Справа № 513/550/24
Провадження № 1-кп/513/106/24
Саратський районний суд Одеської області
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області кримінальне провадження внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000284 від 28 лютого 2024 року, щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого з адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ст.128 КК України, суд, -

В С Т А Н О В И В :

22 лютого 2024 року близько 20 години 00 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні житлової кімнати будинку АДРЕСА_2 , у ході раптово виниклої сварки з господарем будинку ОСОБА_5 , переслідуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, кулаком правої руки наніс один удар в область губи з лівої сторони останнього.

ОСОБА_5 , у відповідь на неправомірні дії ОСОБА_4 , виштовхнув його з кімнати до коридору, після чого обвинувачений наніс кулаком правої руки ще один удар в область губи потерпілого з лівої сторони.

У подальшому потерпілий ОСОБА_5 знову обома руками відштовхнув ОСОБА_4 від себе, після чого останній, втративши рівновагу, впав з бетонованих сходинок при вході у будинок на правий бік.

Повернувшись до приміщення веранди будинку після падіння, ОСОБА_4 , переслідуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, кулаком лівої руки наніс один удар по тулубу потерпілого, а саме по правій половині грудної клітини, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки: перелому 11 правого ребра, ділянки забою легеневої тканини правої легені, які не були небезпечними для життя, при звичайному своєму клінічному перебігу викликає тривалий розлад здоров`я терміном понад 3-х тижнів (більше 21 дня) і за цим критерієм, згідно з п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_4 під час вказаного конфлікту з ОСОБА_5 , в той же день 22 лютого 2024 року близько 20 години 15 хвилин, перебуваючи у приміщенні житлової кімнати будинку АДРЕСА_2 , не передбачивши можливості настання шкоди для здоров`я іншої особи, хоча повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю, наніс потерпілому ОСОБА_5 не менше трьох ударів кулаком лівої руки по прав половині обличчя, голови, зокрема, у праве око, внаслідок чого останній втратив рівновагу та вдарився лівою тім`яно-скроневою ділянкою голови о дверну дерев`яну рамку (одвірки), чим допустив злочинну недбалість, що призвела до неумисного, з необережності травмування потерпілого.

Внаслідок необережних дій ОСОБА_4 , які виразилися у злочинній недбалості, потерпілому ОСОБА_5 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі головного мозку намету мозочка зліва вираженим набряком та зміщенням серединних структур головного мозку вправо, наявністю садна в лівій тім`яно-скроневій ділянці та синця у правій параорбітальній ділянці, які по критерію небезпеки для життя, згідно з п.п. 2.1.3, 2.1.3 «в», «г» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду кримінального провадження був повідомлений, в порядку та строки визначені ст. 135 КПК України.

З урахуванням положень ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд заслухавши думку учасників судового провадження, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого.

Суд визнав за можливе розглянути кримінальне провадження за відсутності потерпілого ОСОБА_5 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у інкримінованих кримінальних правопорушеннях визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся просить суворо його не карати. Надав суду показання у відповідності з встановленими обставинами зазначеними у обвинувальному акті, згодилась з обсягом здобутих по справі доказів і не оспорював їх, а також визнав не доцільним дослідження доказів відносно фактичних обставин справи, які ним не оспорюються. .

Відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України та приймаючи до уваги, що показання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, зміст цих обставин вказаними особами розуміється правильно, сумнівів стосовно добровільності та істинності їх позиції у суду немає, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно цих обставин, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, що узгоджується з ч.3 ст.349 та ст.351 КПК України.

Учасникам кримінального провадження роз`яснено, що вони в такому випадку будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дослідження судом за власною ініціативою доказів, які б підтверджували або спростовували певні обставини справи, - порушуватиме загальні засади кримінального провадження, передбачені п.3, п.15 ч.1 ст.7 КПК України, зокрема: рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того дане рішення повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R(87)18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Крім визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, його провина у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях передбачених ч.1 ст.122, ст.128 КК України, підтверджується наступними письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні:

-постановою про приєднання предметів до провадження як речових доказів від 29.02.2024 року, згідно якої визнано вилучені 2 марлевих тампони зі змивами плям бурого кольору, які поміщені до паперового конверту №1 Національної поліції України в якості речового доказу у даному кримінальному провадженні.

Інші докази по справі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, судом не досліджувалися, оскільки фактичні обставини справи та розмір матеріальних збитків ніким не оспорювався.

Дослідивши в сукупності всі докази надані сторонами кримінального провадження суд «поза розумним сумнівом» переконався що, дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.1 ст.122 КК України як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я; за ст. 128 КК України як заподіяння необережного тяжкого тілесного ушкодження.

У відповідності до вимог ст. 337 КПК України, розглянувши матеріали кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд вважає, що підстав для виходу за межі висунутих обвинувачень, зазначених в обвинувальному акті в частині зміни кваліфікації кримінальних правопорушень, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, не вбачається.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень.

Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

При призначенні виду і розміру покарання обвинуваченому суд, у відповідності до ст.ст.65-67 КК України враховує, що ОСОБА_4 не судимий в силу ст.89 КК України, підлягає покаранню за вчинення умисного нетяжкого кримінального правопорушення та необережного нетяжкого кримінального правопорушення, спосіб його життя, дану на особу позитивну громадську характеристику, свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень визнав в повному об`ємі, критичного ставиться до скоєного, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, даючи чіткі викривальні показання, запевнення суду про недопустимість в подальшому вчинення злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

При цьому, у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Наведені обставини у своїй сукупності, дають підстави вважати, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого у період іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Саме таке покарання ОСОБА_4 суд вважає відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зі змісту ч.4 ст. 174 КПК України вбачається, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Керуючись ст. ст.349, 369-371, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ст.128 КК України та призначити покарання:

за ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

за ст. 128 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з п.1, п.2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язок періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирати.

Початок відбування міри покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати 02 липня 2024 року.

Цивільний позов у справі не заявлений.

Скасувати арешт на майно, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2024 року.

Речові докази: 2 марлевих тампони зі змивами плям бурого кольору, які поміщено до паперового конверту № 1 Національної поліції України знищити.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору та засудженому.

Суддя ОСОБА_1