Житомирський апеляційний суд
Справа №286/1389/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.164 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000073 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 29 травня 2023 року, відносно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 від шлюбу з ОСОБА_8 має неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 12.04.2012 у справі №617/2976/12 ОСОБА_7 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_8 на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку на кожну з двох дітей, починаючи з 21.02.2012 і по 08.07.2024, тобто до досягнення - ОСОБА_9 повноліття, а з ІНФОРМАЦІЯ_4 і до досягнення ОСОБА_10 повноліття, в розмірі 1/6 частини його заробітку(доходу), але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку. Але ОСОБА_7 всупереч вимог ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України (батьки зобов`язанні утримувати дітей до досягнення ними повноліття) злісно ухилявся від встановлених рішенням суду платежів на утримання дітей, оскільки будучи працездатним, кошти не сплачував, іншої матеріальної допомоги на утримання своїх дітей не надавав, в результаті чого утворилась заборгованість по виплаті встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), що сукупно перевищує суму виплат за три місяці аліментних платежів за період часу з 01.03.2022 до 31.03.2023 року на суму 52 359, 96 грн, при цьому загальна заборгованість зі сплати аліментів становить 116747,78 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині призначення йому покарання змінити та призначити йому покарання у виді громадських робіт. Вважає вирок суду першої інстанції несправедливим, незаконним, надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. На думку апелянта, судом першої інстанції не були взяті до уваги такі пом`якшуючі обставини, як визнання вини та активне сприяння у розкритті злочину. Вказує на те, що судом не врахована думка потерпілої, яка не просила для нього суворого покарання, а саме обмеження волі. Зазначає, що він раніше не судимий, характеризується посередньо, алкогольними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, має стійкі соціальні зв`язки, проживає з батьками, неофіційно працевлаштований. Перебуває на обліку в центрі зайнятості, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а з початку досудового розслідування по даний час своєчасно сплачує аліменти, та надав матеріальну допомогу під час початку бойових дій в Україні для виїзду потерпілої з дітьми за кордон.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора, яка просила вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.164 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Санкція ч.1 ст.164 КК України, за якою ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді громадських робіт на строк від вісімдесяти до ста двадцяти годин або арешту на строк до трьох місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (проступку), але й даними про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що обтяжують покарання, обставинами, що пом`якшують покарання (щире каяття), таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є проступком, фактичні обставини його вчинення, наслідки та суспільну небезпечність правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.

В даному випадку, належно враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше несудимий (а.п.68), має постійне місце реєстрації та проживання (а.п.69-70), за яким характеризується посередньо, вживає алкогольні напої (а.п.71), не перебуває на спеціалізованих обліках, працездатний, має хворобливий стан здоров`я (а.п.70-72), з відповідним врахуванням думки потерпілої.

В свою чергу, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ст.66 КК України, є щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Одночасно, матеріали кримінального провадження переконливих даних про інші пом`якшуючі обставини не містять, апеляційні посилання обвинуваченого в цій частині є об`єктивно безпідставними.

Крім того, належно враховано судом першої інстанції і думка потерпілої ОСОБА_8 , яка не наполягала на суворому покаранні обвинуваченому. Підстави стверджувати, що позицію потерпілої не враховано відсутні, сама позиція останньої в даному випадку не може превалювати над сукупністю обставин, які враховуються при визначенні покарання.

Як вважає апеляційний суд в даному провадженні, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.164 КК України, у виді 1-го року обмеження волі, із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, та яке, на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності

В свою чергу, обвинуваченим не наведено в апеляційній скарзі жодних переконливих обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Як вважає апеляційний суд, вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, дані про особи в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави для пом`якшення обвинуваченому покарання призначеного судом першої інстанції.

При цьому, зазначені обвинуваченим обставини (як підстави пом`якшення йому призначеного покарання), зокрема те, що він раніше не судимий, характеризується посередньо, алкогольними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, має стійкі соціальні зв`язки (не підтверджено матеріалами провадження), проживає з батьками, неофіційно працевлаштований (не підтверджено матеріалами провадження), перебуває на обліку в центрі зайнятості, з початку досудового розслідування по даний час своєчасно сплачує аліменти, надав матеріальну допомогу під час початку бойових дій в Україні для виїзду потерпілої з дітьми за кордон, не може бути безумовними підставами для пом`якшення покарання ОСОБА_7 .

Останнім не наведено в апеляційній скарзі переконливих обставин, які б не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання за ч.1 ст.164 КК України.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, за мірою є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 29 травня 2023 року відносно ОСОБА_7 без змін.

На ухвалу апеляційного суду, яка набирає законної сили негайно після її проголошення, учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :