Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2024 року м. Рівне

Справа № 562/990/22

Провадження № 11-кп/4815/152/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000323 від 30.08.2021 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, розлученого, працюючого слюсарем з механо-складальних робіт ТОВ "Будівельна компанія "ЛАЙФ-БУД", раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним за ч.1 ст.286-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів (відповідно до ухвали Рівненського апеляційного суду від 29.11.2023 року продовжено ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів до 27.01.2024 року).

Взято ОСОБА_6 під варту негайно в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 13 жовтня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 3604 грн. 02 коп. витрат на залучення експертів.

Скасовано арешт на відповідне майно та речі, накладений ухвалами слідчого судді від 30 серпня 2021 року.

Вирішено питання щодо речових доказі в у даному кримінальному провадженні.

Документи кримінального провадження ухвалено залишити у матеріалах кримінальної справи протягом усього часу їх зберігання.

За вироком суду 29 серпня 2021 року, приблизно о 13 год. 43 хв., у світлу пору доби, в порушення вимог підпункту а) пункту 2.9, пункту 2.10, пункту 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки "Citroen Jumpy", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Полуботка в м.Здолбунові Рівненської області, виконавши маневр повороту ліворуч на вулицю Пушкіна, при виникненні небезпеки для руху, яку він міг об`єктивно виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав технічну можливість це зробити, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину вул. Пушкіна з права на ліво по ходу руху вказаного транспортного засобу, після чого продовжив рух та зник з місця події.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що вирок суду першої інстанції не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, внаслідок суворості.

На думку обвинуваченого, суд при ухваленні вироку не врахував ряд суттєвих обставин, на які він неодноразово наголошував у судових засіданнях.

Заперечує факт перебування під час скоєння ДТП в стані алкогольного сп`яніння.

Зазначає, що після ДТП, перебуваючи у шоковому стані, приїхав в гараж і вжив 400 г спиртного віскі, тобто не перебуваючи за кермом.

Вважає, що його дії підпадають під кваліфікацію за ч.1 ст. 286 КК України.

Вказує, що суд при ухваленні вироку не врахував ряд обставин та дані про його особу, які пом`якшують його відповідальність: щире каяття, несудимість, позитивну характеристику за місцем проживання і роботи, працевлаштованість, міцні соціальні зв`язки, наявність на утриманні матері пенсійного віку, те, що являється основним годувальником сім`ї, оскільки батько помер, відшкодування шкоди потерпілому і відсутність будь-яких претензій потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого та призначити покарання у виді штрафу.

Просить вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2023 року відносно нього змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.1 ст. 286-1 КК України на ч.1 ст. 286 КК України, призначивши покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, захисника, які частково підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до задоволення частково.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З врахуванням позиції обвинуваченого, який визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину та висловлених доводів в судовому засіданні апеляційної інстанції щодо часткового підтримання поданої апеляційної скарги, вирок суду оскаржується в частині призначеного покарання, а тому фактичні обставини, висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи обвинуваченого щодо суворості призначеного покарання є слушними.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпечності інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, часткове визнання вини обвинуваченим у вчиненні злочину, наслідки вчиненого злочину, поведінку і оцінку скоєного обвинуваченим, позицію потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого у зв`язку із відшкодуванням завданих йому збитків. Судом також враховано обставини, які пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Надано відповідну оцінку у сукупності з усіма обставинами вчинення даного кримінального правопорушення і досудовій доповіді органу пробації, відповідно до якого виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства. З рахуванням зазначених обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність та достатність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання в межах санкції частини статті за інкримінований злочин на відповідний строк.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, погодився з правильністю кваліфікації його дій саме за ч.1 ст. 286-1 КК України, зазначав, що він усвідомив негативність свого вчинку та його наслідки, шкодує, що так сталося і не бажав цього, зробив відповідні висновки, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, наголосив, що неодноразово просив вибачення у потерпілого, незважаючи на відсутність потерпілого при апеляційному розгляді, знову просив вибачення за вчинене, вказав, що повністю відшкодував потерпілому заподіяну шкоду (і матеріальну, і моральну), який не має до нього будь-яких претензій і просив суворо не карати обвинуваченого.

Сторона захисту наголошувала також на наявність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, наявність на утриманні матері-пенсіонерки, яка хворіє.

На переконання колегії суддів зазначені обставини свідчать про негативну оцінку обвинуваченим своїх дій і поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться у провину, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер, бажання виправити наслідки вчиненого, що зокрема, виразилось у відшкодуванні потерпілому завданих збитків.

З огляду на викладене, вирішуючи питання співмірності призначеного покарання обвинуваченому вчиненому ним кримінальному правопорушенню, як необхідному заходу примусу для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК, колегія суддів виходить з наступного.

Так, законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст. 69 КК України).

При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Так, колегія суддів, враховує встановлені судом першої інстанції обставини вчиненого, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, наслідки, що настали, дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав себе винним, раніше не судимий, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, працевлаштований, наявність міцних соціальних зв`язків, стан здоров`я обвинуваченого, вік, наявність на утриманні матері пенсійного віку, яка хворіє, а він є єдиним годувальником сім`ї, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, позицію потерпілого, встановлену судом першої інстанції, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З оглядку на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, хоча і не виходить за межі, встановлені санкцією частини статті за інкримінований злочин, однак за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

На переконання колегії суддів, дані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, і, з урахуванням особи обвинуваченого та категорії злочину, вчиненого джерелом підвищеної небезпеки, виходячи із положень ст.ст. 50, 65 КК України, дає підстави прийти до висновку щодо можливості і, на думку колегії суддів, необхідності, застосування положень ст. 69 КК України, перейшовши до більш м`якого виду основного покарання у виді арешту.

На думку колегії суддів, враховуючи загальні засади призначення покарання, дотримання яких є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, саме таке покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408, з врахуванням ч.2 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За наведеного, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного основного покарання, а апеляційна скарга обвинуваченого частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_6 .

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України і призначити йому основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 13 жовтня 2023 року.

В решті вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3