ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/844/24 Справа № 204/2952/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000502 від 24 лютого 2017 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_10 та її представника - адвоката ОСОБА_11 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська 14 грудня 2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітнього сина - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого фахівцем із зв`язків з громадськістю та пресою ПП «Максі - Буд», раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-

визнано винним та засудженоза ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 31 серпня 2017 року по 03 грудня 2019 року, виходячи із співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні попереднього ув`язнення (в редакції Закону України № 838-VIII), і, враховуючи повне фактичне відбуття ним призначеного основного покарання, ухвалено вважати ОСОБА_8 таким, що повністю відбув основне покарання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді особистого зобов`язання - скасовано. Строк обчислення додаткового покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дати набрання вироком законної сили.

Позовну заяву представника потерпілої ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволено частково та ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 - 32695,94 грн в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди на користь ОСОБА_14 .

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 щомісячно суму у розмірі - 3200,00 грн на користь ОСОБА_14 до досягнення її донькою - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вісімнадцяти років.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 - 200 000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди на користь ОСОБА_14 .

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Долю процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст. 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_8 , 24 лютого 2017 року, приблизно о 00:10, керуючи технічно справним автомобілем «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. Пушкіна з боку вул. Філософської в напрямку вул. Шмідта в м. Дніпро.

Рухаючись в районі електроопори № 131 по пр. Пушкіна в м. Дніпро, приблизно о 00:10, водій ОСОБА_8 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, та, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не обрав у встановлених межах безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та виїхав за межі проїзної частини ліворуч по ходу свого руху, де допустив зіткнення з нерухомим об`єктом у вигляді електроопори № 129, чим грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3б, 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

- п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.3б «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пасажир автомобіля ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритої травми черева з раною на черевній стінці ліворуч, яка проникає поза черевну клітковину ліворуч, де є розриви лівого куполу діафрагми і поперекових м`язів, переломів ребер, поверхневих розривів нирки, а також розриву печінки, закритої внутрішньочерепної травми з забитими ранами, синця та саден на голові, крововиливів у покрови голови під м`яку мозкову оболонку, закритого перелому лівого плеча з крововиливом у м`які тканини, синців та саден на правій кісті, садна на правій нижній кінцівці, крововиливу у м`які тканини правого стегна.

Всі виявлені тілесні ушкодження виникли незадовго до настання смерті ОСОБА_16 та у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Смерть ОСОБА_16 настала в результаті вищевказаних тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_10 року, о 00:10 в районі електроопори АДРЕСА_3 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 порушує питання про скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Щодо неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність посилається на те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом вину ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, досудове розслідування було проведено не ефективно, прокуратура не здійснила перевірки процесуальних документів, ефективності і достатності ведення досудового розслідування, в результаті чого невинна особу буде перебувати за гратами.

У порушення вимог п.2 ч.3 ст. 373 КПК, у мотивувальній частині вироку не зазначено формулювання обвинувачення, що визнано доведеним, що являється підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Також обвинувачений вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони захисту, тим самим порушив основоположний принцип, що полягає у незалежності суддів та змагальності сторін.

Щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, обвинувачений зазначає наступне.

На думку сторони захисту суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, що підтверджують невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 та які підтверджують його версію події, в результаті якої помер ОСОБА_16 , прийнявши до уваги лише докази сторони обвинувачення; не надав належного обґрунтування чому одні докази він приймає до уваги, а інші ні.

Суд ґрунтував обвинувальний вирок на припущеннях, в частині посилання на показання обвинуваченого ОСОБА_8 , де судом використано слово «ймовірно». Крім того, суд першої інстанції у вироку припускає, що після втручання ОСОБА_16 у керування автомобілем, у обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язково мали б залишитися сліди від такого втручання, як і припускає поведінку пасажира після здійснення втручання у керування транспортним засобом. Апелянт звертає увагу, що суд являється арбітром, а не судовим експертом, щоб надавати будь - які припущення, і свої доводи повинен обґрунтовувати виключно доказами, що були надані стороною обвинувачення та стороною захисту.

Зазначає, що суд належним чином не обґрунтував, чому не могла існувати ситуація зі втручанням у керування транспортним засобом; не надав значення тому, що втручання у керування автомобілем саме по собі становить загрозу для створення аварійної ситуації, після чого будь - які оцінки являються суб`єктивними, а не об`єктивними.

Апелянт також зазначає, що судом був встановлений факт втручання пасажиром у керування автомобільним транспортом на відстані у 59,8 метрів, однак суд не встановив технічну можливість щодо здійснення обвинуваченим ОСОБА_8 зупинки автомобільного транспорту на вказаній відстані, після виникнення аварійної ситуації, як і не взяв до уваги висновок експерта ОСОБА_17 №10.1/015 від 14.04.2020 у якому зазначалося: ''Відстань зупиночного шляху автомобіля Мазда при фактичній швидкості руху і максимально ефективному гальмуванні в умовах місця пригоди (ожеледиця), становить 80,5... 93,6...145,4...204,3 метрів...." (стр. 15 із 22 експертизи).

Також судом було безпідставно відмовлено стороні захисту у проведені ряду експертиз, які могли б встановити істину у даному кримінальному провадженні.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не було надано належної уваги тому, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутнє посилання на постанову призначення групи прокурорів, з таким документом не була ознайомлення сторона захисту в порядку ст. 290 КПК, що свідчить про відсутність існування такого процесуального документа, про прийняття процесуальних рішень неуповноваженими особами та недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора, який не мав на те законних повноважень.

Посилання суду на те, що постанова про призначення прокурорів була долучена, на думку апелянт, не встановлюють факту того, що зібрані по справі докази являються належними та допустимим.

Клопотання сторони захисту про призначення експертизи давності постанови про визначення групи прокурорів від 24.02.2017 року, ухвалою суду від 17.10.2023 року було залишено без задоволення, без обґрунтування своїх мотивів.

Також обвинувачений вважає, що сторона обвинувачення посилається на докази, які не можуть бути визнаним судом належними і допустимими, зокрема:

1) протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.02.2017 року.

У вступній частині протоколу зазначено, що огляд здійснюється слідчим відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області капітаном поліції ОСОБА_18 , за участю 4 осіб: судово-медичного спеціаліста ОСОБА_19 , інспектора ВКЗ СУ ГУНП ОСОБА_20 та понятих: ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Однак, підписання протоколу на кожній сторінці здійснювалося лише двома понятими та слідчим ОСОБА_18 , без підписання судово-медичним спеціалістом ОСОБА_19 та інспектором ОСОБА_23 . Лише на останній сторінці протоколу наявні підписи всіх учасників огляду.

В графі №27 протоколу зазначено, що до нього додається «схема». Зі змісту даної графи можна зробити висновок, що фототаблиця до нього не додавалась. Разом з тим, в протоколі не зазначено інформацію про застосовування фотоапарату, його характеристики. Фототаблиця складена без зазначення дати її виготовлення, не містить відомостей про технічні засоби, які застосовувалися для створення фотознімків, не ідентифікований носій та технічні засоби за рахунок яких були вироблені фото-таблиці.

Незважаючи на те, що фототаблиця до протоколу не додавалась, було додано - невідомі фотознімки з надписом «Фототаблиця до протоколу огляду місця події яка відбулась 24.02.2017р. в м. Дніпро на про. Пушкіна». Тобто, до матеріалів справи було додано фототаблицю до протоколу огляду місця події, який в межах даного кримінального провадження не складався, а складався протокол під іншою назвою. Більше того, така таблиця всупереч ч.5 ст.104 КПК України підписана лише інспектором відділу криміналістичного забезпечення СУ ГУНП ОСОБА_20 , без підписів слідчого, спеціаліста та понятих, а якість фотознімків не дає можливості новити необхідні в процесі огляду деталі.

В порушення ч.3 ст.105 КПК додаток не скріплений підписами учасників, не зазначено яким технічним пристроєм створений відеозапис, не вказано його модель, назву, не вказано хто саме здійснював фотозйомку, оскільки відомості про оператора у протоколі відсутні; оригінали цифрових носіїв за клопотанням сторони захисту до суду надані не були.

У порушення Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015 року, слідчим на схемі до протоколу графічно не зображені та не зафіксовані сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів (виявлено лише електроопору та паркан, без зазначення дерев, які розміщені поблизу); інші сліди та предмети, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів (уламки кузова, частинки фарби, уламки скла та ін.), що відокремилися від транспортного засобу, відносно елементів проїзної частини, транспортного засобу; площа розсіювання уламків скла, тощо.

Також зазначає, що в ході огляду місця ДТП не проводилось вимірювання відстані між різними об`єктами на місці події, а на схемі та безпосередньо в протоколі зазначались довільні цифри, оскільки в графі №28 протоколу не вказано жодного засобу вимірювання, який використовувався в ході огляду. Таким чином, на думку обвинуваченого, усі величини, вказані в протоколі ДТП та схемі до нього є надуманими та такими, що не можуть братися до уваги в ході досудового розслідування.

Ні в протоколі ДТП, ні на доданій схемі не встановлено ні ширини шин транспортного засобу, ні відстані між правим та лівими колесами. Більше того, з ілюстрації, відтвореної в схемі ДТП можна зробити висновок, що ходова частина транспортного засобу є в несправному стані, оскільки не збережено паралельності слідів правого та лівого коліс (як передніх так і задніх). За наведеною схемою, також, встановлено, що перед електроопорою кінець слідів передніх та задніх коліс збігається, що жодним чином не відповідає механізму ДТП та виявленим пошкодженням транспортного засобу.

В протоколі зафіксовано, що транспортний засіб «Мазда» під час ДТП рухався лише по асфальтобетонному покриттю, вкритому ожеледицею та жодним чином не відтворено того факту, що після руху по асфальтобетонному покриттю транспортний засіб виїхав спочатку на цементно-бетонне покриття, що прилегле до трамвайної колії та було обледеніле, а згодом на трав`яне покриття. Тобто, схема ДТП, в якій здійснено спробу відтворити напрямок руху транспортного засобу в жодному випадку не відповідає даним, зафіксованим в протоколі огляду місця події.

В ході огляду місця ДТП не було досліджено ні електроопори ні металевого паркану, з яким контактував транспортний засіб в момент ДТП та не вилучалися рештки збитого автомобілем металевого паркану для порівняння та належного проведення експертизи механізму виникнення ДТП. Сліди зіткнення на електроопорі №129 мають велике значення для встановлення точного механізму ДТП. Вцілому за результатами такого огляду було вилучено лише транспортний засіб «MAZDA6» д.н.з. НОМЕР_1 та взагалі не вилучалися рештки автомобіля, які так і лишилися на місці ДТП (розбите скло тощо) та які мали б доказове значення у вказаному кримінальному провадженні.

У висновку експерта за результатами судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №1076/1077-17 від 29.03.2017 року на 7 сторінці висновку зазначено: "Оскільки відображені на схемі місця ДТП дугоподібні сліди мають лише прив`язку початку та закінчення слідів, що не дає можливості відобразити їх масштабну конфігурацію, то на масштабній схемі № вони не наносилися." У зв`язку з некваліфікованим і поверхнево складеним протоколом огляду місця події від 24.02.2017 року позбавило експерта можливості всебічно і достовірно провести експертне дослідження.

2) Протокол додаткового огляду від 07.03.2017року.

На думку апелянта, додатковий огляд місця події проведено з порушенням вимог КПК України. У вступній частині протоколу зазначено, що огляд здійснюється слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Дніпропетровській області майором поліції ОСОБА_24 , за участю 3 осіб: експерта автотехніка ОСОБА_25 та понятих: ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , однак він підписаний лише двома понятими та слідчим.

До протоколу додаткового огляду було додано невідомі фотознімки, які жодним чином не ідентифіковано, фототаблиця не підписана ні слідчим, який проводив огляді, ні жодним учасником такого огляду.

У порушення Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015 року, слідчим на схемі до протоколу додаткового огляду графічно не зображені та не зафіксовані сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів (виявлено лише електроопору та паркан, без зазначення дерев, які розміщені поблизу); інші сліди та предмети, що стосуються пригоди. Не зафіксовано наявність дороги по якій рухався безпосередньо перед ДТП ОСОБА_8 .

Не було виміряно відстані між різними об`єктами на місці події та їх розміри, не вказано жодного засобу вимірювання, який використовувався в ході огляду. Таким чином, на думку апелянта, усі величини, вказані в протоколі додаткового огляду та схемі до нього є надуманими та такими, що не можуть братися до уваги в ході досудового розслідування.

В ході додаткового огляду місця ДТП, як і в ході первинного огляду, також не було досліджено ні електроопори, ні паркану, з яким контактував транспортний засіб в момент ДТП для порівняння та належного проведення експертизи механізму виникнення ДТП.

3) Протокол проведення слідчого експерименту від 10.03.2017 року.

У вступній частині протоколу зазначено, що слідчий експеримент здійснюється слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Дніпропетровській області майором поліції ОСОБА_24 , за участю 7 осіб: експерта СМЕ ОСОБА_28 , спеціаліста автотехніка ОСОБА_29 , підозрюваного ОСОБА_8 , адвокатів ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , а також понятих: ОСОБА_32 та ОСОБА_33 .

В описовій частині вказано, що участь у слідчій дії приймав також статист, однак жодних ідентифікуючих даних (ПІБ, дата народження, паспортні дані, тощо) в протоколі не вказано, а сам протокол такою особою, як учасником слідчої дії, не підписувався.

Окрім того, під час слідчого експерименту підозрюваному ОСОБА_8 та спеціалісту автотехніку ОСОБА_29 не було роз`яснено їх права та обов`язки, що підтверджується у вступній частині протоколу - відсутній підпис спеціаліста автотехніка ОСОБА_29 та підозрюваного ОСОБА_8 про те, що їм роз`яснено їх права та обов`язки.

В описовій частині протоколу зазначено, що для проведення слідчого експерименту було використано автомобіль, однак жодних ідентифікуючих даних щодо автомобіля в протоколі не відтворено, не зафіксовано наявність чи відсутність гідропідсилювача керма авто. Такі характеристики є важливими для можливості співставлений та порівняння з технічними характеристиками транспортного засобу «МАЗДА 6», який був учасником ДТП, для можливості точного відтворення механізму ДТП за рахунок технічних можливостей відповідного транспортного засобу.

В ході слідчого експерименту було встановлено, що в салоні наданого транспортного засобу був відсутній підлокітник, який наявний в «МАЗДА 6» та був розташований між пасажирським та водійським сидіннями. Про даний факт ОСОБА_8 зауважив в протоколі. Даний елемент авто мав важливе значення у відтворенні механізму втручання пасажира в керування водієм транспортним засобом, оскільки ОСОБА_16 втручаючись правою рукою в процес керування одночасно здійснював опір на даний підлокітник лівою рукою. За відсутності даного елемента за результатами слідчої дії не вдалося детально та достовірно встановити механізм втручання ОСОБА_16 в процес керування ОСОБА_8 автомобілем

Крім того, в ході слідчого експерименту не використовувались дані про фактичний діаметр керма автомобіля «МАЗДА 6» д.н.з. НОМЕР_1 для порівняння з діаметром керма автомобіля, що був наданий для проведення слідчої дії. В протоколі діаметр керма автомобіля, що був наданий для проведення слідчої дії зафіксований на рівні 37,5 см. Дана величина не є достовірною, а такою, що взята як довільна, оскільки в ході слідчої дії жодне вимірювання не відбувалося та не вказано засобів вимірювальної техніки.

Однак в порушення ч.5 ст.240 КПК України, перед проведенням слідчого експерименту слідчим у власника транспортного засобу, який було використано під час слідчої дії, не отримано згоди на його проведення із застосуванням відповідного автомобіля, а також не було отримано такого дозволу у слідчого судді.

Подія ДТП сталася в нічну пору доби, в зимову пору року за температури повітря, яка була нижче 0°С та стан дорожнього покриття був вкритий ожеледицею. На противагу цього слідчий експеримент проводився слідчим в денну пору доби, у весняну пору року, в ясну погоду, при температурі повітря, яка була вище 0°С, а стан дорожнього покриття не відповідав стану покриття на момент ДТП.

ДТП сталася не лише при увімкненій роботі двигуна транспортного засобу, а й в процесі руху відповідного автомобіля, тобто в динаміці. Проте слідчий експеримент проводився лише при увімкненій роботі двигуна, але в статичному положенні, тобто без будь-якого руху автомобіля. Таке відтворення обстановки і обставин події ДТП є таким, що завідомо не відповідає тій обстановці та тим обставинам, що існували на момент виникнення ДТП. Механізм втручання пасажира ОСОБА_16 в керування автомобілем ОСОБА_8 не відтворено належним чином, оскільки при динаміці руху автомобіля вивертання керма водія, а, відповідно і коліс автомобіля здійснюється шляхом прикладання фізичної сили, якої достатньо значно менше, ніж при статичному положенні автомобіля та на сухому дорожньому покритті. Тобто, в ході слідчого експерименту не враховано роботу гідропідсилювача керма, який знаходився в робочу стані «МАЗДА6» під час ДТП, та не зрозуміло чи був обладнаний гідропідсилювачем керма автомобіль, що був наданий для проведення слідчого експерименту.

Зі змісту протоколу встановлено, що понятий ОСОБА_34 в ході проведення слідчого експерименту зайняв місце водія автомобіля, тим самим виконував роль статиста, що є недопустимим. Даний факт в протоколі зауважив захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_35 . Отже, слідчий експеримент з цього моменту проводився за участі 2 (двох) статистів та лише 1 (одного) понятого ОСОБА_36 , що є порушенням ч.7 ст.223 КПК України, яка вказує на те, що слідчий має залучити до слідчої дії не менше двох незаінтересованих осіб (понятих).

В протоколі вказано, що ході проведення слідчого експерименту застосовувався «цифровий фотоапарат Саnоn РС 1732». Однак, до протоколу так і не було додано жодної фототаблиці, яка б містила фотознімки ходу слідчого експерименту.

4) Висновок експерта №395 від 01.03.2017 року.

Даним доказом встановлено тілесні ушкодження, виявлені на трупі ОСОБА_16 та які із них спричинили смерть останнього. Крім того, даним доказом було встановлено, що у крові ОСОБА_16 було виявлено етиловий спирт у концентрації 2,47 проміле, що може відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеня.

5) Висновок експерта №1035е від 06.04.2017року.

Даним доказом встановлено, які тілесні ушкодження було виявлено на трупі ОСОБА_16 та ОСОБА_8 та характер їх локалізації.

6) Висновок комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №5561/94 від 21.04.2017року.

Даним доказом встановлено, що виявлені на трупі ОСОБА_16 ушкодження характерні для розташування тіла під час сидіння у салоні автомобіля. Встановлено два можливих варіанти розгортання події в результаті якої спричинилося ДТП та не спростовано доводи обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу втручання ОСОБА_16 у керування транспортним засобом, оскільки на поставленні питання комісія експертів не змогла в даному напрямку дати достеменну відповідь.

На думку обвинуваченого, експертом не проводилась жодна експертиза, а було здійснено лише переписування Висновку експерта №395 та Висновку експерта №1035е, що не можуть бути покладені в основу Висновку експерта, оскільки повинні бути визнані недопустимими доказами з підстав, передбачених у відповідних клопотаннях.

ОСОБА_8 , при призначенні та проведенні вищевказаної експертизи, під час якої останній мав право бути присутній, про таке право не роз`яснено та не роз`яснено права на захист під час таких слідчих дій. Незабезпечення такої участі підозрюваного в призначенні та проведенні експертизи позбавило останнього скористатися правом заявлення відводу, ставити на вирішення експерта питання, висловлювати зауваження в ході вказаних слідчих дій та свідчить про порушення останнього права на захист, а також є підставою для визнання доказу, отриманого з істотним порушенням права людини, тобто недопустимим.

Окрім того, в межах проведення вказаної експертизи 07.04.2017 року здійснювався безпосередній огляд транспортного засобу, належного обвинуваченому ОСОБА_8 . Однак, такий огляд було здійснено без попередньої згоди ОСОБА_8 . Після огляду транспортного засобу слідчий не звертався до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на такий огляд.

В ході складання висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №556/94 від 21.04.2017 року, в постанові про призначення експертизи слідчого ОСОБА_24 від 04.04.2017 року не вказано, що пасажир ОСОБА_16 втрутився в процес керування автомобіля "Мазда 6" на ділянці від вул. Філософської до початку слідів бічного ковзання автомобіля Магйа 6 та, що вул. Філософська розташована на відстані 59.8 м. до початку слідів юзу довжиною 40 м. по ходу руху автомобіля Мазда 6, зазначення якої (відстані 59.8 м.) встановлено в ході слідчого експерименту від 10.03.2017 року.

Також під час складання висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №556/94 від 21.04.2017 року, експерту було відомо, коли саме пасажир ОСОБА_16 втрутився в керування автомобілем Мазда 6 (відповідно до зазначених даних у слідчому експерименті, де експерт ОСОБА_29 був присутній особисто в статусі експерта), щоб з`ясувати, чи була технічна можливість у водія ОСОБА_8 зупинити автомобіль після втручання пасажира в процес керування до початку слідів бічного юзу на ожеледиці за 59.8 метрів.

Експерт ОСОБА_37 під час складання висновку комплексної судової транспортно- трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №556/94 від 21.04.2017 року, жодним чином не дослідив, що водій ОСОБА_8 , в умовах місця пригоди перебував в аварійній дорожньо-транспортній обстановці, яку йому було створено пасажиром ОСОБА_16 , а отже в умовах аварійної обстановки дії водія не можуть оцінюватися з точки зору правил безпеки руху, оскільки ці правила розраховані на звичайні прийоми керування транспортним засобом, а не в умовах самозахисту через протиправні дії пасажира ОСОБА_16 .

Крім того, на сторінці 199 Том №1, сторінка №10 висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №5561/94 від 21.04.2017 року зазначено: «03.04.2017 року на момент проведення судово-медичної експертизи слідчим надана медична документація: ...».Експерт ОСОБА_37 не вказав яка саме медична документація була використана, лише вказав три крапки «...», чим істотно порушив норми КПК та інструкції експерта для проведення експертного дослідження.

При проведенні трасологічного дослідження експертом залишено поза увагою сліди контакту та обставини зіткнення автомобіля з металевим парканом, електроопорою та проникнення до салону фрагментів металевого паркану, який згідно вищевикладеного взагалі не був вилучений, однак його зафіксовано на фото таблицях.

Висновок комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №5561/94 від 21.04.2017р. проводився за обставинами справи ДТП в якому участь водій ОСОБА_8 та пасажир ОСОБА_16 не приймали. Відповідно до експертного висновку №5561/94 від 21.04.2017р. на сторінці №2 зазначено, що ДТП відбулося приблизно 01 години 10 хвилин 24.02.2017 року, але відповідно до обставин ДТП та обвинувального акту сторони обвинувачення, ДТП відбулося 24.02.2017 року о 00 годин 10 хвилин. На думку обвинуваченого, різниця у часі на 1 годину позбавляє достовірності наданих висновків експертом, щодо часу та обставин даного ДТП від 00 годин 10 хвилин 24.02.2017 року.

7) Висновок експерта №6/10.1-175 від 01.03.2017 року.

В даному доказі зазначається, що в дорожній обстановці, що виникла 24.02.2017 року водій автомобіля ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, однак дії останнього не відповідали п. 12.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

8) Висновок експерта за результатами судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №1076/1077-17 від 29.03.2017 року.

Даним доказом встановлюється, що враховуючи характер руху автомобіля при даній ДТП, а тож отримані ним пошкодження в результаті наїзду на перешкоди, швидкість його руху на момент початку відображення зафіксованих слідів, складала не менше 77-93км/г.

9) Висновок експерта №346 від 14.03.2017року.

Даним доказом встановлено, що судово - медичним експертом було проведено судово- медичну експертизу двох марлевих серветок зі змивами з рульового керма автомобіля та з внутрішньої панелі ведійської двері, в ході якої встановлено, що на двох марлевих серветках зі змивами з автомобіля виявлена наявність крові людини, яка може походити від ОСОБА_8

10) Висновок експерта №6/10.2-170 від 12.04.2017 poкy.

Дана експертиза проведена за відсутності водія ОСОБА_8 та пасажира ОСОБА_16 не приймали. На сторінці №1 зазначено, що ДТП відбулося приблизно 01 години 10 хвилин 24.02.2017 року, але відповідно до обставин ДТП та обвинувального акту, ДТП відбулося 24.02.2017 року о 00 годин 10 хвилин. Різниця у часі на 1 годину позбавляє достовірності наданих висновків експертом, щодо часу та обставин даного ДТП від 00 годин 10 хвилин 24.02.2017 року.

11) Висновок експерта №94 від 21.04.2017року. Даним доказом підтверджується лише причина смерті ОСОБА_16 та механізм спричинення ушкоджень на його тілі.

На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим порушенням, що були вказані стороною захисту та не спростував доводів сторони захисту в частинні належності та допустимості доказів, а лише вдався до переписування положень КПК.

Також обвинувачений звертає увагу, що його фактичне затримання без участі адвоката, без дотримання норм ст. 208 КПК України та без рішення слідчого судді протягом 11 днів - є порушенням права на захист, а тому докази, отримані досудовим органом слідства під час незаконного затриманні є недопустимими. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 4 червня 2020 року у справі №744/499/19 (провадження № 51-1168км20).

Під час незаконного затримання, в порушення ст. 208 КПК, та порушення права на захист водія ОСОБА_8 , органом досудового розслідування було проведено певні слідчі дії та експертні дослідження, які слід визнати недопустимими доказами, а саме:

- огляд водія ОСОБА_8 в хірургічному відділенні КЗ «Дніпровська міська лікарня №16» експертом ОСОБА_38 27.02.2017 року для проведення експертного дослідження №1035е від 06.04.2017 року;

- Висновок експерта №1035е від 06.04.2017року;

- Висновок експерта №395 від 01.03.2017рку;

- Висновок експерта №6/10.1-175 від 01.03.2017року.

Крім того апелянт посилається на те, що обвинувальний акт було скеровано до суду поза межами строків досудового розслідування.

Так, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розпочато 24.02.2017 року відповідно до даних внесених у ЄРДР.

06.03.2017 року ОСОБА_8 була вручена підозра у скоєнні злочину. Таким чином, саме з 06.03.2017 року почав відлік двомісячний строк проведення досудового розслідування з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, визначений ч. 1 ст. 219 КПК.

25.04.2017 року прокурором по справі було прийнято процесуальне рішення про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам провадження матеріалів справи відповідно до ст. 290 КПК.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування сторони кримінального провадження проводили ознайомлення з матеріалами справи відповідно до ст. 290 КПК України з 27.04.2017 до 04.05.2017 року, а саме 8 днів.

05.05.2017 року обвинуваченому ОСОБА_8 було вручено обвинувальний акт, але відповідно до матеріалів судової справи (Т.1 ар.пр. 14) обвинувальний акт був спрямований до Красногвардійського районного суду м. Дніпро - 17.05.2017 року, а саме через 12 днів після завершення строків досудового розслідування.

Одночасно апелянт зауважує, що сторона захисту посилалася на ряд доказів, що підтверджують невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема:

1) Висновок експерта № 10.1/015 від 14.04.2020 року.

Даним доказом встановлено, що єдиною причиною початку переміщення автомобіля в некерованому стані за межі проїжджої частини дороги є необачний/несвідомий поворот рульового колеса після втручання пасажира ОСОБА_16 в органи керування транспортним засобом; що обвинувачений ОСОБА_8 мав би діяти у відповідності до Правил дорожнього руху України, однак в умовах аварійної обстановки дії водіїв не можуть оцінюватися з точки зору правил безпеки дорожнього руху, оскільки ці правила розраховані на звичайні прийоми керування транспортними засобами, а не в умовах самозахисту. Експертом було зазначено, що оцінка дій водія ОСОБА_8 під час проведення судових експертиз, а саме № 6/10.1-175 від 01.03.2017 року та № 5561/94 від 21.04.2017 року проведена лише за обставинами механізму пригод які задані на розсуд органу досудового розслідування та які не зафіксовані слідчими діями матеріалів справи. У висновку експерта № 6/10.1-175 від 01.03.2017 року не вказані відомості про обставини механізму пригод за показаннями ОСОБА_8 . В ході складання висновку експерта № 5561/94 від 21.04.2017 року, не вказано, що пасажир ОСОБА_16 втрутився в керування автомобілем.

2) Висновок науково - правової експертизи від 29.12.2021 року.

Згідно з даним доказом встановлюється, що ряд доказів, являються такими, що не відповідають умовам допустимості доказів, а саме:

- протокол огляду місця ДТП від 24.02.2017 року;

- схеми до протоколу огляду місця ДТП від 24.02.2017 року;

- висновки експертів, що ґрунтуються на протоколі огляду місця події від 24.02.2017 року та схемах до нього;

- фото-таблиця додана до протоколу огляду місця ДТП від 24.02.2017 року,

Отже, на думку обвинуваченого, вищезазначені докази та похідні від них являться неналежними та не допустимими доказами на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Суд першої інстанції не прийняв доводів даної експертизи з огляду на те, що науково - правове дослідження не є судовою експертизою, а її автори не є судовими експертами. В той ж час, сторона захисту наголошує на тому, що у даному доказі вказано яких саме порушень кримінально - процесуального законодавства було допущено під час здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. Однак, навіть, якщо припускати, що така експертиза не являється доказами, то суд мав би самостійно встановити чи існують порушення норм процесуального права з огляду на те, що такий документ, може викликати певні сумніви у стороннього спостерігача.

3) Висновок за результатами проведення психологічного експертного дослідження із застосуванням комп`ютерного поліграфа від 17.12.2021 року., в результаті якого було встановлено, що відомості, викладені ОСОБА_8 відповідають змісту ідеальних слідів в його пам`яті та свідчить про щирість відповідей досліджуваного, а правдивість його відповідей становить 88 % і 76, 2%.

На думку апелянта, цим доказом встановлюється, наскільки правдиво ОСОБА_8 надавав показання, однак суд надав зовсім іншу оцінку показанням ОСОБА_8 .

Щодо цивільного позову зазначає, що потерпілою та її представником не було вказано у своїй позовній заяві, чому саме такі суми необхідно стягнути з ОСОБА_39 на користь останньої, не було надано жодного належного обґрунтування.

Так, у позовній заяві зазначено суми на витрати на лікування ОСОБА_40 та майбутні витрати на лікування останнього в санаторії, однак не зазначено, яким чином дані витрати стосуються даного кримінального провадження у якому ОСОБА_8 перебуває на лаві підсудних.

Також на думку захисту, потерпілою та її представником не надано доказів та міркувань щодо суми зазначеної моральної шкоди.

Крім того обвинувачений звертає увагу, що ним для потерпілої ОСОБА_14 було передано 50 000 грн. в якості матеріальної допомоги з власної ініціативи, що підтверджується відповідними документами, які містяться в матеріалах справи.

