УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2023 Справа №607/9758/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження №0000304, стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК У країни,-

встановив:

Захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 09-10 червня 2022 року. У клопотанні зазначено: «…Стороною обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000304 за ч.2 ст. 286 КК, в якості доказу надано: Протокол проведення слідчого експерименту від 09-10 червня 2022 року. Оскільки при провеценні слідчого експерименту не було дотримано вимог для проведення даної слідчої дії, нормами КПК вказується, що умови під час слідчого експерименту мають бути максимально наближеними. Дане я вказав у самому протоколі слідчої дії, в зауваженнях, а саме: швидкість пішохода з якою він перебігав дорогу була значно більша: не швидка ходьба, а швидкий біг. В протоколі зазначено, що на 2.2 секундах ОСОБА_6 і поняті вказують, що бачать стажиста. ОСОБА_6 і поняті стверджували, що не бачать пішохода, а видно не зрозумілий селует (понятий сказав, що ніби дерево). Також в день ДТП і в момент проведення слідчого експерименту, різні погодні умови які впливають на видимість.(світло місяця і видимість). У своїх постановах ВС від 24.03.2020 у справі N0130/720/17 (провадження N0 51-2134км 19) та від 16.10.2019 у справі N0163/1753/17 (провадження N0 * 51-3182км 19), вказує, що при встановленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху (тобто й пішохода), що також може виключити відповідальність водія. Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, то відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має. Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що в тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення Суду від 19 грудня 1989 року в справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82 п. 79). Частиною 1 ст. 9 К11К України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції У країни. Згідно ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. У зв`язку з тим фактом, що вищевказаний доказ отриманий з порушенням встановленої процедури, прошу його визнати недопустимим. На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст.86, ст. 89 КПК У країни прошу суд долучити клопотання до матеріалів кримінального провадження № 0000304 за ч.2 ст. 286 КК України. Визнати протокол проведення слідчого експерименту від 09-10 червня 2022 року, недопустимим доказом».

Прокурор ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання захисника ОСОБА_5 , де зазначив: «…Заперечую щодо задоволення зазначеного клопотання захисника на підставі наступного. Так, сторона захисту звертає увагу на порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки вона не погоджується із результатами проведення вказаної слідчої дії. Однак, завданнями кримінального провадження є, зокрема, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК України). Положеннями ст.9 КПК України визначено, що слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Згідно з вимогами ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора. Згідно з ч.1, 2 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.223 КПК України, слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. З метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань (стаття 240 КПК України). Враховуючи викладене, з метою забезпечення вимог КПК України, 09- 10.06.2022 слідчим, яким здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, в порядку вимог КПК України проведено слідчу дію - слідчий експеримент, результат проведення якої зафіксовано у відповідному протоколі з додатками, підписаними її учасниками. Враховуючи викладене, отримання вказаних матеріалів у кримінальному провадженні здійснювалося в межах, обсязі та порядку, передбаченому КПК України, з врахування всіх прав інших учасників провадження, що виключає можливість їх порушення. Незгода сторони захисту із результатами проведення вказаної слідчої дії не може свідчити про недопустимість здобутих під час її проведення даних. Згідно з ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. З огляду на вимоги ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження, якщо таке було розпочате. У свою чергу, згідно ст. 85 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК, а в ст.87 КПК України визначено перелік порушень, які мають імперативне значення для суду, який вирішує питання про їх допустимість, припинити дослідження доказів, які здобуті з порушеннями, визначеними цією нормою. Застосовуючи положення ст.87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини (постанови Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі N0359/7742/17). Окрім того, в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі 756/10060/173 висловлено позицію про те, що вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні. При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у справі № 303/1425/18. Також, у постанові від 28.02.2023 у справі № 761/34746/17 за касаційною скаргою прокурора Верховний суд зазначив, що якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п. 2 ч. З ст. 87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими. Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей. Виходячи з наведеного суд може визнати дані здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій доказів недопустимими доказами лише за умови, якщо їх проведення призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій даних недопустимим доказом суд повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося. Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч.1 ст.87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб обумовити недопустимість доказу. При відсутності очевидної недопустимості доказів, відповідно до норм ст.94 КПК України такі докази мають бути оцінені кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх уся сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вдаючись до норм ст. 358 КПК України, яке регламентує порядок дослідження доказів і наслідки дослідження доказів, які викликають сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа, проте адвокат ставить вимогу про визнання їх недопустимими доказами, хоча не наводить жодної з підстав для визнання їх очевидно недопустимими внаслідок порушення істотних прав і свобод чи отримання таких з порушенням цих прав і свобод. Зважаючи на те, що національне законодавство не містить правового визначення «доведеності поза розумним сумнівом» та «розумний сумнів», однак практика Європейського Суду з прав людини досить часто оперує таким поняття при вирішенні судових спорів, і до такого поняття вдався Верховний суд у справі № 991/492/19-к. