс, басейн, вимощування тротуарної бруківки тощо), огородження її парканом, в результаті чого обмежено доступ до території, відбувались в межах території площею 0,8758 га, що входить до складу території заказника «Касперівський», та є об`єктом природно-заповідного фонду. Крім того, судом не враховано, що в результаті вчинення зазначених діянь безповоротно знищено частину території заказника «Касперівський», площею 0,8758 га, а відтак - втрачено екологічну цінність, якою ця територія характеризувалась.

Апелянт вказує на те, що вина ОСОБА_7 за вказане правопорушення доводиться як показами свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , так і письмовими доказами, зокрема: протоколами слідчих дій, які проводились впродовж 2013-2016 років та матеріалами перевірок контролюючих органів, проведених впродовж 2010-2016 років.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до висновку щодо недопустимості доказів, отриманих з порушенням вимог кримінального процесуального закону, на підставі постанов слідчого від 10 вересня 2015 року та від 03 березня 2016 року, однак судом не вказано, які саме докази визнано недопустимими.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності, визначений ст.22 КПК України, а відтак, не забезпечено повноту судового розгляду, так як стороні обвинувачення не надано можливості допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які надали покази під час досудового слідства, що доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 КК України.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення мотивуючи тим, що вирок суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, судом вірно було застосовано норми матеріального та процесуального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надано належну оцінку всім доказам.

1. Зазначає, що суд першої інстанції у вироку навів покази ОСОБА_22 , ОСОБА_28 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , але жоден із них в суді не вказав конкретно на ОСОБА_7 , як на особу, яка вчиняла дії щодо самовільного зайняття земельної ділянки та самовільного будівництва на ній.

Вказує на те, що за вимогами ст.90 КПК України, преюдиціальне значення для суду мають тільки судові рішення, а тому постанови контролюючих органів про накладення адміністративного стягнення на особу не можуть визнаватися беззаперечним доказом у кримінальному провадженні. Постанова у справі про адміністративне правопорушення є доказом вчинення особою адміністративного проступку і за аналогічні дії не може вважатися доказом вчинення особою кримінального правопорушення.

Звертає увагу суду на те, що зміст порушень, викладених у двох протоколах про адміністративне правопорушення від 11 березня 2016 року, дослівно відповідає змісту обвинувачення за ч.2 ст.197-1 та ч.4 ст.197-1 КК України, викладеному в обвинувальному висновку щодо ОСОБА_7 , а отже за дії, вказані у постановах про адміністративне правопорушення та в обвинувальному висновку, ОСОБА_7 вже поніс покарання у виді штрафу, а тому згідно ст. 61 Конституції України його не може бути двічі притягнуто до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

2. Захисник стверджує, що місцевий суд навів показання ОСОБА_26 та надав їм вірну оцінку, зважаючи на покази свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , які повідомили суду про суперечку на високих тонах, яка відбувалася між обвинуваченим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_26 через відмову ОСОБА_7 купити у ОСОБА_26 будиночок.

Зазначає, що органом досудового розслідування у обвинуваченого ОСОБА_7 не виявлено, не вилучено і не накладено арешт на вирубану деревину та відповідно не надано суду речових доказів вчинення кримінального правопорушення за ст.246 КК України.

Позиція апелянта щодо неврахування районним судом досліджених протоколів огляду місця події та матеріалів перевірок контролюючих органів, як доказів незаконної порубки дерев ОСОБА_7 - є помилковою, оскільки зазначені документи доводять лише встановлений факт незаконної порубки дерев, а хто та коли вчинив таке дійство належало довести органу досудового розслідування.

3. Сторона захисту вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.240 КК України, так як сторона обвинувачення не надала суду жодного доказу створення ОСОБА_7 разом з невстановленими особами свердловини для незаконного видобування води.

Вказує на те, що показання ОСОБА_7 про наявність криниць до придбання ним літнього будинку підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_32 .

Крім цього вказує на те, що сторона обвинувачення в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 не конкретизує незаконність видобування, яка є обов`язковою умовою визнання дій особи кримінально караними. Не зазначено в чому виразилась незаконність видобування води.

4. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст.252 КК України, обґрунтувавши своє рішення не лише показами обвинуваченого ОСОБА_7 , як про це вказує апелянт, а також визначенням предмету злочину, передбаченого ст. 252 КК України.

Вказує на те, що об`єктом посягання вказаного кримінального правопорушення є екологічна безпека, а незаконна порубка дерев, самовільне будівництво, самовільне зайняття земельної ділянки, незаконне видобування корисних копалин мають зовсім інший об`єкт посягання, а також такі дії кваліфікуються за спеціальним складом злочину.

Сторона захисту звертає увагу суду на те, що твердження апелянта про те, що районний суд порушив вимоги ст. 22 КПК України, оскільки відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про допит всіх свідків, а саме, ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 не відповідає дійсності, так як на виконання вимог ч.6 ст.22 КПК України суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зокрема, суд багато разів надавав прокурору можливість встановити місце проживання чи перебування свідків, які не з`являлися в суд, оскільки повістки на їх адресу поверталися до суду без вручення. Неодноразово суд першої інстанції постановляв ухвали про привід свідків, надав прокурору строк для вжиття заходів щодо забезпечення свідків до суду.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Зазначає, що стверджуючи в апеляційній скарзі, що оглянута під час складання протоколів територія є частиною території заказника «Касперівський» - об`єкта природно-заповідного фонду, землі якого перебувають у комунальній власності Касперівської сільської ради, прокурор сам спростовує відомості наведені в протоколі про перебування у володінні і користуванні ОСОБА_7 оглянутої території.

