УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 166/508/22

провадження № 51-5544 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 червня 2023 року щодо виправданого ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 20 липня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він

28 травня 2022 року, о 07 год 30 хв., на пасовищі в с. Гірники Ковельського району Волинської області, під час виниклого конфлікту, умисно наніс один удар рукою в обличчя ОСОБА_4 , чим заподіяв потерпілому тілесне ушкодження, у виді перелому нижньої щелепи в ділянці обох кутів, яке відноситься до середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, адвокат не погоджується із оцінкою доказів, які міститься у матеріалах кримінального провадження, при цьому стверджує, що ОСОБА_6 не перебував у стані необхідної оборони, а суди дійшли помилкового висновку у цій частині, внаслідок чого виправдали останнього. Вказує, що стороною захисту не надано суду жодного доказу на підтвердження перебування ОСОБА_6 у стані необхідної оборони і сильного душевного хвилювання. Окрім цього, наводить доводи які стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі «Барбера, Мессегеі Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Виправдувальний вирок місцевого суду мотивований тим, що за наслідками оцінки наданих стороною обвинувачення доказів, зокрема, даних, що містяться у показаннях обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_7 , дослідженому звукозаписі щодо обставин конфлікту 28 травня 2022 року між обвинуваченим та ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , встановлено перебування ОСОБА_6 в стані необхідної оборони щодо останніх, які напали на нього групою осіб, а обвинувачений, обороняючись від них, наніс рукою удар в обличчя

ОСОБА_4 , чим заподіяв йому тілесне ушкодження середньої тяжкості, яке спричинило тривалий розлад здоров`я, що в силу вимог ст. 36 КК України виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_6 .

Непогодившись із вказаним рішенням представник потерпілого звернувся із апеляційною скаргою, яка залишена без задоволення, а виправдувальний вирок - без змін.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, суд дійшов висновку про дотримання місцевим судом вимог процесуального закону, які стосуються оцінки доказів, та вказав, що під час судового розгляду досліджено кожен із наведених у апеляційній скарзі доказів, яким надано належну правову оцінку.

Зокрема, під час апеляційного розгляду, за клопотанням прокурора судом безпосередньо досліджено докази по указаному кримінальному провадженню, за наслідками якого колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції законне і обґрунтоване, та не знайшло свого підтвердження вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з огляду на перебування останнього у стані необхідної оборони.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що за приписами ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Водночас, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади (ч. 2 ст. 36 КК України).

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і в разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Визначення стану необхідної оборони, у кожному конкретному випадку, повинно оцінюватися судом із урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

Спростовуючи доводи апеляційних скарг представника потерпілого та прокурора, суд вказав, що 28 травня 2022 року між обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_7 мав місце конфлікт, при цьому присутності інших осіб установлено не було.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та його зять ОСОБА_7 приїхали до нього вранці на пасовище з приводу раніше виниклої конфліктної ситуації, при цьому потерпілий у ході словесної перепалки висловив погрозу, що вдарить, а ОСОБА_7 умисно наніс йому удар рукою у грудну клітку, який одночасно прийшовся і у нижню щелепу. Захищаючись, обвинувачений у відповідь теж наніс йому удар у обличчя, від якого ОСОБА_7 упав на землю, покотився і почав втікати. Обернувшись, відразу побачив позаду себе ОСОБА_4 , який попередньо стояв від нього на відстані п`яти метрів, та відчуваючи для себе потенційну небезпеку, наніс йому один удар рукою у праву ділянку обличчя. Після чого конфлікт припинився, а ОСОБА_4 та ОСОБА_7 залишили місце події.

Достовірність показань ОСОБА_6 підтверджується висновком судово-медичної експертизи, відповідно до якого останньому було заподіяне тілесне ушкодження у виді синця в ділянці лівої підключичної ділянки, яке за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Разом з цим, згідно показань потерпілого ОСОБА_4 тасвідка ОСОБА_7 , останні не заперечували, що були ініціаторами даної суперечки, і між ними та обвинуваченим виникла словесна перепалка, яка переросла у конфлікт, у ході якого саме свідок ОСОБА_7 перший штовхнув ОСОБА_6 .

Окрім цього, за наслідками дослідження звукозапису щодо обставин конфлікту установлено факт висловленої ОСОБА_4 погрози в адресу ОСОБА_6 , а також короткий проміжок тривалості конфлікту, близько однієї хвилини десяти секунд.

Оцінивши встановлені фактичні обставини кримінального провадження, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення у стані необхідної оборони, що є обставиною, яка виключає кримінальну відповідальність особи.

Мотивуючи свої висновки в цій частині апеляційний суд вказав, що обвинувачений ОСОБА_6 будучи особою, яка діяла в умовах попередньо виниклого конфлікту, ініціатором якого було двоє осіб чоловічої статі, завдав удару потерпілому, що у цьому конкретному випадку було обумовлене виключно метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів, зважаючи на попередньо висловлені ОСОБА_4 погрози, а також активні фізичні дії ОСОБА_7 по відношенню до обвинуваченого, динамічність подій та достатньо стислі часові рамки конфлікту, що дає підстави для висновку, що пусковим механізмом нанесення ним удару потерпілому, було відвернення можливості з боку ОСОБА_4 заподіяти шкоди його здоров`ю.

При цьому судом констатовано, що за встановленого під час судового розгляду перебігу подій, поведінки їх учасників - ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_4 (ініціаторів конфлікту), оборона з боку обвинуваченого була своєчасною та необхідною, а сам ОСОБА_6 вчинив активні дії лише після висловлених у його адресу погроз та активних дій одного із учасників, поведінку яких обвинувачений, по відношенню до себе, цілком реально сприймав як загрозливу. Хоча сам ОСОБА_4 і не вчиняв будь-яких фізичних дій щодо обвинуваченого, у цьому конкретному випадку поведінку ОСОБА_6 по відношенню до нього не можна розглядати відособлено, без урахування усіх обставин вчиненого: поведінки нападників, спрямованості їх умислу, інтенсивності і характеру їх дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну, а також відсутності обставин вважати напад припиненим.

З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів апеляційного суду, у цьому кримінальному провадженні наявні підстави стверджувати про перебування

ОСОБА_6 у стані необхідної оборони, оскільки його дії вчинялися з метою захистити себе, так як поведінка учасників конфлікту ОСОБА_7 і ОСОБА_4 давала підстави побоюватися за своє здоров`я, при цьому такі дії були своєчасними і необхідними, так як ОСОБА_6 миттєво відреагував на ситуацію та завдав удар потерпілому, який опинився безпосередньо позаду нього, після висловлених попередньо у його адресу погроз та активних дій іншого учасника конфлікту, а також не можуть вважатися перевищенням меж необхідної оборони.

Верховний Суд погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх вірними за встановлених фактичних обставин кримінального провадження.

Разом з цим, на переконання колегії суддів, апеляційним судом помилково констатовано перебування ОСОБА_6 у стані сильного душевного хвилювання, однак дана обставина не впливає на вірний висновок суду щодо знаходження обвинуваченого у стані необхідної оборони з огляду на приписи ст. 36 КК України.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги представника потерпілого про не надання апеляційним судом належної оцінки дослідженим доказам, які, на його думку, підтверджують винуватість ОСОБА_6 , є неспроможними та зводяться до власної оцінки доказів, відмінної від оцінки наданої судом.

До того ж, колегія суддів зауважує, що касаційна скарга не містить переконливих аргументів на спростування висновків суду про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 у стані необхідної оборони.

Твердження представника потерпілого про не надання стороною захисту суду жодного доказу на підтвердження перебування ОСОБА_6 у стані необхідної оборони є неспроможними та такими, що прямо суперечать приписам ст. 62 Конституції України, з якою кореспондуються норми ст. 17 КПК України, за якою ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Натомість, в силу положень ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Апеляційний розглядкримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 418, 419 КПК України.

Інших доводів щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду, представник потерпілого у касаційній скарзі не навів.

При цьому, Суд не вбачає підстав стверджувати про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність за наведеного у скарзі обґрунтування.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 червня 2023 року щодо виправданого ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3