З врахування наведеного, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року - скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК та виправдати на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Також апелянт просить призначити у кримінальній справі повторну судову транспортно-трасологічну, автотехнічну експертизу механізму ДТП, для вирішення експерта поставити наступні запитання:

1) Як повинен був діяти у даній дорожній обстановці водій автомобіля Мазда-6 ОСОБА_8 .?

2) Чи відповідали дії водія автомобіля Мазда-6 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 вимогам Правил дорожнього руху України, якщо ні, то чи знаходяться його дії в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди?

3) Чи мав в обстановці, що склалася, водій автомобіля Мазда-6 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді?

Проведення повторної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи механізму ДТП доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6).

Призначити у кримінальній справі технічну експертизу документа, а саме експертизу давності Постанови про визначення (зміну) групи прокурорів (процесуальних керівників) у кримінальному провадженні від 24.02.2017 року та поставити на розгляд експерту наступні запитання:

1) Чи відповідає давність виконання документа, вказаній на ньому даті (24.02.2017року)?

2) Чи є ознаки пізнішого внесення поправок (дописок) в документ?

3) Чи можливо, що текст та підпис у документі виконано друкарськими речовинами, виробленими у 2017 році?

4) Чи можливо, що текст та підпис у документі виконано друкарськими речовинами, виробленими в недавній час, а саме у 2020-2021 роках?

5) Чи міг документ бути створений пізніше 2017 року?

6) Чи має документ ознаки зістарювання, для навмисного надання схожості документа 2017 року?

7) Чи присутні на підписі сліди підробки (зупинення підпису, підтримування, копіювання тощо)?

8) Чи виконаний рукописний підпис документа одночасно зі створенням документа чи набагато пізніше? Якщо так, то яка різниця в часі між виготовленням друкованого тексту та рукописним підписом документа?

9) Чи виконаний рукописний надпис дати («24».02») документа одночасно зі створенням документа чи набагато пізніше? Якщо так, то яка різниця в часі між виготовленням друкованого тексту та рукописним надписом дати («24».02») документа?

Проведення технічної експертизи давності Постанови про визначення (зміну) групи прокурорів (процесуальних керівників) у кримінальному провадженні від 24.02.2017 року доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, м.Київ, вул.Смоленська, 6).

Для дослідження експертам надати оригінал Постанови про визначення (зміну) групи прокурорів (процесуальних керівників) у кримінальному провадженні від 24.02.2017 року (у кримінальному провадженні №0000502 від 24.02.2017року).

Вимоги та доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 аналогічні вимогам та доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правову кваліфікацію злочину та доведеність вини ОСОБА_8 , вважає вирок суду таким, що не відповідає вимогам КК через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в наслідок м`якості.

В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції визначив як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 - добровільна матеріальна допомога сім`ї загиблого. Однак, той факт, що обвинувачений добровільно надав грошові кошти потерпілим, не є обставиною, яка значно зменшує провину обвинуваченого, враховуючи, що останній свою провину не визнав та вчинив ДТП в стані алкогольного сп`яніння.

Також прокурор вважає, що судом не було враховано тяжкість наслідків скоєного злочину, а саме спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до його смерті; не оцінив характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК, віднесено до категорії тяжких і який має підвищену суспільну небезпеку, так як фактично посягає на життя людей.

Враховуючи викладене прокурор просить скасувати вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року, ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років, із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_14 порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання та вирішенні питання про скасування арешту майна.

В обґрунтування посилається на те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суттєво менше, ніж за вироком суду від 31.07.2018 року, суд першої інстанції не обґрунтовував та не мотивував своє рішення. При цьому вищезазначений вирок, винесений попереднім складом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, судом апеляційної інстанції скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції виключно на тій підставі, що відсутні деякі записи та журнали судових засідань. На думку потерпілої, це жодним чином не вказує на те, що строк призначеного покарання за оскаржуваним вироком суду має бути суттєво меншим, ніж за вироком суду від 31.07.2018 року щодо ОСОБА_8 .

Обґрунтовуючи оскаржуваний вирок, суд безпідставно послався на те, що при новому розгляді не встановлено обставин, що обтяжують покарання та встановлено обставину, що пом`якшує покарання. Однак зазначена судом обставина, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 - добровільна матеріальна допомога сім`ї загиблого, не передбачена ст. 66 КК.

Потерпіла ОСОБА_14 вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував обставину, що, згідно п.13 ч.1 ст.67 КК України, є такою, що обтяжує покарання - перебування обвинуваченого під час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку про недопустимість доказу - висновку експерта № 2452 від 09.03.2017 - згідно з яким при дослідженні доставленої крові від ОСОБА_8 , виявлений етиловий спирт у концентрації 1,71%, дана кількість етилового алкоголю у крові відноситься до середнього ступеня алкогольного сп`яніння (т.1, а.с.220-222).

Суд послався на те, що вилучення зразків крові ОСОБА_8 працівниками поліції було здійснено, але точний час вилучення зразка вказати неможливо у зв`язку з тим, що час збереження документів, де фіксують дану процедуру, вийшов (т.10, а.с.26) та дійшов висновку, що відібрання біологічних зразків, а саме крові ОСОБА_8 відбулося з порушенням закону, оскільки в ході досудового розслідування слідчий, отримавши дозвіл слідчого судді на тимчасовий доступ до речей і документів, а саме на вилучення зразків крові ОСОБА_8 у відділенні політравми КЗ «Дніпропетровська клінічна лікарня № 16» ДОР», фактично вилучив біологічний матеріал, флакон із речовиною бурого кольору в приміщенні КЗ «ДНД» ДОР, тобто у медичній установі, у якій дозволу на вилучення речей і документів надано не було.

Але, на думку потерпілої, суд в оскаржуваному вироку у даній його частині сам себе заперечує, адже посилається на досліджений ним доказ - ухвалу слідчого судді Бабушкінського райсуду м. Дніпропетровська ОСОБА_41 від 27.02.2017 року, відповідно до якої старшому слідчому відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНГІ в Дніпропетровській області ОСОБА_18 надано тимчасовий доступ та можливість вилучення крові ОСОБА_8 , під час госпіталізації останнього до відділення політравми КЗ «Дніпропетровська клінічна лікарня № 16» ДОР» (т.10, а.с.22). Тобто, конкретне місце відібрання біологічного матеріалу вищезазначеною ухвалою слідчого судді не визначалося, а визначався лише часовий проміжок для цього, а саме «під час госпіталізації останнього до відділення політравми КЗ «Дніпропетровська клінічна лікарня № 16» ДОР». А тому жодних порушень у цій частині під час досудового розслідування допущено не було.

Крім того зазначає, що як зазначено у вироку, винесеному 31 липня 2018 року іншим складом суду, скасованому судом апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні не оспорював факт перебування його у стані алкогольного сп`яніння в момент дорожньо-транспортної пригоди. Більше того, стороною захисту ця обставина жодним чином не оскаржувалася і не спростовувалася.

Більше того, судом не враховано ту обставину, що обвинувачений місце дорожньо - транспортної пригоди залишив, порушивши таким чином ще й вимоги ст. 122-4 КУпАП, і ця обставина має впливати на ступінь тяжкості покарання обвинуваченого, який прихопивши з собою два мобільні телефони, аж доки не був затриманий співробітниками патрульної поліції.

Також вказує, що вироком суду безпідставно скасовано арештна автомобіль «МАЗДА», який належить громадянину ОСОБА_8 , повернувши майно власнику. При цьому судом порушено положення ч.4 ст.174 КПК, згідно якої суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Однак жодного з цього переліку підстав для скасування арешту майна обвинуваченого не виникало.

Отже, потерпіла просить вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 змінити та призначити йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Бабушщкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2017 року на майно, а саме автомобіль "Мазда" р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 - продовжити.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Представник потерпілої ОСОБА_14 - адвокат ОСОБА_11 в свої апеляційній скарзі порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання через його невідповідність тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що судом було безпідставно застосовано ст. 66 КК та визнано обставиною, що пом`якшує покарання - добровільне надання матеріальної допомоги, оскільки ця допомога була надіслала засобами поштового зв`язку та незрозуміло з якою ціллю. Крім того, сума яка була надіслала у розмірі 50 000 грн. не перекриває завдану шкоду.

На думку представника потерпілої, необхідно було застосувати ст. 67 КК, оскільки показами ОСОБА_42 та ОСОБА_43 підтверджувався факт того, що обвинувачений ОСОБА_8 під час настання дорожньо-транспортної пригоди перебував в алкогольному сп`янінні. Також, це було підтверджено висновком експерта № 2452 від 09 березня 2017 року.

Але суд необгрунтовано дійшов висновку про недопустимість зазначеного доказу спираючись на те, що обвинувачений ОСОБА_8 від надання для дослідження зразків крові категорично відмовився, а ухвали слідчого судді про відбирання зразків крові не було і таким чином, відбирання крові відбулось з порушення ст. 245 КПК України.

Проте, з даною позицією погодитись неможливо, у зв`язку з тим, що є ухвала слідчого судді Бабушкінського райсуду м. Дніпропетровська ОСОБА_44 від 27.02.2017 року, відповідно до якої старшому слідчому відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_18 надано тимчасовий доступ та можливість вилучення крові ОСОБА_8 під час госпіталізації останнього до відділення політравми КЗ «Дніпропетровська клінічна лікарня № 16» ДОР» (т.10, а.с.22); та протокол тимчасового доступу до речей і документів від 03.03.2017 року, згідно з яким, слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області в приміщенні КЗ «ДНД» ДОР, за адресою: м. Дніпро, вул. Новосільна, 2, у присутності завідуючої, за участю понятих, на підставі ухвали слідчого судді, вилучено флакон із речовиною бурого кольору - № 145; 1729 (т.10, а.с.29).

Тобто, працівники поліції, а саме старший слідчий відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_18 , мав доступ на вилучення крові ОСОБА_8 . Таким чином, процедура, згідно зі ст. 245 КПК, порушена не була.

Факт відмови ОСОБА_8 від надання для дослідження зразків крові не підтверджується, окрім його допиту в судовому засіданні. Отже, відмова у наданні для дослідження зразків крові ОСОБА_8 в КП «Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради від 05.06.2020 року за № 1118 - не підтверджена.

Апелянт звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 втік з місця пригоди, і був затриманий поліцейськими на значній відстані від місця пригоди. При цьому ОСОБА_8 ,залишив свого пасажира ОСОБА_16 без допомоги та жодним чином не намагався надати йому будь-яку допомогу для врятування його життя. Доказів на підтвердження перебування обвинуваченого у шоковому стані, як про це зазначив суд першої інстанції, не надано.

Крім того зазначає, що за словами потерпілої обвинувачений ОСОБА_8 не приносив їй в ході досудового розслідування чи судового розгляду жодних вибачень. У судовому засіданні вказав, що свою вину в інкримінованому злочині не визнає, під час допиту намагався перекласти вину на потерпілого ОСОБА_16 проте жодного підтвердження словам обвинуваченого немає.

Згідно допиту ОСОБА_42 у лікарні обвинуваченому ОСОБА_8 надали медичну допомогу, провели первинний огляд, зробили томограму, зашивали рану. Він відмовлявся від аналізу крові та сварився з лікарем. Обвинувачений ОСОБА_8 не покидав приміщення лікарні, знаходився у коридорі весь час, спілкувався по телефону. ОСОБА_8 не міг адекватно відповідати на питання, з порожнини рота у нього було чутно запах алкоголю.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_45 показала суду, що 24 лютого їй подзвонив обвинувачений ОСОБА_8 , та вона дізналась про подію, що сталася. Приїхавши до лікарні, вона побачила обвинуваченого, який був у неадекватному стані, він уривчасто, але конкретно пояснив, що у них була зустріч, вони вживали алкоголь.

Тобто, ОСОБА_8 весь час намагався змінювати свої показання з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Крім того, під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що перед ДТП швидкість руху автомобіля була приблизно 50-60 км/год.

Проте, допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_46 спростував дану неправдиву інформацію та зазначив суду, що даний ним висновок № 1076/1077-17 підтримує в повному обсязі. Відповідно до даного висновку експертизи швидкість автомобіля була встановлена близько 77-93 км/год. Що жодним чином не узгоджується з показами обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 від надання для дослідження зразків крові категорично відмовився, що, на думку апелянта, є фактом, який свідчить про те, що в його крові був алкоголь.

Враховуючи викладене, представник потерпілої просить вирок змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК у вигляді позбавлення волі строк на 6 (шість) років 5 (місяців) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпілі ОСОБА_47 та ОСОБА_14 до суду апеляційної інстанції не з`явились, подали заяви, в яких просили розглянуті апеляційні скарги без їх участі (т. 17 арк.пр. 61,62), а тому їх неявка, відповідно до приписів ст. 405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення:

- захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданих ними апеляційних скарг, які наполягали на їх повному задоволенні та просили вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК та виправдати його на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК. У свою чергу апеляційні скарги прокурора, потерпілої та її представника - просили залишити без задоволення;

- прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, щодо задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника - заперечував, апеляційні скарги потерпілої та її представника підтримав частково, щодо необхідності збільшення строку покарання обвинуваченому до 6 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортним засобами на строк 3 роки ;

- представника потерпілої ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_48 , який підтримав вимоги апеляційних скарг потерпілої сторони та частково апеляційну скаргу прокурора, просив збільшити обвинуваченому ОСОБА_8 строк покарання до 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортним засобами на строк 3 роки; проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника заперечував,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій, а також вид та мір призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні місцевого суду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК не визнав та пояснив, що 23.02.2017 року приблизно о 23.50 годин, він разом з бізнес - партнером ОСОБА_16 , вийшовши з кафе, яке розташоване внизу пр. Кірова (на теперішній час - пр.Поля), сіли в автомобіль «Мазда 6», який належить обвинуваченому, та поїхали до пункту обміну валют. Під`їхавши до пункту обміну валют, який розташований на перехресті пр. Пушкіна та вул.Сєрова, побачили, що пункт не працює та вирішили їхати в сторону залізничного вокзалу. На дорозі була ожеледиця. Іхали зі швидкістю 45-50 км/год, спрацьовувало ABS. ОСОБА_8 розвернув автомобіль біля будівлі суду та повіз ОСОБА_16 до перехрестя пр. Пушкіна - вул. Шмідта. Під`їжджаючи до перехрестя пр. Пушкіна - вул. Філософської, ОСОБА_16 сперся на підлокітник, запитав, куди вони їдуть. ОСОБА_8 сказав, що вони їдуть додому. ОСОБА_16 заперечував та смикнув обвинуваченого за праву руку своєю правою рукою, тягнув зверху вниз. ОСОБА_8 весь час тримав руки на кермі, сфокусувався на усуненні перешкоди у вигляді втручання у керування автомобілем. ОСОБА_8 намагався зупинити автомобіль, натиснувши на гальма, але не встиг - під час боротьби за кермо вони потрапили у ДТП. Перед ДТП швидкість руху автомобіля була приблизно 50-60 км/год. До моменту ДТП пасажир у керування автомобілем не втручався. Після ДТП ОСОБА_8 втратив свідомість та прийшов до тями у лікарні на операційному столі. Мати загиблого ОСОБА_49 від фінансової допомоги обвинуваченого відмовилась, дружині загиблого, в якості допомоги родині, він передав 50000 грн. Також обвинувачений пояснив, що йому не відомо, чи відбирали у нього зразки крові, чи ні. Від надання зразків крові він відмовився. Допускає, що зразки крові у нього могли бути відібрані під час проведення операції, на що згоду він не давав. На підставі ст. 63 Конституції України відмовився відповідати на питання про керування ним транспортним засобом у стані сп`яніння та вживання перед подією ДТП алкоголю.

Свідок ОСОБА_50 суду першої інстанції пояснив, що у лютому 2017 року він знаходився на патрулюванні з напарником ОСОБА_70 по АДРЕСА_4 . В радіоефірі надійшло повідомлення про ДТП, яка сталася в районі пр. Пушкіна, приблизно 00:00, та водій зник з місця ДТП. Неподалік від лікеро-горілчаного заводу вони побачили людину з відкритою черепно-мозкової травмою, та припустили, що ця особа є учасником ДТП. ОСОБА_8 був весь в крові, можливо без верхнього одягу. Свідок з напарником та ОСОБА_8 поїхали до лікарні швидкої допомоги, яка знаходиться по вул. Свєрдлова, де останньому надали медичну допомогу, зробили томограму, зашивали рану. Від здачі аналізу крові обвинувачений відмовився та сварився з лікарем. ОСОБА_8 не покидав приміщення лікарні, знаходився у коридорі весь час, спілкувався по телефону. ОСОБА_8 не міг адекватно відповідати на питання, з порожнини рота у нього відчувався запах алкоголю. Перебуваючи в лікарні, вони вже знали, що ОСОБА_8 був учасником ДТП. Потім вони з ОСОБА_8 поїхали до лікарні № 16, де його поклали на стаціонарне лікування. В лікарні ОСОБА_8 був з дружиною. До лікарні № 16 ОСОБА_8 відвезли на автомобілі швидкої допомоги. Їх екіпаж супроводжував карету швидкої допомоги. Після цього вони з екіпажем поїхали на місце ДТП, що приблизно у 300-400 м від лікеро-горілчаного заводу. Після приїзду екіпажу на місце ДТП, приїхала карета швидкої допомоги, на місці знаходились інші екіпажі. На місці ДТП був автомобіль, який мав сильні пошкодження, на пасажирському сидінні була людина без ознак життя. Свідок вказав, що точно пам`ятає, що померлий був на пасажирському сидінні та був пристебнутий паском безпеки. Травми тієї людини були несумісні з життям. Хто привіз ОСОБА_8 на місце ДТП - йому невідомо, коли вони приїхали, біля ОСОБА_8 був екіпаж ОСОБА_51 та ОСОБА_52 . Спочатку обвинувачений казав, що він не був за кермом автомобіля, потім казав протилежне. Поведінка ОСОБА_8 була неадекватною, він постійно плутався у показах. Свідок чув, як знаходячись у лікарні, ОСОБА_8 телефонував комусь, просив поїхати на місце ДТП, подивитися, що там. Почувши у лікарні, що пасажир автомобіля загинув, обвинувачений взявся за голову. ОСОБА_8 усвідомив, що сталося ДТП приблизно о 02:00 годи6ні, втекти не намагався, документи надавав.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_47 пояснила, що з ОСОБА_8 знайома не була. 23.02.2017 року їй зателефонував син - ОСОБА_16 і сказав, що він з другом у кафе, додому будуть їхати на таксі. Наступного дня, близько 11:00 годин їй подзвонила невістка і повідомила, що син загинув. Безпосереднім свідком ДТП вона не була. Претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має, позовну заяву не подавала. Просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Потерпіла ОСОБА_14 під час допиту у суді першої інстанції вказала, що обвинувачений був помічником її чоловіка - ОСОБА_16 , бачила ОСОБА_8 декілька разів. У той день чоловік поїхав до офісу, о 12:00 годин повернувся, а потім знов поїхав. О 15:30 годин чоловік зателефонував та повідомив, що буде пізніше. О 23:45 годин вона подзвонила чоловікові, він сказав, що знаходиться у кафе з приятелями, вони викликають таксі. Після цього, в`язку з чоловіком не було. Наступного дня приблизно з 08:00 годин свідок почала всім телефонувати, розшукувати чоловіка. О 10:00 годині дізналася, що сталася ДТП. Свідком ДТП вона не була, оскільки в той час знаходилася вдома. Зазначила, що її чоловік сам був водієм, возив інших людей та уважно ставився до пасажирів, завжди коректно ставився до інших водіїв. Ні в якому стані її чоловік не заважав би водію у керуванні. Цивільний позов підтримала в повному обсязі, просила призначити обвинуваченому максимальне покарання, яке передбачено законом. Отримані від обвинуваченого 50000 грн розцінює як допомогу, а не часткове відшкодування шкоди.

Свідок ОСОБА_53 суду пояснив, що ОСОБА_8 - його знайомий, якого він може охарактеризувати як чесну та порядну людину. У 2017 році, більш точно дату не пам`ятає, він прокинувся близько 07:00 годин, йому зателефонував ОСОБА_8 та повідомив, що потрапив в аварію зі своїм партнером. Приїхавши в лікарню, ОСОБА_53 побачив обвинуваченого, який постійно перебував у супроводі працівників поліції, стан ОСОБА_8 був дуже поганий, марлева пов`язка на голові була в крові, він був у шоковому стані, запаху алкоголю з порожнини рота ОСОБА_8 не відчував. Зазначив, що ніколи, після того як ОСОБА_8 вживав алкоголь, він не сідав за кермо автомобіля, а телефонував йому, щоб він приїхав та забрав автомобіль.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_45 вказала, що 24 лютого їй подзвонив ОСОБА_8 і повідомив про ДТП. Приїхавши до лікарні, вона побачила обвинуваченого у неадекватному стані, він уривчасто, але конкретно пояснив, що у них була зустріч, вони вживали алкоголь, ОСОБА_8 хотів відвезти ОСОБА_16 додому, але той не хотів. Поїхали обмінювати валюту, після того, як ОСОБА_8 сказав пасажиру, що везе його додому, останній смикнув ОСОБА_54 за руку, після чого вони врізались у перешкоду. ОСОБА_8 може охарактеризувати з позитивної сторони.

Свідок ОСОБА_55 суду пояснила, що знайома з потерпілою та обвинуваченим, у тісних стосунках з жодним з них не перебуває. Після пред`явлення свідку переписки в соціальній мережі Facebook, повідомила, що дійсно у зазначені дату та час вона переписувалася з ОСОБА_8 щодо подій ДТП. ОСОБА_8 після ДТП у переписці писав, що їх підрізала машина, про те, що він вживав алкоголь - не писав. Після ДТП з ОСОБА_8 вона не зустрічалась, крім тієї переписки в месенджері з обвинуваченим не спілкувалась. Після того, як свідок була присутня у судових засіданнях, ОСОБА_8 заблокував прийняття викликів від неї, писав погані повідомлення.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_46 суду першої інстанції пояснив, що складений ним висновок № 1076/1077-17 від 29.03.2017 року за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи підтримує в повному обсязі та зазначив, що відповідно до висновків експертизи, швидкість автомобіля була встановлена близько 77-93 км/год. Транспортний засіб був оглянутий ним на штрафмайданчику, всі пошкодження транспортного засобу, які були встановлені при огляді автомобіля, були зазначені у висновку експерта.

Крім наведених показів допитаних у судовому засіданні свідків, експерта та потерпілих, в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, суд першої інстанції послався на письмові докази, наявні в матеріалах провадження, зокрема на:

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.02.2017 року, схемою до нього та фототаблицею, згідно якого було оглянуто ділянку автодороги по пр. Пушкіна у м. Дніпро в напрямку вул.Філософська - вул.Шмідта у темну пору доби. Дорожнє покриття - асфальтобетон, ожеледь. На вказаній ділянці розташовано автомобіль «Мазда 6», номерний знак НОМЕР_1 . Найбільша концентрація пошкоджень у вигляді деформації кузова у задній правій частині, деформовані всі двері автомобіля, більше - передня пасажирська та задня права, розбито скло. В салоні автомобіля виявлено сліди крові. У задній правій частині транспортного засобу виявлені пошкодження, характерні для контактування з бетонним стовпом електроопори. До проїзної частини примикають праворуч: бордюрний камінь висотою 0,2 м, тротуар, е/о; ліворуч: бордюрний камінь висотою 0,2 м, трамвайні рейки, е/о. Під час огляду виявлені подряпини на електроопорі № 129. В салоні автомобіля виявлено труп ОСОБА_16 . З місця огляду вилучено автомобіль «Мазда 6, номерний знак НОМЕР_1 , до території ПП «Автоклуб» (т.1, ар.пр.167-172, 189,190-193);

- протокол огляду транспортного засобу від 28.02.2017 року, згідно якого на підставі ухвали слідчого судді, у присутності понятих, за участю спеціаліста, проведено огляд автомобіля «Мазда 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , розташованого на території ПП «Автоклуб», за адресою: АДРЕСА_5 . На момент огляду автомобіль має механічні пошкодження всіх його деталей, характерні для тих, які отримані в результаті ДТП. В ході проведення огляду на рульовому колесі автомобіля, а також на внутрішній частині дверей водія, виявлено плями речовини бурого кольору, схожої на кров. Зразки речовини відібрано за допомогою ватних тампонів. Ватні тампони із зразками даних плям поміщені до двох паперових пакетів, які в подальшому опечатані та скріплені підписами понятих та учасників слідчих дій (т.1, ар.пр.165);

- протокол додаткового огляду від 07.03.2017 року зі схемою та фототаблицею до нього, відповідно до якого за участю експерта та двох понятих здійснено огляд частини проїжджої дороги АДРЕСА_3 , а також лівого узбіччя по пр. Пушкіна за напрямком руху з боку вул. Філософської у напрямку вул. Шмідта. Під час додаткового огляду встановлено, що на лівому узбіччі розташовано: бордюрний камінь висотою - 0,2 м; бетонні плити з трамвайними коліями на них, загальною шириною - 5,6 м; бордюр ний камінь між бетонними плитами та трав`яним покривом, висотою 0,10 м. Далі за бордюрним каменем наявний ґрунт з трав`яним покривом. Також було встановлено, що в районі електроопори, на трав`яному покриві, паралельно проїзної частини встановлена чавунна огорожа, яка розділена на секції по 1,2 м, з опорами діаметром 0,15 м. У місці огляду встановлено, що дана огорожа демонтована під зусиллям механічного впливу та має пошкодження протягом 7,0 м (огорожа відсутня) (т.1, ар.пр.237-242);

- протокол слідчого експерименту від 10.03.2017 року за участю ОСОБА_8 , який повідомив, що рухався по пр. Пушкіна, з боку вул. Філософської у напрямку вул. Шмідта, на автомобілі «Мазда-6», на пасажирському місці сидів його знайомий ОСОБА_16 , який під час руху втрутився в керування, після чого стався виїзд за межі проїзної частини та зіткнення з електроопорою. Далі, за допомогою автомобільного статиста та автомобіля, схожого та той, в якому рухався ОСОБА_8 , окрім відсутності підлокотника, до салону був запрошений ОСОБА_8 , а на пасажирське місце - статист. Після цього ОСОБА_8 показав, що пасажир під час руху вхопив його за тильну частину променево-зап`ясного суглоба. Після того, як статист виконав такий же хват, ОСОБА_8 було запропоновано вказати наскільки та в який бік він відвернув кермо, на що останній зазначив, що цього вказати не може. Далі на місце водія сів понятий та взявся за кермо так, як показував ОСОБА_8 . Далі статист своєю правою рукою взявся за праву руку понятого та йому було запропоновано максимально вивернути кермо вліво. Після максимального вивертання керма понятим було встановлено, що кут повороту такий, який відповідає дузі 9 см, при діаметрі керма 37,5 см. Далі понятий не зміг повернути кермо, оскільки його тримав статист-пасажир. При замірах у автомобіля працював двигун. Після цього на проїжджій частині за допомогою крейди був відмічений початок сліду юзу, який розташовувався на відстані 9,9 м до електроопори № 131. Далі ОСОБА_8 було запропоновано вказати, як розташовувався автомобіль під його керуванням на проїжджій частині в момент, коли пасажир схопив його за руку, яка тримала кермо. ОСОБА_8 вказав, що рухався на швидкості 55-60 км/год та в момент втручання в керування вони проїхали перехрестя з вул. Філософською, як саме розташовувався на проїжджій частині автомобіль, вказати не зміг.

Після цього ОСОБА_8 було запропоновано вказати час, який пройшов з моменту, коли пасажир вхопив його за праву руку, до моменту початку заносу, на що ОСОБА_8 відмовився вказувати даний час та вказав, що все це відбулося за якусь мить, заміряти даний час він не може. Далі була виміряна відстань від правого краю вул. Філософської на розділовій смузі до початку сліду юзу, яка становила 59,8 м. Вказав, що коли вони проїхали вул. Філософську, пасажир ОСОБА_16 запитав, куди вони їдуть, а ОСОБА_8 відповів, що везе його додому, після чого той втрутився в керування автомобілем, схопивши правою рукою за праву руку ОСОБА_8 , після чого відбулася різка боротьба за кермо та зіткнення з електроопорою, автомобіль втратив керування (т.1, ар.пр.212-213);

- висновок експерта №94 від 21.04.2017 року згідно якого комісією експертів встановлені тілесні ушкодження у ОСОБА_16 : забійно-рвана проникаюча рана лівої бокової поверхні тулуба, передній край якої розташований на рівні пупка, задній край на рівні10-12-го ребер, розриви поперекових м`язів ліворуч, уламкові переломи10,11,12-го ребер по задній поверхні, крововилив в капсулу лівої нирки з розривами зовнішньої поверхні лівої нирки, поверхневі розриви печінки,крововилив у корінь брижі ліворуч, крововилив у ліву плевральну порожнину;закритий уламковий перелом лівої плечової кістки з крововиливом в м`які тканини по зовнішній поверхні, крововиливи в м`яких тканинах зовнішньої поверхні правого стегна; забійна рана правої вушної раковини з розчавленням верхньої частини вушної раковини від рани, два лінійних садна правої скроневої ділянки, які з`єднуються між собою під прямим кутом відкритим вбік носа, забійні рани у мочки правої вушної раковини, у зовнішнього кута правої брови, два садна на правій щоці, синець у правого слухового проходу, довжинником розташованим вертикально, садно лобної ділянки на 5 см вище від лівої брови, осадження кінчику носа, два садна по передньо-внутрішній поверхні нижньої третини правого стегна та правого колінного суглобу смугастої форми, направлені зверху вниз справа наліво, округлі синці на тильній поверхні правої кисті в області 2-го та 3-го п`ястно-фалангових суглобів, в центрі яких є садна.

Проникаюче поранення лівої бокової поверхні тулубу з ушкодженням поперекових м`язів, 10, 11, 12 ребер, лівої нирки та печінки, лівосторонній гемоторакс малого об`єму, крововилив брижі кишковика ліворуч, закритий перелом лівої плечової кістки спричинені від дії тупого твердого предмету з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, що діяв в напрямку ззаду наперед, справа наліво та під кутом декілька знизу догори, ближче до горизонтальної площини анатомічного положення тіла, яким міг бути металевий (чавунний) фрагмент конструкції паркану.

Комплекс тілесних ушкоджень в області голови та обличчя, більш праворуч, садна передньої поверхні правого колінного суглобу, передньо-внутрішньої поверхні правого стегна, синці тильної поверхні правої кистіспричинені від дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля і переднє вітрове скло.

Враховуючи встановлений комплекс тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 , їх характер, орієнтованість по відношенню до анатомічного розташування тіла під час сидіння, комісія експертів приходить до висновку, що всі тілесні ушкодження у ОСОБА_16 характерні для його розташування у салоні легкового автомобіля, на передньому пасажирському сидінні, в положенні, відповідному анатомічному розташуванню тiла під час сидіння.

Встановлений комплекс тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 утворився внаслідок пофазової взаємодії як з елементами салону автомобіля, так і внаслідок дії фрагменту металевої конструкції паркану, який проникав у салон автомобіля в напрямку ззаду наперед та під кутом декілька знизу догори.

Враховуючи практично одночасний механізм виникнення пошкоджень на автомобілі «Мазда-6» від контактування з опорою ЛЕП № 129 та металевою конструкцією паркана, під час даного механізму тіло ОСОБА_16 переміщувалося спереду назад та зліва направо, внаслідок чого виникли ушкодження у вигляді забитої рани правої вушної раковини з розчавленням верхнього полюсу внаслідок контакту з середньою правою стійкою.

Після даного контакту виникало обертання автомобіля «Мазда-6» по ходу руху стрілки годинника, в цій момент, зруйнований фрагмент металевого паркану занурився в салон автомобіля, пробивши праві задні двері та спинку сидіння пасажира, та спричинив проникаюче поранення лівої бокової поверхні тулубу. Після цього автомобіль продовжував обертатися по ходу руху годинникової стрілки до кінцевого положення, в даний момент тіло ОСОБА_49 обмежене металевим фрагментом паркана, рухалося в напрямку ззаду наперед і зліва направо, що призвело до виникнення ушкоджень в області голови та обличчя, більш праворуч, при контакті з переднім вітровим склом та передньою правою стійкою. Після цього тіло ОСОБА_49 було викинуто з салону автомобіля, пошкодивши верхню частину правої передньої двері. Комплекс встановлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 виник за умов комбінованого контактування автомобіля «Мазда-6» з нерухомими об`єктами (з залізобетонною конструкцією ЛЕП №129, металевим парканом та фрагментом металевого паркану). Характерні тілесні ушкодження у ОСОБА_16 , які б дозволили свідчити про втручання в керування автомобілем «Мазда-6», як вказує водій ОСОБА_8 , або відсутності втручання в керування автомобілем «Мазда-6», відсутні. Відсутність характерних ушкоджень у ОСОБА_16 , відсутність тілесних ушкоджень в області правої кисті, правого передпліччя у ОСОБА_8 позбавляє комісію експертів вирішити питання про можливе втручання ОСОБА_16 в керування автомобіля (т.1, ар.пр.140 - 157);

- висновок експерта № 395 від 01.03.2017 року, відповідно до якого при експертизі трупа ОСОБА_16 виявлено наступні пошкодження: відкрита травма черева з раною на черевній стінці ліворуч, яка проникає у поза черевну клітковину ліворуч, де є розриви лівого куполу діафрагми і поперекових м`язів, переломи ребер, поверхневі розриви нирки, а також розриви печінки. Закрита внутрішньочеревна травма з забитими ранами, синцем та саднами на голові, крововиливами у покрови голови та під м`яку м`язову оболонку. Закритий перелом лівого плеча з крововиливом у м`які тканини. Синці та садна на правій кисті, садна на правій нижній кінцівці, крововиливи у м`які тканини правого стегна.

Всі виявлені тілесні ушкодження виникли незадовго до настання смерті, в сукупності мають ознаки тяжких тілесних пошкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Ці пошкодження могли виникнути в умовах ДТП від дії тупих твердих предметів. Враховуючи переважання ударних пошкоджень на правій боковій поверхні тіла та кінцівок, ймовірно, під час первинного контакту потерпілий знаходився на місці пасажира праворуч. Відкрита травма черева скоріше за все виникла внаслідок проникання тупого твердого предмету подовженої форми у ліву половину черева.

При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_16 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,47‰, що стосовно живих осіб могло відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеня.

Смерть ОСОБА_16 настала від сумісної тупої травми тіла з відкритою травмою черева, закритою внутрішньо-черевною травмою, переломами плеча, ребер, яка ускладнилася розвитком шоку. Враховуючи ступінь розвитку трупних явищ на час розтину трупа, ймовірно, що його смерть настала за 10-13 годин до проведення розтину (т.1, ар.пр.160-163);

- лікарське свідоцтво про смерть за № 395 від 25.02.2017 року, згідно якого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , смерть настала внаслідок нещасного випадку. Стани, що призвели до смерті: шок; інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла; особа, що знаходилась у легковому автомобілі потерпіла внаслідок зіткнення з фіксованим або стаціонарним об`єктами (т.1, ар.пр.164);

- висновок комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи №5561/94 від 21.04.2017 року з фототаблицею, де зазначено, що проникаюче поранення лівої бокової поверхні тулубу з ушкодженням поперекових м`язів, 10,11,12 ребер, лівої нирки та печінки, лівосторонній гемоторакс малого об`єму, крововилив брижі кишковика ліворуч, закритий перелом лівої плечової кістки спричинені від дії тупого твердого предмету з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, що діяв в напрямку ззаду наперед, справа наліво та під кутом декілька знизу догори, ближче до горизонтальної площини анатомічного положення тіла, яким міг бути металевий (чавунний) фрагмент конструкції паркану. Комплекс тілесних ушкоджень в області голови та обличчя, більш праворуч, садна передньої поверхні правого колінного суглобу, передньо-внутрішньої поверхні правого стегна, синці тильної поверхні правої кисті спричинені від дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля і переднє вітрове скло. Враховуючи встановлений комплекс тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 , їх характер, орієнтованість по відношенню до анатомічного розташування тіла під час сидіння, комісія експертів приходить до висновку, що всі тілесні ушкодження у ОСОБА_16 характерні для його розташування у салоні легкового автомобіля, на передньому пасажирському сидінні, в положенні, відповідному анатомічному розташуванню тіла під час сидіння. Встановлений комплекс тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 утворився внаслідок пофазної взаємодії, як з елементами салону автомобіля, так і внаслідок дії фрагменту металевої конструкції паркану, який проникав у салон автомобіля в напрямку ззаду наперед та під кутом декілька знизу догори.

Враховуючи практично одночасний механізм виникнення пошкоджень на автомобілі «Мазда-6» від контактування з опорою ЛЕП № 129 та металевою конструкцією паркана, під час даного механізму тіло ОСОБА_16 переміщувалося спереду назад та зліва направо, внаслідок чого виникли ушкодження у вигляді забитої рани правої ушної раковини з розчавленням верхнього полюсу внаслідок контакту з середньою правою стійкою.

Після даного контакту виникало обертання автомобіля «Мазда-6» по ходу руху стрілки годинника і в цей момент зруйнований фрагмент металевого паркану занурився в салон автомобіля пробивши праві задні двері та спинку сидіння пасажира та спричинив проникаюче поранення лівої бокової поверхні тулубу. Після цього автомобіль продовжував обертатися по ходу годинникової стрілки до кінцевого свого положення, в даний момент тіло ОСОБА_16 обмежене металевим фрагментом паркана, рухалося в напрямку ззаду наперед і зліва направо, що призвело до виникнення ушкоджень в області голови та обличчя, більш праворуч, при контакті з переднім вітровим склом та передньою правою стійкою. Після цього тіло ОСОБА_16 було викинуту з салону автомобіля, пошкодивши верхню частину правої передньої двері. Комплекс встановлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 виник за умов комбінованого контактування автомобіля «Мазда-6» з нерухомими об`єктами (з залізобетонною конструкцією ЛЕП №129, металевим парканом та фрагментом металевого паркану). Характерні тілесні ушкодження у ОСОБА_16 , які б дозволили свідчити про втручання в керування автомобілем «Мазда-6», як вказує водій ОСОБА_8 , або відсутності втручання в керування автомобілем «Мазда-6» - відсутні. Відсутність характерних ушкоджень у ОСОБА_16 , відсутність тілесних ушкоджень в області правої кисті, правого передпліччя у ОСОБА_8 позбавляє комісію експертів вирішити питання про можливе втручання ОСОБА_56 в керування автомобілем.

1-й варіант подій: водій автомобіля «Мазда-6» рухався по проїжджій частині пр. Пушкіна, під час чого не впорався з керуванням, допустив виїзд за межі дороги, де стався наїзд на нерухомі об`єкти.

В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Мазда-6» повинен був діяти у відповідності з вимогами п.12.1. та 12.4 ПДР України.

В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнення ДТП для водія автомобіля «Мазда-6» ОСОБА_8 визначалася вибором відповідних прийомів керування автомобілем, щоб постійно контролювати його рух, тобто виконанням ним вимог п. 12.1 ПДР України для чого не було перешкод технічного характеру.

В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Мазда-6» ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням аварійної ситуації та вчинення наїзду на електроопору.

Дії водія автомобіля «Мазда-6» ОСОБА_8 , який рухався зі швидкістю 77…93км/год, не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР, однак дані невідповідності з технічної точки зору, не знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

2-й варіант: згідно показань водія автомобіля ОСОБА_8 , безпосередньо перед виїздом за межі проїжджої частини, пасажир ОСОБА_16 вхопив його своєю правою рукою за тильну частину променево-зап`ясного суглоба та потягнув донизу, тим самим втрутився в керування транспортного засобу.

Технічна оцінка можливості водієм ОСОБА_8 зберігати керованість автомобілем «Мазда-6» в умовах втручання пасажира в управління автомобілем «Мазда-6» пов`язана з оцінкою суб`єктивних якостей водія ОСОБА_8 , а саме його професіоналізму, можливості діяти в стресових ситуаціях, що виходить за межі компетенції експерта-автотехніка (т.1, ар.пр.195-210);

- висновок експерта за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1076/1077-17 від 29.03.2017 року за матеріалами кримінального провадження № 0000502, згідно якого, враховуючи характер руху автомобіля «Mazda 6», державний номер НОМЕР_1 , при даній ДТП, а також отримані ним пошкодження в результаті наїзду на перешкоди, швидкість його руху, на момент початку відображення зафіксованих слідів юзу, складає не менше 77…93 км/год (т.1, ар.пр.223-235);

- висновок експерта №6/10.1-175 від 01.03.2017 року, згідно якого в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Mazda 6» ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Дії водія автомобіля «Mazda 6» ОСОБА_8 , при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Технічна можливість уникнути ДТП для водія автомобіля «Mazda 6» ОСОБА_8 визначалась виконанням ним вимог п.12.1. ПДР України, і в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, що не дозволили б йому виконати їх (т.1, ар.пр.244-245);

- висновок експерта № 1035е від 06.04.2017 року з якого вбачається, що за даними медичної документації та при огляді ОСОБА_8 27.02.2017 року, у останнього виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани у тім`яній області праворуч; 4 - х саден на тильній поверхні лівої кисті.

Виявлені тілесні ушкодження спричинені від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, частини яких з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути і виступаючі частини салону автомобіля, за умов дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, ступінь ознак їх загоєння та дані медичної документації, можливо вказати, що вони отримані незадовго до первинного надання медичної допомоги, тобто і в термін, на який вказує обстежений та слідчий у постанові.

За своїм характером виявленні тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). На підставі п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 1995 року № 6.

При огляді 27.02.2017 року у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді 4-х саден на тильній поверхні лівої кисті, будь-яких інших тілесних ушкоджень на верхніх кінцівках на момент огляду не виявлено (т.1, ар.пр.247-249);

- висновок експерта №6/10.2-170 від 12.04.2017 року, згідно якого на момент експертного огляду, рульове керування та гальмівна система автомобіля «Mazda 6» знаходиться у працездатному стані (т.2, ар.пр.1-3);

- інформацію ІНФОРМАЦІЯ_6 від 11.03.2017 року № 31/4-249-189, згідно з якою на громадянина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_6 , зареєстрований автомобіль «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 (т.1,ар.пр.188);

- відеозапис з бодікамер працівників поліції за період часу з 00:28 до 02:08 24.02.2017 року, відповідно до якого було зупинено ОСОБА_8 , який назвався, показав документи. На місце ДТП ОСОБА_8 був доставлений працівниками поліції, де в кареті швидкої допомоги йому була надана медична допомога. Після чого ОСОБА_8 в кареті швидкої допомоги був доставлений до лікарні «Швидкої допомоги», де йому надана медична допомога, проведено обстеження. Згідно даного відеозапису ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні лікарні швидкої допомоги, від надання крові на аналіз у відсутності захисника, відмовився (т.13, ар.пр.139);

- переписку у месенджері Facebook між ОСОБА_8 та ОСОБА_55 , де 24.02.2017 року ОСОБА_8 написав повідомлення про те, що: « ОСОБА_57 ( ОСОБА_16 ) загинув. На питання: «Як вони могли їхати на підпитку», відповів, що не знає, написав, що ОСОБА_57 намагався їх врятувати, але, яким способом не пам`ятає. Повідомив, що вони викликали таксі, але чомусь поїхали на машині» (т.8, а.с.96-97).

- повідомлення про підозру від 06.03.2017 року, з якого вбачається, що старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_24 вручено повідомлення про підозру ОСОБА_8 , про що останній поставив свій підпис. Повідомлення про підозру погоджено прокурором ОСОБА_12 (т.13, ар.пр.67-73);

- повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 25 квітня 2017 року, згідно з яким, старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_24 . 25.04.2017 року вручено ОСОБА_8 повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, яке погоджено прокурором ОСОБА_12 (т.13, ар.пр.78-84);

- повідомлення про завершення досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_8 та його захисникам ОСОБА_58 та ОСОБА_59 від 25.04.2027 року (т.13, ар.пр.85);

- протокол про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 27.04.2017 року, згідно з яким старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_24 підозрюваному ОСОБА_8 надано доступ до матеріалів досудового розслідування №0000502, у підшитому вигляді у 2 томах (т.13, ар.пр.114-116, 117-119, 120-122);

- витяг з ЄРДР за № 0000385 від 01.09.2021 року, згідно з яким Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_60 від 11.08.2021 року (справа 554/5822/21, провадження № 1-кс/554/9775/2021) щодо внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_8 щодо відсутності повноважень у прокурора для здійснення нагляду під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000502, через відсутність відповідної постанови, внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК (т.10, ар.пр.181);

- витяг з ЄРДР за № 0000344 від 07.08.2021 року, відповідно до якого до ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава надійшла ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 28.07.2021 року (справа 554/6163/21), якою зобов`язано уповноважену особу внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_8 , згідно якої окремими службовими особами відділу з розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області до протоколу слідчої дії, яка проводилась в межах здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000502 від 24.02.2017 року, імовірно внесені завідомо неправдиві відомості. Відомості про кримінальне правопорушення внесено Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 366 КК України (т.10, ар.пр.183-184);

- постанову заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_61 про призначення (зміну) групи прокурорів (процесуальних керівників) у кримінальному провадженні від 24.02.2017 року, які здійснюватимуть нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000502 у складі прокурорів відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області - ОСОБА_12 (старший прокурор групи), ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 (т.11, ар.пр.14-15,16);

- інші докази, зокрема письмові, в їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК за встановлених та викладених у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення. Твердження обвинуваченого та його захисника про те, що у вироку суду не зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, не відповідають дійсності.

Суд у вироку дав детальну оцінку усім наявним доказам по справі, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, та навів достатнє обґрунтування для їх прийняття. Висновки суду підтверджуються матеріалами кримінального провадження, у зв`язку з чим підстав визнати їх неправильними як і доказів недопустимими не встановлено.

Тобто, сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про достатність законних підстав для прийняття відповідного процесуального рішення про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому діяння повністю доведена.

Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Фактичні обставини справи встановлено і викладено повно у мотивувальній частині вироку, та правильно оцінено докази. Окрім того, у судовому рішенні наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, а тому доводи апеляції про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та, що органами досудового розслідування і судом допущена однобічність та неповнота дослідження обставин справи є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На переконання апеляційного суду вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК доведена поза розумним сумнівом.

Стосовно доводів сторони захисту про те, що вирок постановлено на суперечливих доказах, які не були спростовані в судових засіданнях та, що в основу вироку покладено припущення, докази, які б підтверджували вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення відсутні, а доводи на які посилалась сторона захисту, судом проігноровано, внаслідок чого ухвалено вирок, що суперечить дійсним обставинам справи та з порушенням вимог КПК, апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів провадження, винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, повністю доведена сукупністю належних та допустимих доказів у своєму взаємозв`язку.

З вироку видно, що судом дана оцінка і перевірена ствердження сторони захисту про відсутність у справі належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК.

Судом першої інстанції було перевірено та надано належної оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що причиною виникнення ДТП стали виключно дії ОСОБА_16 , який, перебуваючи на передньому пасажирському сидінні, втрутився у керування автомобілем, схопивши своєю рукою за праву руку обвинуваченого ОСОБА_8 , потягнувши зверху вниз, і під час боротьби на кермо, автомобіль потрапив у ДТП. Така версія сторони захисту не знайшла свого підтвердження ні в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи.

Як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, версія обвинуваченого спростовується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема:

- висновком експерта № 1076/1077 від 29.03.2017 року (т.1 ар.пр. 223-236), згідно якого швидкість руху автомобіля, враховуючи характер руху автомобіля та отримані ним пошкодження становить не менше 77….93 км/год;

- висновком експерта № 1035е від 06.04.2017 року (т.1 ар.пр. 247-249), відповідно до якого при огляді у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді 4-х саден на тильній поверхні лівої кисті, будь-яких інших тілесних ушкоджень на верхніх кінцівках не виявлено.

- висновком комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи № 5561/94 від 21.04.2017 року (т.1 ар.пр.195-211), згідно якого враховуючи відсутність характерних тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 , які б дозволяли свідчити про втручання в керування автомобілем Мазда-6, як вказує водій ОСОБА_8 , або відсутності вручання в керування автомобілем Мазда-6, дослідження механізму розвитку події ДТП було проведено з врахуванням двох варіантів, а саме: водій автомобіля Мазда-6 рухався по проїжджій частині пр. Пушкіна, під час чого не впорався з керуванням, допустив виїзд за межі дороги, де стався наїзд на нерухомі об`єкти; та варіант розвитку подій за показами водія ОСОБА_8 , згідно яких перед виїздом за межі проїжджої частини його пасажир ОСОБА_16 вхопив ОСОБА_8 своєю правою рукою за тильну частину променево-зап`ястного суглоба та потягнув донизу, тим самим втрутився в керування транспортного засобу.

За висновками проведеного дослідження, за варіантом № 1, технічна можливість уникнення ДТП визначалася для водія ОСОБА_8 вибором відповідних прийомів, щоб контролювати рух, тобто виконанням ним вимог п. 12.1. ПДР, для чого у нього не було перешкод.

В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Мазда-6» ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням аварійної ситуації та вчинення наїзду на електроопору.

За результатами проведеного дослідження за варіантом розвитку подій № 2, експертом зазначено, що відсутність характерних ушкоджень у ОСОБА_16 , відсутність тілесних ушкоджень в області правої кисті, правого передпліччя у у ОСОБА_8 , позбавляє комісію експертів вирішити питання про можливе втручання ОСОБА_16 в керуванням автомобілем. Технічна оцінка можливості водієм ОСОБА_8 зберігати керованість автомобілем Мазда-6 в умовах втручання пасажира в управління автомобілем Мазда-6 пов`язана з оцінкою суб`єктивних якостей водія ОСОБА_8 , а саме його професіоналізму, можливості діяти в стресових ситуаціях, що виходить за межі компетенції експерта-автотехніка.

За результатами проведеного аналізу наявних у справі доказів та показів обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження версії сторони захисту про те, що винуватцем виникнення дорожньо-транспортної пригоди є ОСОБА_16 .

Верховний Суд неодноразово зазначав, що юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджують відповідні автотехнічні експерти. Суд, спираючись на висновки експерта, встановлює необхідний причинний зв`язок, що існує між поведінкою конкретних осіб та суспільно небезпечними наслідками як ознака об`єктивної сторони кримінального правопорушення за кримінально-правовими правилами оцінки. Вирішення питання про те, діяння якого учасника ДТП є головною умовою заподіяння наслідків, належить до компетенції суду, адже за приписами кримінального процесуального закону висновки експертів не є обов`язковими для органу, який здійснює провадження (ч. 10 ст. 101 КПК) і вони підлягають оцінці у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами (постанова ККС ВС від 18 жовтня 2023 року у справі №128/3780/16-к).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що поведінка пасажира ОСОБА_16 , викладена за версією обвинуваченого ОСОБА_8 , не виключає обов`язків водія ОСОБА_8 виконання вимог Правил дорожнього руху, зокрема вимог п.п.1.3, 1.5, 2.3 "б" та п. 12.1, а порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та настанні смерті пасажира ОСОБА_16 .

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції відкидає, як неспроможні, доводи сторони захисту про те, що висновки суду обґрунтовані на припущеннях, що судом не обґрунтовано неможливість існування ситуації зі втручанням у керування транспортним засобом. Як убачається з вироку, місцевим судом було ретельно перевірено таку версію сторони захисту, їй було надано належної правової оцінки та у повній мірі викладено мотиви висновків у судовому рішенні. Об`єктивних доказів на підтвердження версії сторони захисту суду надано не було.

Твердження апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що судом першої інстанції був встановлений факт втручання пасажиром у керуванням автомобілем на відстані 59,8 метрів - не відповідають дійсності. Як убачається із вироку, судом перевірялась, зокрема, і версія сторони захисту про втручання пасажира ОСОБА_16 у керування транспортним засобом, однак такого факту за результатом судового розгляду, встановлено не було.

Доводи сторони захисту про необхідність визнання недопустимими доказами по справі, зібраних під час досудового розслідування, як таких що зібрані неуповноваженою особою через те, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутнє посилання на постанову призначення групи прокурорів та з таким документом не було ознайомлена сторона захисту в порядку ст. 290 КПК, - є неприйнятними.

Колегія судів зазначає, що відповідно до ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.ч.1,2,6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК.

Таким чином, виходячи з системного аналізу норм КПК, колегія суддів вважає, що у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 КПК прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування.

У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.

Отже, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом.

У свою чергу постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі, постанова прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

Відповідно до статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Процесуальні ж документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.

У засіданні суду першої інстанції прокурором було оголошено та долучено до матеріалів провадження постанову від 24.02.2017 року про визначення (зміну) групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000502, за підписом заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_65 (т.11 ар.пр. 14-15).

Колегія суддів зазначає, що вказана постанова відповідає передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, має всі необхідні реквізити документу, підписана службовою особою, яка її прийняла.

Тому будь яких підстав вважати, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 відсутня постанова про визначення групи прокурорів, що надана стороною обвинувачення постанова від 24.02.2017 року є неналежною та долучена до справи з порушенням вимог КПК України, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невідкриття цієї постанови стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 цього Кодексу та автоматично не зумовлює визнання доказів недопустимими. Аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №426/22634/18 (провадження № 51-4102 км 20).

Клопотання сторони захисту про призначення експертизи давності постанови про визначення групи прокурорів від 24.02.2017 року було розглянуто судом першої інстанції відповідно до вимог закону, із зазначенням мотивів прийнятого судом рішення (т.15 ар.пр.82-84).

Що стосується доводів сторони захисту про те, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.02.2017 року, протокол додаткового огляду місця події від 07.03.2017 року, протокол слідчого експерименту від 10.03.2017 року, висновки експерта № 395 від 01.03.2017 року, №1035е від 06.04.2017 року, № 5561/94 від 21.04.2017 року, № 6/10.1-175 від 01.03.2017 року, № 1076/1077-17 від 29.03.2017 року, № 346 від 14.03.2017 року, № 6/10.20170 від 12.04.2017 року, № 94 від 21.04.2017 року - не є належними та допустимими доказами у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У частині 2 ст.87 КПК надано перелік тих діянь, які суд безумовно зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, а саме: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отриманні з показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої(розшукової) дії; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею, без проведення повної технічної фіксації засідання.

За змістом ст. 237 КПК оглядом є слідча дія, яка проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу.

Так, із протоколу огляду місця ДТП від 24.02.2017 року з додатками (т.1 ар.пр.167-172, 189-193), який підписаний всіма учасниками без зауважень, як процесуальне джерело доказу, вбачається, що він містить інформацію про місце дорожньо-транспортної пригоди, виявлені сліди, предмети, що стосуються ДТП, з прив`язкою їх місця розташування до об`єктів проїзної частини, та його відомості узгоджуються з доданою до нього схемою та фототаблицею.

Так, у протоколі зафіксовано ділянку дороги, де відбулася дорожньо-транспортна пригода - по пр. Пушкіна у м. Дніпро в напрямку вул.Філософська - вул.Шмідта у темну пору доби. Дорожнє покриття - асфальтобетон, ожеледь. На вказаній ділянці розташовано автомобіль «Мазда 6», номерний знак НОМЕР_1 . Зафіксовано найбільшу концентрацію пошкоджень у вигляді деформації кузова у задній правій частині, деформовані всі двері автомобіля, більше - передня пасажирська та задня права, розбито скло. В салоні автомобіля виявлено сліди крові. У задній правій частині транспортного засобу виявлені пошкодження, характерні для контактування з бетонним стовпом електроопори. До проїзної частини примикають праворуч: бордюрний камінь висотою 0,2 м, тротуар, е/о; ліворуч: бордюрний камінь висотою 0,2 м, трамвайні рейки, е/о. Під час огляду виявлені подряпини на електроопорі № 129. В салоні автомобіля виявлено труп ОСОБА_16 . З місця огляду вилучено автомобіль «Мазда 6, номерний знак НОМЕР_1 , до території ПП «Автоклуб».

Згідно протоколу огляду місця ДТП від 24.02.2017 року транспортний засіб Мазда-6 д.н.з. НОМЕР_1 було вилучено з місця події та в подальшому окремо проведено його огляд, про що складено протокол від 28.02.2017 року, у якому міститься детальний їх опис.

Також, детальний опис, виявлених на транспортному засобі пошкоджень, міститься у висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи № 5561/94.

На схемі слідчим позначено проїзду частину, напрямок руху автомобіля Мазда-6, його розташування після ДТП, сліди юзу, наявність паркану, трамвайної колії, електроопор, бордюрного камню, на інших необхідних об`єктів, а також зафіксовано відстань між ними.

На фототаблиці до протоколу наявні зображено загального виду місця ДТП, початок слідів юзу переднього лівого, переднього правого, заднього лівого та заднього правого колес автомобіля Мазда-6, місце зіткнення автомобіля з електроопорою, положення тіла загиблого пасажира в момент огляду, вид автомобіля Мазда-5 зпереду, ззаду, зліва та зправа.

Апеляційні доводи сторони захисту про те, що протокол підписаний на кожній сторінці лише двома понятими та слідчим, а судово-медичний спеціаліст та інспектор підписали протокол лише на останній сторінці протоколу; що у протоколі зазначено про долучення до нього схеми та не зазначено про долучення фототаблиці; що у протоколі не зазначено інформацію про застосування фотоапарату, його характеристики; що фототаблиця не містить дати її виготовлення, відомостей про технічні засоби, яка застосовувались для створення фотознімків, не ідентифіковано носій та технічні засоби, за рахунок яких було зроблено фототаблицю, а також що фотобалиця підписана лише інспектором криміналістичного забезпечення, без підписів слідчого, спеціаліста та понятих, - не є суттєвими та не можуть свідчити про отримання доказу з порушенням вимог процесуального Закону.

Не заслуговують на увагу твердження обвинуваченого та його захисника про те, що в ході огляду місця ДТП не проводилось вимірювання відстані між різними об`єктами на місці події, а на схемі і у протоколі зазначено довільні цифри, оскільки не було зазначено у графі №28 протоколу засіб вимірювання, який використовувався в ході огляду. Як вбачається з протоколу огляду, у графі № 28 зазначено, що під час огляду було застосовано фотоапарат. Зі схеми до протоколу огляду місця ДТП вбачається, що відстані між об`єктами, зафіксованих на схемі, визначено у одиниці вимірювання довжини - метрах.

Апеляційний суд також відкидає, як неспроможні, доводи сторони захисту про те, що в ході огляду місця ДТП не було встановлено ширину шин транспортного засобу, відстань між лівими і правими колесами, не було досліджено електроопори, металевий паркан, не вилучено рештки збитого автомобілем металевого паркану, не зазначено факту, що після руху по асфальтобетонному покриттю, вкритому ожеледицею транспортним засобі виїхав спочатку на цементно-бетонне покриття, а згодом на трав`яне покриття. Стороною захисту не наведено жодних даних про те, яким чином наведені на думку обвинуваченого та його захисника допущені недоліки спростовують висновки суду про доведеність вини обвинуваченого чи свідчать по суттєві порушення вимог кримінального закону. Одночасно колегія суддів зазначає, що під час досудового розслідування, крім огляду місця ДТП безпосередньо після такої події 24.02.2017 року, було проведено огляд вилученого транспортного засобу від 28.02.2017 року (т.1 ар.пр. 165), додатковий огляд місця події від 07.03.2017 року (т.1 ар.пр. 237-242), під час якого оглянуто частину проїжджої дороги пр. Пушкіна в районі електроопори " 129 та ліве узбіччя, а також 10.03.2017 року проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 (т.1 ар.пр. 212-213), під час якого останній на місці події мав змогу детально розказати та показати обставини ДТП.

Зазначені в апеляційних скаргах сторони захисту невідповідності схеми ДТП вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВСУ № 1395 від 07.11.2015 року, які полягають у відсутності графічного зображення на схемі до протоколу огляду місця ДТП сталих орієнтирів, зокрема дерев, уламок кузова, частинок фарби, уламків скла, площу їх розсіювання, не є з підставою визнання її недопустимим доказом, оскільки згідно з ч.1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

З урахуванням наведеного, підстави для визнання протоколу огляду місця ДТП від 24.02.2017 року недопустим доказом у даному провадженні - відсутні. З аналогічних наведених підстав не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення додаткового огляду (протокол додаткового огляду від 07.03.2017 року (т.1 ар.пр. 237-242).

Крім того, не може колегія суддів погодитись із позицією сторони захисту про неналежність і недопустимість протоколу слідчого експерименту, проведеного 10.03.2017 року за участю ОСОБА_8 (т.1 ар.пр. 212-213).

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК), суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.

Згідно протоколу від 10.03.2017 року (т.1 ар.пр. 212-213) слідчий експеримент було проведено з метою уточнення відомостей, які підозрюваний ОСОБА_8 вказав під час свого допиту, а саме щодо механізму ДТП, при якому, за версією останнього, пасажир ОСОБА_16 втрутився в процес керування автомобілем.

Під час слідчого експерименту учасникам слідчої дії - підозрюваному, його захисниками, понятим, експерту та спеціаліст, було роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки. Апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про те, що підозрюваному ОСОБА_8 та спеціалісту ОСОБА_29 не було роз`яснено їх права, оскільки у відповідній графі відсутні їх підписи, є необґрунтованими, оскільки зазначені особи підписали протокол слідчого експерименту на останній сторінці. При цьому права підозрюваного ОСОБА_8 захищали два захисники, які, як і сам підозрюваний, у повній мірі скористалися наданими їх права, зокрема і щодо правом робити уточнення та зауваження, які були занесені слідчим до протоколу.

Твердження сторони захисту про те, що у протоколі слідчого експерименту не зазначено ідентифікуючих ознак використаного автомобіля, не зафіксовано наявність чи відсутність гідропідсилювача керма автомобіля, у салоні автомобіля був відсутній підлокотник між водійським і пасажирським сидіннями, а також про те, що слідчий експеримент проведено у статичному положенні автомобіля, тобто без його руху та за відмінних погодних умов, що у свою чергу позбавило учасників слідчої дії точно відтворити ДТП за рахунок технічних можливостей відповідного транспортного засобу, на думку колегії суддів, не є слушними.

Як вбачається з протоколу, при проведенні слідчого експерименту було використано автомобіль статиста, схожий на той, в якому рухався ОСОБА_8 ; у протоколі зазначено про відсутність в автомобілі підлокотника між водійським та пасажирським сидіннями. Під час відтворення обстановки і обставин події підозрюваний ОСОБА_8 , перебуваючи на водійському сидінні, показав, як пасажир під час руху вхопив за тильну частину променево-запястного суглоба підозрюваного. Після того, як статист виконав такий же хват, на пропозицію слідчого показати на скільки та в який бік він відвернув кермо, ОСОБА_8 зазначив, що вказати цього не може. Після того на місце водія сів понятий та взявся за кермо так, як показував ОСОБА_8 , а статист своєю правою рукою взявся за праву руку понятого та йому було запропоновано максимально вивернути кермо автомобіля вліво. Після максимального вивертання керма понятим, було зроблено відповідні заміри кута поворота керма та діаметр керма. Також на проїжджій частині було відмінено початок слідів юзу автомобіля. Вказати розташування автомобіля на проїжджій частині в момент втручання в керування автомобілем пасажиром, ОСОБА_8 не зміг. Крім цього, ОСОБА_8 відмовився вказувати час, який пройшов з моменту, коли пасажир вхопив його за праву руку до моменту початку заносу.

При цьому у протоколі зазначено, що кут повороту при максимальному вивертанні керма відповідав дузі 9 см, діаметр керма - 37,5 см, тобто відповідні заміри було зроблено у одиниці виміру - сантиметрах, тому твердження обвинуваченого та його захисника про те, що в ході слідчої дії жодне вимірювання не відбувалось та не вказано засіб вимірювальної техніки, не заслуговують на увагу. На думку апеляційного суду, не зазначення у протоколі слідчого експерименту засобу вимірювальної техніки у даному випадку не є обов`язковим, оскільки при вимірюванні необхідних величин було застосовано стандартну одиницю вимірювання - сантиметр.

Таким чином, як убачається з протоколу, під час проведення даної слідчої дії відбувалося саме відтворення обставин події, вчинялися експериментальні дії, пов`язані з реконструкцією обставин події, з метою з`ясування механізму ДТП, на якій вказував підозрюваний ОСОБА_8 під час його допиту в якості підозрюваного.

Згідно висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи № 5561/94 (т.1 ар.пр. 195-211), відповідаючи на поставлене запитання, чи відповідає механізм пошкоджень на автомобілі Mazda-6 та тілі ОСОБА_16 . показам, які надав ОСОБА_8 під час допиту та слідчого експерименту, а саме в частині втручання в керування пасажиром ОСОБА_16 , експерт вказав, що комплекс встановлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_16 виник за умов комбінованого контактування автомобіля Мазда-6 з нерухомими об`єктами (з залізобетонною конструкцією ЛЕП № 129, металевим парканом та фрагментом металевого паркану); характерні тілесні ушкодження у ОСОБА_16 , які б дозволити свідчити про втручання в керування автомобілем, як вказує водій ОСОБА_66 , або відсутності втручання в керування автомобілем - відсутні. Відсутність характерних ушкоджень у ОСОБА_16 , відсутність тілесних ушкоджень в області правої кисті, правого передпліччя у ОСОБА_8 , позбавляє комісію експертів вирішити питання про можливе втручання ОСОБА_16 в керування автомобілем. Отже, при наданні відповіді на постановлені питання, у комісії експертів не виникало питань щодо характеристики автомобіля, який був використаний під час слідчого експеримент, наявності й ньому підлокотника, діаметру керма, роботи двигуна автомобіля, а також щодо погодних умов, стану дорожнього покриття, тощо. Тому доводи сторони захисту про те, що проведене відтворення обстановки і обставин події ДТП є таким, що завідомо не відповідає тій обстановці, яка існувала на момент вчинення ДТП, що механізм втручання пасажира ОСОБА_16 в керування автомобілем не відтворено належним чином, є необґрунтовані.

Також колегія суддів відкидає доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про те, що у порушення вимог ч.7 ст. 223 КПК, після того, як понятий ОСОБА_34 зайняв місце водія автомобіля, тим самим виконуючи роль статиста, при проведенні слідчої дії було задіяно менша двох незаінтересованих осіб.

Згідно вимог ч.7 ст. 223 КПК, слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне.

Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Дійсно, як вбачається з протоколу слідчого експерименту, під час проведення вказаної слідчої дії, ОСОБА_8 вказав, що не може вказати на скільки та у який бік він відвернув кермо, після втручання ОСОБА_16 . Потім місце водія зайняв понятий ОСОБА_34 , який взявся за кермо, як показував ОСОБА_8 . Після цього статист своєю правою рукою взявся за праву руку понятого, як вказував ОСОБА_8 , та понятому було запропоновано максимально вивернути кермо вліво. Тобто, згідно протоколу, понятий ОСОБА_34 , зайнявши місце водія, саме за вказівками ОСОБА_8 виконував певні дії. При цьому про те, що понятий здійснював якісь рухи, вчиняв дії за власною ініціативою, чи у супереч поясненням підозрюваного, стороною захисту в апеляційних скаргах не вказано. Отже перебування понятого ОСОБА_32 при зазначених обставинах при проведенні відповідних замірів при безпосередній вказівці підозрюваного ОСОБА_8 , не є порушенням порядку проведення слідчого експерименту, а навпаки підтверджує те, що поняті безпосередньо спостерігали за ходом його проведення. Доказів того, що понятий ОСОБА_34 заінтересований в результатах кримінального провадження, стороною захисту надано не було.

Одночасно колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.240 КПК, під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. Отже, не долучення до протоколу слідчого експерименту фототаблиці, не є підставою для визнання його неналежним доказом.

Таким чином, підстав для визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту, відповідно до вимог ст.ст. 104, 240 КПК, за участі підозрюваного ОСОБА_8 не встановлено. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_8 . З урахуванням наведеного, немає жодного правового підґрунтя вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом.

Аналізуючи вимоги апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 про неналежність і недопустимість проведених у кримінальному провадженні судових експертиз, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Твердження захисту про визнання неналежними доказами висновку судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи № 5561/94 від 21.04.2017 року (т.1 ар.пр. 195-211) через порушення права на захист ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що ні його, ні захисника не було повідомлено про проведення експертизи, колегія суддів вважає невмотивованими. Згідно висновків, які містяться у Постанові ККС ВС від 20.10.2022 року (справа 565/1354/19), положення КПК, якими врегульовано статус сторін кримінального провадження та порядок зібрання доказів, свідчать, що як сторона захисту, так і сторона обвинувачення мають право самостійно визначати, які докази слід надати для обстоювання своєї позиції перед судом. Не є виключенням і можливість органу досудового розслідування вирішувати питання про проведення певного виду експертиз, якщо це сприятиме ходу досудового розслідування в цілому. При цьому у деяких випадках судові експертизи є обов`язковими, проведення яких не залежить від ініціативи того чи іншого учасника кримінального провадження. При цьому КПК не покладає на слідчого обов`язку повідомляти підозрювану особу про проведення експертизи.

Не заслуговують на увагу і твердження обвинуваченого та його захисника про те, що огляд автомобіля Мазда-6 було проведено в межах вказаної експертизи без попередньої згоди ОСОБА_8 та без ухвали слідчого судді про надання такого дозволу. Як вбачається з матеріалів провадження, у ході огляду місця дорожньо-транспортної пригоди 24.02.2017 року було вилучено автомобіль Мазда-6 д.н.з. НОМЕР_1 , який переданий на зберігання до ПП-Автоклуб -м. Дніпро, вул Дніпросталівська, 22 (т.1 ар.пр. 167-173). Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року задоволено клопотання слідчого та на строк до 02.05.2017 року накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування на автомобіль «MAZDA» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_8 . Відповідно до постанови слідчого про призначення експертизи від 04.04.2017 року, експертам було надано необмежений доступ до автомобіля «MAZDA» реєстраційний номер НОМЕР_3 . Отже, огляд зазначеного автомобіля 07.04.2017 року в межах проведення експертизи у кримінальному провадженні було здійснено експертом в присутності слідчого, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, і надання ОСОБА_8 згоди на огляд належного йому автомобіля, чи отримання такого дозволу у слідчого судді, вимогами закону не передбачено.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів сторони захисту про те, що експертами під час проведення зазначеної комплексної експертизи не було проведено жодної експертизи, що у постанові слідчого не вказано, що пасажир ОСОБА_16 втрутився в процес керування автомобілем, як було встановлено під час слідчого експерименту, що ці дані були відомі експерту ОСОБА_29 , який приймав участь при проведенні слідчого експерименту.

Як вбачається з постанови про призначення комісійної судово-медичної та судово-автотехнічної експертизи від 04.04.2017 року (т.13 ар.пр.91-92), на розгляд експертам ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_67 , слідчим було постановлено ряд питань, зокрема: щодо механізму пошкоджень на автомобілі Мазда-6 та на тілі ОСОБА_16 за показами, наданими ОСОБА_8 під час допиту та слідчого експерименту, а саме в частині втручання ОСОБА_16 в керування автомобілем; як повинен був діяти у дані дорожній обстановці водій ОСОБА_8 ; ви відповідали дії останнього вимогам Правил дорожнього руху та чи знаходились такі дії в причинному зв`язку з настанням ДТП; чи мав ОСОБА_8 технічну можливість запобігти настанню ДТП.

Для проведення експертизи, експертній установі було направлено матеріали кримінального провадження та надано необмежений доступ до автомобіля Мазда-6.

На переконання апеляційного суду висновок судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи та судово-медичної експертизи № 5561/94 від 21.04.2017 року, у якому експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причини від виконання покладених на них обов`язків, відповідає вимогам ст.102 КПК щодо його змісту, в ньому викладені відповіді на запитання, поставлені перед експертам з урахуванням сукупності зібраних у кримінальному провадженні доказів, наявних вихідних даних, здобутих в ході проведення огляду місці події ДТП, протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_8 . При цьому, як обґрунтовано вказано у вироку, вказаний висновок наданий з урахуванням двох варіантів подій, зокрема і з врахуванням пояснень ОСОБА_8 про втручання ОСОБА_16 в керування автомобілем.

Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що дії ОСОБА_8 мали бути оцінені експертами не з точки зору правил дорожнього руху, а в умовах самозахисту через протиправні дії пасажира ОСОБА_16 , є неприйнятними.

Не зазначення у висновках комплексної експертизи медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта щодо тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_8 , про що вказує в апеляційних скаргах сторона захисту, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 КПК та автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом, оскільки експертом зазначено про надання йому на дослідження висновків судово-медичної експертизи ОСОБА_8 (т.1 ар.пр. 199 об.).

До такого ж висновку дійшла колегія суддів і щодо твердження обвинуваченого та його захисника про те, що комплексна експертиза була проведена за обставинами ДТП, в якому ОСОБА_8 та ОСОБА_16 не приймали участь, оскільки у висновку експертів зазначено, що ДТП відбулась приблизно о 01.10 годин, у той час як відповідно до обставин ДТП та обвинувального акту, подія відбулась приблизно о 00.годин 10 хвилин 24.02.2017 року. Дійсно, при викладенні короткого змісту обставин дорожньої події, експертом помилково зазначено, що ДТП відбулась 24.02.2017 року о 01 годині 10 хвилин. Водночас, на переконання колегії суддів, така технічна помилка в даному випадку не впливає на висновки проведених експертиз та не є істотним порушенням вимог закону.

Не є слушними й доводи сторони захисту про те, що при проведення трасологічного дослідження експертом залишено поза увагою сліди контакту та обставин зіткнення автомобіля з металевим парканом, електроопорою та проникнення до салону фрагментів металевого паркану. Як вбачається з висновків експерта ОСОБА_29 , при проведенні ним транспортно-трасологічного дослідження, було враховано обставини, зазначені стороною захисту. Так, експерт зазначив, що в процесі руху автомобіля Мазда-6 по дорожньому покриттю виник занос автомобіля з розворотом проти ходу руху стрілки годинника. У подальшому автомобіль виїхав за межі проїзної частини та переміщувався за межами проїзної частини в стадії бічного заносу. Під час даного переміщення автомобіль Мазда-6 своєю задньою правою частиною контактував з опорою НОМЕР_4 , внаслідок чого виникли пошкодження задньої бічної частини автомобіля. Одномоментно з цим автомобіль своєю правою бічною частиною контактував з металевою конструкцією паркана. Після даного контакту виникало обертання автомобіля по руху стрілки годинника і в цей момент зруйнований фрагмент металевого паркану занурився в салон автомобіля, пробивши праві задні двері та сидіння спинки пасажира. Після цього автомобіль обертаючись походу годинникової стрілки перемістився в кінцеве положення, внаслідок чого тіла водія та пасажира переміщувалися у напрямку ззаду наперед та від центру обертання автомобіля.

Щодо доводів сторони захисту про неналежність висновку експерта № 6/10.2-170 від 12.04.2017 року (т.2. ар.пр. 1-4), оскільки експертиза проведена за відсутності водія ОСОБА_8 та пасажира ОСОБА_16 , а також у висновку зазначено, що ДТП відбулося о 01 годині 10 хвилин 24.02.2017 року, колегія суддів вважає їх безпідставними. Як вбачається з висновку експерта (т.2 ар.пр. 1), експертом зазначено обставини справи, які відомі з постанови про призначення судової експертизи, та вказано, що 24.02.2017 року о 00 годин 10 хвилин водій ОСОБА_8 керуючи автомобілем Мазда-6, допустив наїзд на нерухомий об`єкт у вигляді електричної опори № 129. Крім того, як було зазначено вище, у деяких випадках судові експертизи є обов`язковими, проведення яких не залежить від ініціативи того чи іншого учасника кримінального провадження, і КПК не покладає на слідчого обов`язок повідомляти підозрювану особу, а також потерпілого, який у даному випадку загинув, про проведення експертизи.

Окрім зазначеного, обвинувачений та його захисник вказують на неналежність та не допустимість висновку експерта № 395 від 01.03.2017 року (т.1 ар.пр. 160-164), висновку експерта № 1035е від 06.04.2017 року (т.1 ар.пр. 247-249), висновок експерта № 1076/1077-17 від 29.03.2017 року (т.1 ар.пр. 223-236), висновок експерта № 346 від 14.03.2017 року (т.1 ар.пр. 217-219) та висновок експерта № 94 від 21.04.2017 року (т.1 ар.пр. 140-156). При цьому апелянтами не зазначено жодних підстав для визнання зазначених висновків недопустимими доказами та не вказано жодних порушень, які, на їх думку, могли бути підставами для таких висновків.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені висновки експертиз є належними, достовірними та обґрунтованими, підстав для визнання вказаних доказів недопустимими в ході судового розгляду не встановлено, а посилання сторони захисту на виключення вказаних висновків з числа доказів, необґрунтовані та недоведені.