В заперечення твердження прокурора про те, що суд визнавши недопустимими доказами, отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме постанови слідчого від 10 вересня 2015 року та від 03 березня 2016 року, не вказав, які саме докази визнано недопустимими, захисник зазначає, що згідно оскаржуваного вироку, такі докази містяться в мотивувальній його частині.

Захисник стверджує, що прокурор у своїй апеляційній скарзі не наводить які саме істотні порушення процесуального закону у відповідності до ч.2 ст.412 КПК України допущено і як вони перешкодили чи могли перешкодити ухвалити суду законне та обґрунтоване рішення.

Звертає увагу суду на те, що для проведення позапланової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства, були відсутні виключні підставі, зазначені в п.3.6 Порядку організації та проведення перевірок суб`єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природнього середовища України № 10.09.2008 № 464, зареєстрованого в МЮ України 15.01.2009 року за № 18/16034, та відсутня постанова прокурора винесена в порядку ст.21 Закону України «Про прокуратуру», а також проведення такої перевірки за дорученням прокуратури не передбачено кримінально-процесуальним законом, а тому вказаний акт перевірки є недопустимим доказом здобутим в порушення вимог процесуального закону, на якій в силу вимог ч.2 ст.86 КПК України не можливо посилатись при ухваленні судового рішення, та який за положеннями ст.89 КПК України визнаний судом таким під час ухвалення судового рішення.

Захисник вказує на те, що складання довідок і проведення розрахунків та перевірок за листом слідчого не передбачено кримінально-процесуальним законом, а тому довідка від 11 березня 2016 року з додатками до неї є недопустимим доказами здобутим в порушення вимог процесуального закону, на які в силу вимог ч.2 ст.86 КПК України не можливо посилатись при ухваленні судового рішення, та які за положеннями ст.89 КПК України визнано судом недопустимими під час ухвалення судового рішення.

Зазначає, що не може бути розцінена, як неповнота судового розгляду, неявка свідків, які неодноразово викликались до суду і не з`явились з невідомих причин після вчинення судом та стороною обвинувачення всіх заходів для забезпечення їх явки в межах вимог процесуального закону. Суд першої інстанції створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зокрема неодноразово за клопотанням сторони обвинувачення з 03 грудня 2018 року протягом тривалого часу судового розгляду оголошував перерву в судовому засіданні та повторно викликав свідків за клопотання прокурора, надавав можливість стороні обвинувачення доставити свідків або виконати приводи свідків, щодо яких були наявні докази вручення повістки про виклик до суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав,

пояснення обвинуваченого та його захисників, які заперечили проти доводів прокурора та заявили клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків давності притягнення від кримінальної відповідальності,

повторно дослідивши обставини провадження та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з`ясувала наступне.

Так, під час апеляційного розгляду 01 липня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду надійшло письмове клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, а справу закрити, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Також, просили залишити цивільний позов без розгляду, а долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК.

Клопотання мотивоване тим, що з часу вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 КК України, які у відповідності до ст.12 КК України є невеликої та середньої тяжкості, минуло більше п`яти років, що дає право суду звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України. А цивільний позов відповідно ст.129 КПК підлягає залишенню без розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 , вказане клопотання підтримав і просив припинити подальший розгляд кримінального провадження і закрити його за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_9 також підтримали клопотання з наведених в ньому підстав.

Прокурор в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення вказаного клопотання обвинуваченого в повному обсязі та просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора в частині вимог щодо скасування вироку.

Обвинувачений і захисники щодо скасування вироку не заперечували.

Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Так, відповідно до ч.4 ст.286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 06.12.2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413кмо21) надала висновки щодо звільнення осіб від кримінальної відповідальності.

Зокрема, касаційний суд вказав, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, про те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчилися строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст.284 КПК.

За приписами ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, визнання вини чи щирого каяття .

Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язну із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст.17 КПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 197-1, ст. 246, ч. 4 ст. 197-1, ч. 3 ст. 240, ч. 1 ст. 252 КК України.

Згідно ст. 12 КК України (в редакції чинній на час вчинення злочину), інкриміновані йому діяння відносилися до-наступної категорії злочинів: невеликої тяжкості - (ч. 2 ст. 197-1 та ч. 1 ст. 252 КК) та середньої тяжкості - (ч. 4 ст. 197-1, ст. 246 та ч. З ст. 240 КК).

Статтею 49 КК України (в редакції чинній на час вчинення злочину), зокрема, пунктом 2, 3 частини 1 передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої та середньої тяжкості і до дня набрання вироком законної сили минуло відповідно три та п`ять років.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів невеликої та середньої тяжкості, з моменту вчинення інкримінованих йому злочинів в період з серпня 2010 року по вересень 2015 року минуло більше п`яти років, при цьому перебіг строку давності не переривався та не зупинявся, а встановлений законом строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився, то кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку із закінченням строків давності.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своєму висновку по справі № 203/241/17, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертиз, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Крім того, в аспекті реалізації приписів ст. 129 КПК України, за якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише в разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, цивільний позов залишається без розгляду у разі закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Доля речових доказів вирішується відповідно до вимог ст. 100 КПК України, а саме вони підлягають поверненню їх власнику.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини та наявність визначених кримінальним законом підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження щодо нього, то оскаржений вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.284, 405, 419, 426 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора Чортківської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням визначених ст.49 КК України строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.197-1, ст.246, ч.4 ст.197-1, ч.3 ст.240, ч.1 ст.252 Кримінального кодексу України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді