Справа № 161/2795/24
Провадження № 1-кс/161/936/24
У Х В А Л А

про відмову в арешті майна

м. Луцьк 14 лютого 2024 року

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 , слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 , представника цивільного позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , розглянувши клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Представник цивільного позивача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, зокрема, рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів, які знаходяться на рахунках в банках та інших фінансових установах, відкритих на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивує тим, що у провадженні СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській областіперебуває кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені 16.11.2023 до ЄРДР за №0003539 за попередньою правовою кваліфікацією ч.3 ст.190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в період з вересня по листопад 2023 року невстановлена особа (яка назвалась ОСОБА_8 ), під приводом передачі цінної посилки з-за кордону через вигадану компанію «FIRSTMILE DELIVERIES», умисно, шляхом зловживання довірою, заволодів належними ОСОБА_5 грошовими коштами на загальну суму 184 522, 50 грн, які 26.10.2023 остання перерахувала на картковий рахунок, відкритий у АТ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_7 .

У зв`язку з цим ОСОБА_5 у кримінальному провадженні заявлено цивільний позов про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в сумі 184522,50 грн., оскільки ОСОБА_7 , як особа, яка безпідставно набула зазначені кошти, несе цивільну відповідальність за шкоду особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши додані докази, заслухавши думку слідчого та прокурора, які, кожен зокрема, заперечували щодо поданого клопотання, думку адвоката ОСОБА_6 , який, посилаючись на вимоги ст.1212 ЦК України та ч.1 ст.170 КПК України, подане клопотання підтримав повністю, просив його задовольнити, приходжу до висновку, що клопотання про арешт майна до задоволення не підлягає.

Статтею 1 Кримінально процесуального кодексу України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Так, у справах "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.

Згідно з ст.7,16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській областіздійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості щодо якого внесено до ЄРДР за№0003539 від 16.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

12.01.2024 адвокатом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 було подано цивільний позов у кримінальному провадженні №0003539 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням на суму 184522,50 грн.

З клопотання про накладення арешту вбачається, що цивільний позивач просить арештувати майно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), в порядку, визначеному п.4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно ч.6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 19 червня 2019 року, справа №465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19 зазначила, що положення частини1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою).

Судом встановлено, що відомості про вчинення кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_5 внесено до ЄРДР за №0003539 від 16.11.2023, у даному провадженні, жодній особі, зокрема і ОСОБА_7 про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не повідомлено.

Зважаючи на викладене, з врахуванням того, що на даний час не має визначеного ч.6 ст. 170 КПК України процесуального статусу сторони кримінального провадження, на майно якого може бути накладено арешт майна, в порядку, визначеному п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, ОСОБА_7 не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою, а також не є особою, яка в силу закону повинна нести відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а тому клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , наразі, є передчасним та не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.100, 131, 132, 170-173, 369, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про арешт майна відмовити.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1