Номер провадження: 11-кп/813/1307/24
Справа № 521/2009/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні виділені матеріали кримінального провадження №0000012 від 06.01.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.03.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, одруженого, який має на утримані двох неповнолітніх дітей, із вищою освітою, останнє місце роботи ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» на посаді заступника начальника, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

встановив:

На розгляді Малиновського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000012 від 06.01.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 12.05.2024 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення суд послався на продовження існування раніше встановлених ризиків, які були підставою для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу. Суд врахував особу обвинуваченого та пославшись на тяжкість інкримінованого останньому злочину, дійшов висновку про продовження існування підстав для тримання обвинуваченого під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує про відсутність ризиків, а також зазначає наступне:

-в порушення ч. 5 ст. 132 КПК України прокурором не надано доказів про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, заявлені прокурором ризики є абстрактними. Вважає, що суд безпідставно не визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави;

-виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення зазначеного в обвинувальному акті не відповідає дійсності оскільки, окупанти застосовували до ОСОБА_6 фізичне та психологічне насилля, кожного разу погрожували, що якщо останній буде намагатися втекти, то на всіх блок-постах є його дані та його із сім`єю розстріляють, а тому останній погодився залишитися працювати й надалі, однак він будь-яких незаконних дій не вчиняв, а був лише присутнім на території СІЗО, переважний час знаходився на подвір`ї, оскільки навіть свого робочого місця в будівлі установи не мав. За вказаним фактом до ЄРДР внесені відомості, в якому ОСОБА_6 поряд з іншими особами, як піддавались насиллю, є потерпілим у кримінальному провадженні №0000401 за фактом вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.28 ч.ч. 1, 2 ст.438 КК України ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (справа №766/7468/23 перебуває на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області). За таких обставин дії, що інкримінуються ОСОБА_6 , відповідно до ч.1 ст.40 КК України, є безумовною підставою невизнання такого діяння як злочину;

-судом не було зазначено, які саме ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України існують і не зменшилися, суд обмежився загальними посиланнями на норми процесуального закону та не маючи в розпорядженні доказів на підтвердження наявності ризиків, фактично перебрав на себе функцію сторони обвинувачення;

-на час затримання ОСОБА_6 перебував у м. Херсоні не дивлячись на те, що окупаційні війська РФ вже на той час залишили місто, однак жодних дій щодо переховування не вчиняв та продовжував виконувати свої обов`язки відповідно до правил внутрішнього розпорядку;

-прокурором не надано будь-яких заяв, повідомлень чи допитів свідків у даному кримінальному провадження стосовно того, що ОСОБА_6 якимось чином самостійно чи через інших осіб здійснював на них вплив;

-ризик вчинити інше кримінальне правопорушення відсутній, оскільки ОСОБА_6 раніше не судимий, а у вказаному кримінальному провадження його вину не встановлено обвинувальним вироком суду, він сприяв органу досудового розслідування, будучи працівником ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» не мав обов`язку, відповідно до правил внутрішнього розпорядку, покидати місце роботи, своїх підлеглих та ув`язнених із метою недопущення їх втечі та не покинув м. Херсон і в той час, коли на почату листопада 2022 року окупаційні війська РФ його залишили;

-тяжкість можливого злочину, вчинення якого обвинувачений на даний час не доведено, не може сама по собі бути виправданням тривалого періоду тримання під вартою. Крім того, на даний час судом досліджено всі письмові матеріали кримінального провадження, але встановлено жодного доказу на доведення вини ОСОБА_6 .. Допитані судом свідки не повідомили про те, що обвинувачений на них впливав, а один зі свідків повідомив, що також працював під керівництвом окупантів з червня 2022 року, оскільки йому погрожували, однак щодо нього відомості до ЄРДР не внесені;

- ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, родину (дружину та двох малолітніх дітей), має добру репутацію за місцем проживання та роботи; постійне місце роботи, оскільки не звільнений із ДУ «Херсонський слідчий ізолятор», за місцем роботи характеризується позитивно.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Прокурор, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду клопотання про здійснення розгляду за його відсутності, тому апеляційний розгляд скарги захисника проведено за відсутності сторони обвинувачення.

Також, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, який не ставив питання про здійснення розгляду за його участю.

Захисник подала клопотання про здійснення розгляду за її відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК, суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406, ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши виділені матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 , обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Вказане кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, що карається до довічного позбавлення волі.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Посилання захисника на те, що прокурором у порушення вимог КПК України не було долучено до клопотання доказів щодо наявності ризиків, колегія суддів визнає необґрунтованими оскільки клопотання містить відповідні посилання на необхідність продовження строку дії запобіжного заходу.

Доводи захисника про те, що суд не конкретизував, які саме ризики продовжують існувати, апеляційний суд вважає таким, що не вказує на грубе порушення, оскільки саме цим судом здійснюється судовий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого провадження, в якому вирішувалось питання щодо наявності ризиків, які давали суду підстави для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу. Враховуючи той факт, що судовий розгляд не завершений, суд дійшов висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не перестали існувати.

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.111 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з урахуванням приписів ч.4 ст.183 КПК.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

За наведених обставин, враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, місцевий суд одночасно із продовженням строку тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

За наведених обставин, доводи сторони захисту про не визначення альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Апеляційний суд зазначає, що дійсно, запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги доводи захисника з приводу наявності кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 є потерпілим за фактом жорстокого поводження до нього з боку військовослужбовців РФ, однак вказані обставини є предметом дослідження в іншому кримінальному провадженні та потребують додаткової ретельної перевірки та прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків на які послався прокурор та суд, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого його злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, враховуючи воєнний стан.

Доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може продовжувати здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена права надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.03.2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в кримінальному провадженні №0000012 від 06.01.2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4