Житомирський апеляційний суд
Справа №278/71/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

представника потерпілої: ОСОБА_8

прокурора: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0001954 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 09 травня 2023 року, яким засуджено

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калинівка Житомирського району та області, громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , не судимого,

- за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання, якщо він протягом іспитового строку - 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 3 947 (три тисячі дев`ятсот сорок сім) грн. 11 коп. судових витрат на залучення експертів при проведенні експертиз.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 02.11.2021 на автомобіль марки "Skoda Octavia", реєстраційний номер " НОМЕР_1 " скасовано, а вказаний транспортний засіб залишено в розпорядженні власника (законного володільця).

В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 26 280 грн. 11 коп. майнової шкоди та 1 000 000 грн. моральної шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, відмовлено.

встановила:

Як встановив суд, 27 жовтня 2021 року близько 18 години 15 хвилин ОСОБА_6 у темну пору доби в задовільних умовах дорожнього руху та в умовах достатньої видимості керував технічно справним автомобілем марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався ним в правій смузі руху по автомобільній дорозі М-21 «Виступовичі - Житомир - Могилів-Подільський» в межах населеного пункту с. Сінгури Житомирського району та області зі сторони м. Бердичева в напрямку м. Житомира, в порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.3 ПДР, на якому перебував пішохід, проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перевищив максимально дозволену швидкість руху транспортних засобів у населеному пункті, не врахував дорожню обстановку та при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, для якого була створена небезпека, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину вказаної автодороги в межах нерегульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням його смерті.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 12.3, 12.4, 18.1 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій обвинувачуваного та доведеності його вини, вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання та в частині відмови в задоволенні цивільного позову.

Вказує, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає обставинам кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку потерпілої поведінка обвинуваченого на досудовому розслідування та під час судового розгляду не свідчить про щире каяття обвинуваченого, тому суд прийшов до хибного висновку про наявність такої пом`якшуючої обставини, а грошові кошти були перераховані перед постановленням вироку.

Вказує, що враховуючи поведінку обвинуваченого по відношенню до родини, та наслідки його протиправних дій в результаті яких загинула найрідніша їй людина, єдиний годувальник сім`ї, що призвело до глибоких страждань потерпілої, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_6 заслуговує суворого та реального покарання.

Вважає, що рішення суду в частині застосування до ОСОБА_6 положень ст. ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням належним чином не мотивоване.

Зазначає, що звільняючи засудженого від призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечний злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілої щодо призначення покарання є вирішальною.

Разом з тим, поза увагою суд залишив незворотні наслідки діяння обвинуваченого у вигляді смерті потерпілого, характер діяння, який проявився у тому числі й у нехтуванні вимог п. 1.7 ПДР, які зобов`язують водіїв проявляти особливу увагу до пішоходів.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди.

Зазначає, що суд не взяв до уваги, що потерпіла ОСОБА_11 є інвалідом та перебувала на утриманні свого чоловіка.

Також зазначає, що у зв`язку із втратою свого чоловіка зазнала глибоких моральних та психологічних страждань, її стан здоров`я значно погіршився, в наслідок чого потерпіла потребує коштів на лікування, проте її родина знаходиться в скрутному матеріальному становищі.

Просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік, стягнути з обвинуваченого на корись потерпілої матеріальну шкоду в сумі 26 280, 11 грн. та моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн.

Заслухавши доповідача, думку представника потерпілої ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які заперечили щодо доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог, щодо задоволення інших вимог заперечив, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду і наведених у вироку доказів є обґрунтованими і законними та апелянтом не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційній скарзі також правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання то на думку колегії суддів доводи апеляційної скарги потерпілої підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Згідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від призначеного покарання на думку колегії суддів не врахував вказані вимоги закону та правові висновки ВСУ.

Так, свій висновок про можливість звільнення від призначеного покарання ОСОБА_6 суд обґрунтував тим, що злочин ним вчинено з необережності, врахувавши наявність двох пом`якшуючих обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_10 , яка не наполягала на призначення суворого покарання, позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, наявність сім`ї та перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в даному випадку зосередився виключно на оцінці позитивних характеризуючих даних про особу обвинуваченого, пом`якшуючих обставинах та недостатньо врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення злочину, ступеню їх тяжкості, невідворотним наслідкам та характеру порушень правил безпеки дорожнього руху. Судом належно не враховано грубе порушення правил дорожнього руху, яке допустив обвинувачений ОСОБА_6 рухаючись в межах населеного пункту, де дозволена швидкість 50 км/год. зі значним перевищенням швидкості (не менше 90..93 км/год), допустив наїзд на потерпілого на пішохідного переході, внаслідок чого ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких загинув.

Ці обставини, на думку колегії суддів свідчать, що вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок його м`якості, неправильного застосування судом положень ст. 75 КК України.

Разом з тим, постановляючи новий вирок, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 раніше не судимий, визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував заподіяну шкоду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_6 більш м`яке покарання не передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, що буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно частини 5 статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно частини 1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України). При вирішенні цивільного позову суд керується нормами ст. ст. 127-130 КПК України та цивільного законодавства, зокрема, ст. 23, 1166-1168 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_10 звернулась до суду із цивільним позовом та просила суд стягнути з ОСОБА_6 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 26 280 грн. 11 коп., моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.(один мільйон) гривень. (т. 1 а.с. 41-43).

Ухвалюючи рішення у справі, суд зазначив, що цивільний позов ОСОБА_10 щодо відшкодування моральної шкоди підлягав би частковому задоволенню у розмірі 300 000 грн., проте з урахування того, що цивільно правова відповідальність ОСОБА_6 застрахована на суму 260 000 грн. та на користь потерпілої обвинуваченим вже сплачено 188 000 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до матеріалів справи, на момент ДТП відповідальність ОСОБА_6 (страхувальника) було застраховано ПрАТ «УПСК» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: поліс №АР/9066885 від 15.01.2021 р. транспортний засіб "Skoda Octavia", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ".(т.1 а.с. 78)

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року № 755/18006/15-ц. у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Як визначено у статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що під час ухвалення вироку суд не обґрунтував належним чином своїх висновків щодо відмови в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , доказів на підтвердження свої висновків не навів, не зазначив за якими критеріями та з врахуванням, яких обставин визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 300 000 грн. та чому не погодився з вимогою позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 000 грн.

Зазначені порушення на думку колегії суддів, є істотними, судом апеляційної інстанції вони не можуть бути виправлені, оскільки потребують надання оцінки доказам, про дослідження яких сторони клопотань не заявляли, а тому суд апеляційної інстанції скасовує вирок, в цій частині з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 09 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України - 3 (три) роки обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Строк відбування основного покарання у виді обмеження волі рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вказаний вирок Житомирського районного суду Житомирської області в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок апеляційного суду, яким вирок скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: