Справа №297/1878/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , представника потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду судове кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000008 від 10 січня 2022 року відносно ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,-

встановив:

В провадженні Берегівського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000008 від 10 січня 2022 року відносно ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України.

До Берегівського районного суду Закарпатської області надійшло клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання всіх процесуальних рішень та слідчих дій у вищевказаному кримінальному провадженні недопустими доказами, оскільки досудове розслідування даного кримінального провадження проведено не уповноваженими на те особами, так як постанова про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні, які будуть проводити досудове розслідування від 07.04.2022 підписана за керівника органу досудового розслідування-начальника СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області, заступником начальника СВ ОСОБА_7 , що є порушенням приписів п. 8 ч.1 ст. 3 КПК України, тобто таку постанову заступник начальника СВ Берегівського РВП повинен був винести особисто і не через три місяці з дня початку досудового розслідування. Разом з тим, вказана постанова не відповідає вимогам,передбаченим ст. 110 КПК України, оскільки в такій, в порушення вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 110 КПК України, не вказано місце та час прийняття постанови; не вказано мотивів прийняття постанови визначення групи слідчих, та його обґрунтування так, як не вказано чому саме один слідчий не зможе всебічно, повно та неупереджено дослідити обставини даного кримінального правопорушення; а також резолютивна частина постанови взагалі не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, позаяк не вказано місце та час (строки) виконання даного процесуального рішення; можливість та порядок оскарження даної постанови. Разом з тим, в порушення вимог ч. 6 ст. 110 КПК України дана постанова виготовлена не на офіційному бланку так, як даний бланк не відповідає вимогам розділів 4, 5 НАЦІОНАЛЬНОГО СТАНДАРТУ УКРАЇНИ «Державна уніфікована система документації УНІФІКОВАНА СИСТЕМА ОРГАНІЗАЦІЙНО-РОЗПОРЯДЧОЇ ДОКУМЕНТАЦІЇ (ДСТУ 4163-2003) та Інструкції з діловодства в системі національної поліції затвердженої наказом №414 від 20.05.2016 р., В аспекті застосування приписів ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст. 110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд (т. 2 а.с. 22-25).

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 клопотання про визнання всіх процесуальних рішень та слідчих дій у вищевказаному кримінальному провадженні недопустими доказами підтримав, з підстав зазначених в такому, просив клопотання задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку свого захисника.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення даного клопотання, вважаючи таке безпідставним.

Представник потерпілої ОСОБА_6 підтримала думку прокурора.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1, 2 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

При цьому, з огляду на положення ст. ст. 86, 87 КПК України щодо допустимості та недопустимості доказів, підставою для визнання доказу недопустимим, за умови його очевидної недопустимості, яка виключає його використання при прийнятті процесуальних рішень, може бути виключно порушення встановленого законом порядку його отримання.

Зокрема, ст. 87 КПК України передбачено недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Суд вважає, що стороною захисту кримінального провадження не доведено очевидну недопустимість доказів, які захисник просить визнати недопустимими.

Крім того, суд враховує, що згідно вимог ст. 89 КПК України, суд вправі вирішити питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

А тому, суд вважає необхідним вирішити питання щодо допустимостівсіх процесуальних рішень та слідчих дій у вищевказаному кримінальному провадженні, відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, в ході їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 86, 87, 94, 371- 372 КПК України, суд,-

ухвалив:

в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання всіх процесуальних рішень та слідчих дій у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000008 від 10 січня 2022 року відносно ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК Українинедопустими доказами, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_8