Аналізуючи апеляційні вимоги сторони захисту про визнання недопустимими доказами у справі: огляду ОСОБА_8 у хірургічному відділенні КЗ "Дніпровська міська лікарні № 16" експертом ОСОБА_68 27.02.2017 року для проведення експертного дослідження № 1035е від 06.04.2017 року; висновку експерта № 1035е від 06.04.2017 року, висновку експерта № 395 від 01.03.2017 року, висновку експерта № 6/10.10175 від 01.03.2017 року через те, що ОСОБА_8 було фактично затримано без участі адвоката та без дотримання норм ст. 208 КПК, а тому усі докази отримані протягом незаконного, на думку апелянтів, затримання ОСОБА_8 , є недопустимими, колегія суддів зазначає таке.

Як убачається з матеріалів провадження, зокрема з пояснень допитаного в якості свідка працівника поліції ОСОБА_42 , який у лютому 2017 року знаходився на патрулюванні з напарником по пр. Кірова в м. Дніпрі, та після повідомлення у радіоефірі про ДТП, неподалік від лікеро-горілчаного заводу, побачили людину у крові, з черепно-мозковою травмою. Працівники поліції відвезли чоловіка, яким виявився ОСОБА_8 до лікарні швидкої допомоги, де останнього оглянули та надали допомогу. Потім ОСОБА_8 в кареті швидкої допомоги був доставлений до міської лікарні № 16, де його поклали на стаціонарне лікування.

Матеріалами справи підтверджено, що з 24.02.2017 року по 06.03.2017 року ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП "Міська клінічна лікарня № 16" ДОР (т.14 ар.пр.10).

Згідно рапорту заступника начальника - начальника слідчого управління ОСОБА_69 , останній звертався до начальника ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з проханням організації цілодобового нагляду за палатою № НОМЕР_5 хірургічного відділення КЗ " ІНФОРМАЦІЯ_9 ", в якій перебував ОСОБА_8 та у випадку самовільного залишенням ОСОБА_8 медичного закладу просив терміново інформувати слідчого (т.1 ар.пр. 84).

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2017 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (т.1 ар.пр. 175-176).

Ухвалою Красногвардійського районного суду від 31 серпня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та ухвалено взяти його під варту в залі суду (т.2 ар.пр.87-89).

Згідно вимог ст. 209 КПК, особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Отже, наявними матеріали підтверджено, що ОСОБА_8 до моменту обрання йому запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту 06 березня 2017 року фактично, у розумінні ст.ст. 208, 209 КПК, затриманий не був. Тому доводи обвинуваченого та його захисника про затримання ОСОБА_8 під час досудового розслідування з порушенням права на захист протягом 11 днів та визнання недопустимим доказами проведених у цей період експертиз та слідчих дій, є необґрунтованими. Посилання сторони захисту на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.06.2020 року (справа № 744/499/19) не є релевантними до обставин цієї справи.

Не приймаються колегію суддів і доводи апеляційних скарги сторони захисту про те, що обвинувальний акт було скеровано до суду поза межами строків досудового розслідування.

Так, положеннями п.2 ч.1 ст.219 КПК встановлено, що досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Згідно матеріалів провадження, 06.03.2017 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК (т.13 ар.пр. 67-77).

25.04.2017 року ОСОБА_8 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри (т.13 ар.пр.78-85).

25.04.2017 року підозрюваному ОСОБА_8 та його захисникам ОСОБА_58 та ОСОБА_59 повідомлено про завершення досудового розслідування (т.13 ар.пр. 85).

З 27.04.2017 року до 04.05.2017 року обвинуваченому ОСОБА_8 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування (т.13 ар.пр. 114).

05.05.2017 року ОСОБА_8 вручено копію обвинувального акта (т.1 ар.пр. 12) та скеровано обвинувальний акт до суду першої інстанції.

Відповідно до супровідного листа, судом першої інстанції було отримано обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 17.05.2017 року (т.1 ар.пр.14) та в цей же день призначено попередній розгляд кримінального провадження (т.1 ар.пр.10).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2017 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 призначено до судового розгляду, при цьому захисника обвинуваченого - адвокати ОСОБА_31 та ОСОБА_30 , та обвинувачений ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні вважали можливим призначити судовий розгляд. Тобто під час підготовчого судового розгляду сторона захисту не вбачала підстав для повернення прокурору обвинуваченого акту з підстав невідповідності його вимогам ст. 219 КПК, зокрема щодо скерування обвинувального акта до суду першої інстанції з порушенням процесуальних строків досудового розслідування (т.1 ар.пр.95-96).

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року частину першу статті 284 КПК було доповнено пунктом 10, відповідно до якого після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Наведені положення введені законодавцем у дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Згідно розділу 5 Прикінцевих положень Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, це Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", опублікованим у газеті "Голос України".

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 30.11.2017 року, днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року, а тому днем набрання чинності Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року є - 15 березня 2018 року.

Таким чином, враховуючи, що відомості кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 лютого 2017 року, тобто до введення в дію змін ч.1 ст. 284 КПК, підстави для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК - відсутні.

Крім того, безпідставним є твердження обвинуваченого та його захисника про неврахування судом першої інстанції ряду доказів, наданих стороною захисту, а саме: висновку експерта № 10.1/015 від 14.04.2020 року (т.7 ар.пр. 217-232); висновку науково-правової експертизи від 29.12.2021 року (т.14 ар.пр.43-59,60,62,63); та висновку за результатами проведення психологічного експертного дослідження із застосуванням комп`ютерного поліграфа від 17.12.2021 року (т.14 ар.пр. 65-109). Як убачається з вироку, судом першої інстанції було ретельно досліджено письмові докази, надані стороною захисту, їм було надано відповідної правової оцінки та наведено докладні мотиви, з яких вони були відхилені судом. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з чим погоджується й колегія суддів і зазначені доводи, викладені обвинувачений та його захисником в апеляційних скаргах були предметом дослідження та перевірки під час судового розгляду.

При цьому, суд дотримався вимог ст. 10 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

В зв`язку з цим, апеляційні доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_8 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди, враховує наступне:

- рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення (заява №60750/00, ECHR, 2004, п.62);

- частиною першою ст. 1167 ЦК передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У п. 9, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При визначенні розміру моральної шкоди, необхідно враховувати велику кількість різноманітних факторів. Частина з них передбачена в ст. 23 ЦК, а саме: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Обов`язковими вимогами при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини, зазначені у вказаних нормах та виходячи з принципу розумності та справедливості частково задовольнив вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_14 :

- в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 32695 гривень 94 копійки;

- щомісячно суму у розмірі 320 гривень до досягнення донькою потерпілої - ОСОБА_15 вісімнадцяти років;

- в рахунок відшкодування моральної шкоди - 200 000 гривень.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийняте рішення щодо часткового задоволення цивільного позову. Апеляційні доводи сторони захисту проте, що потерпілою та її представником не було надано суду доказів та міркувань щодо суми зазначеної моральної шкоди, не заслуговують на увагу.

Положення ч.2 ст.1168 ЦК України свідчать про те, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, постанови Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів враховує обґрунтованість доводів потерпілої ОСОБА_14 про відчуття фізичного болю та стану стресу, оскільки загибель рідної людини внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазвичай самі по собі викликають певні моральні страждання, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг страждань потерпілої, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, а також те, що факт величезного душевного болю, нанесеного потерпілій ОСОБА_14 внаслідок смерті її чоловіка, є беззаперечним, і вказані обставини дійсно призвели до погіршення їх емоціонального стану, морального здоров`я, виходячи із принципів розумності, співрозмірності та справедливості, а також того, що будь-яка грошова компенсація не може бути визначена як адекватна дійсним стражданням потерпілої, разом з тим, суд вірно прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 моральної шкоди потерпілій ОСОБА_14 в розмірі - 200 000 гривень, навіть попри те, що позивач не надала жодного документу на підтвердження понесених страждань, бо останні не можуть бути виміряні грошовим еквівалентом.

Одночасно колегія суддів також приймає до уваги те, що обвинуваченим на протязі більше семи років не відшкодовано завдану матеріальну шкоду та моральну шкоду. Надання потерпілій ОСОБА_14 - 50 000 грн в якості матеріальної допомоги, на які посилається сторона захисту, було враховано судом першої інстанції в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Аналізуючи вимоги апеляційних скарг прокурора, потерпілої ОСОБА_14 та її представника - адвоката ОСОБА_11 . невідповідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання, конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , дотримуючись вимог ст.ст.50,65 КК, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, яке відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, працевлаштований, має на утриманні дитину, яка потребує стороннього догляду, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

До обставин, які відповідно до ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого, судом віднесено - добровільну матеріальну допомогу сім`ї загиблого.

Обставин, які згідно ст.67 КК обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що призначений вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_8 як за ч.2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, у даному конкретному випадку, відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам та меті покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

На думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК,- є законним, справедливим та буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Таким чином твердження прокурора, потерпілої та її представника про те, що судом не було враховано характер і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість наслідків скоєного злочину, не відповідають дійсності.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що всупереч вимогам ст.420 та ч.1 ст.421 КПК, апеляційні вимоги потерпілої та її представника щодо необхідності посилення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не містять вимог про скасування вироку місцевого суду та необхідність ухвалення апеляційним судом нового вироку в частині призначення покарання.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої та її представника про те, що судом безпідставно було визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - добровільна матеріальна допомога потерпілій, яка не не передбачена ст. 66 КК, а також про безпідставність неврахування в якості обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Вимогами ч.ч.1,2 ст. 66 КК передбачено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються:

1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди;

2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення;

3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім;

4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності;

5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин;

6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність;

7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого;

8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності;

9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.

При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Отже, прийняття рішення про визнання в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, у даному кримінальному провадженні - добровільної матеріальної допомоги сім`ї загиблого, відноситься до дискреційних повноважень суду, та було прийнято відповідно до вимог ч.2 ст. 66 КК.

Доводи зазначених вище апеляційних скарг про те, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, після вчинення кримінального правопорушення покинув місце ДТП, що повинно бути визнано як обставина, що обтяжує покарання, є неприйнятними.

Як убачається з вироку, в ході судового розгляду було встановлено, що після настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 пішов з місця ДТП. Водночас судом враховано отримання обвинуваченим в результаті ДТП тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани у тім`яній області праворуч, що підтверджено відповідною медичною документацією (т.10 ар.пр.21, т. 13 ар.пр. 110). Також як вбачається з пояснень працівника поліції ОСОБА_42 , допитаного судом в якості свідка, останній пояснив, що ОСОБА_8 був виявлений поліцейськими весь у крові, не міг адекватно відповідати на питання. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поведінка ОСОБА_8 після ДТП може відповідати психо-фізичним реакціям організму, що вчинені у шоковому стані, тому така поведінка обвинуваченого не вважається такою, що направлена на умисне залишення обвинуваченим місця ДТП.

Посилання потерпілої ОСОБА_14 в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, порушивши таким чином вимоги ст. 122-4 КУпАП колегією суддів не сприймаються, оскільки, як було зазначено вище, відповідно до вимог ч.1 ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Є неприйнятними і доводи апеляційних скарг потерпілої, її представника та прокурора про безпідставне неврахування судом першої інстанції в якості обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд наголошує, що згідно вимог ч. 1 ст. 87 КПК, обов`язковою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди зумовлене вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Із системного аналізу норм кримінального процесуального закону вбачається, що вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права та основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Порядок відібрання біологічних зразків врегульований ст. 245 КПК, яка вказує, що зразки можуть бути надані особою добровільно на підставі постанови прокурора, а у разі відсутності згоди - на підставі ухвали слідчого судді про примусове відібрання зразків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 від добровільного надання для дослідження зразків крові категорично відмовився. Слідчий у кримінальному провадженні, отримавши дозвіл слідчого судді на тимчасовий доступ до речей і документів, а саме на вилучення зразків крові ОСОБА_8 у відділенні політравми КЗ "Дніпропетровська клінічна лікарня № 16" ДОР", фактично здійснив вилучення біологічних матеріалів - флакону із речовиною бурого кольору, в приміщенні у медичній установі - КЗ "ДНД" ДОР", у якій дозволу на вилучення речей і документів надано не було (т.10 ар.пр.22,23-24).

Враховуючи викладене, керуючись положеннями ст. 62 Конституції України щодо необхідності тлумачення усіх сумнівів на користь обвинуваченого, колегія судів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відібрання біологічних зразків, а саме крові ОСОБА_8 відбулось з порушенням вимог ст. 245 КПК, та необхідності визнання недопустимими ряду доказів у провадженні, які стосуються відібрання крові у ОСОБА_8 та похідних від них, а саме: висновку експерта № 2452 від 09.03.2017 року, згідно якого при судово-токсикологічному дослідженні у крові ОСОБА_8 виявлений етиловий спирт у концентрації 1,71 проміле (т.1 ар.пр. 220-222); висновок експерта № 363 від 14.03.2017 року, згідно якого кров ОСОБА_8 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВ0 (т.1 ар.пр. 214-215); висновок експерта № 346 від 14.03.2017 року, згідно якого на двох марлевих серветках зі змивами з керма та водійських дверей автомобіля встановлена наявність крові людини, при серологічному дослідженні слідів крові на двох марлевих серветках виявлений антиген А, що не виключає можливості походження крові у зазначених об`єктах від особи (осіб) групи крові А з ізогемаглютиніном анти-В у томі числі і від ОСОБА_8 (т.1 ар.пр. 217-219).

Отже, доводи потерпілої ОСОБА_14 , її представника - адвоката ОСОБА_11 та прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання - не підлягають задоволенню, оскільки вказаний факт не підтверджений належними та допустимим доказами.

Не є обґрунтованими і твердження потерпілої ОСОБА_14 про те, що судом першої інстанції у порушення вимог ч.4 ст. 174 КПК було безпідставно скасовано арешт автомобіля "Мазда-6" та про необхідність продовження арешту.

Згідно вимог ч.4 ст. 174 КПК, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Відповідно до ч.1 ст.100 КПК, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених для тимчасового доступу до речей і документів та накладення арешту на майно.

Згідно вироку, суд першої інстанції прийняв рішення про скасування ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року, якою було накладено арешт на майно: автомобіль "MAZDA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду, приймаючи рішення про скасування арешту на автомобіль, порушень вимог ст. 174 КПК місцевим судом допущено не було, водночас, як убачається з вироку, судом не було вирішено долю речового доказу, відповідно до вимог ст.100 КПК.

При цьому, як вбачається з апеляційних скарг, потерпілою чи її представником не ставиться питання про забезпечення цивільного позову чи будь-якої іншої підстави щодо необхідності "продовження" арешту автомобіля "MAZDA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, що невирішення судом першої інстанції долі речових доказів у порядку ст. 100 КПК, не є підставою для скасування або зміни законного та обґрунтованого по суті судового рішення. Крім того, дане питання може були вирішене за клопотанням учасників кримінального провадження під час виконання судового рішення в порядку ст. 537, 539 КПК.

Отже доводи, викладені в поданих апеляційних скаргах не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та належно вмотивованим.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_10 та її представника - адвоката ОСОБА_11 - є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_14 та її представника - адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 14 грудня 2023 року, щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення, але на неї учасниками кримінального провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4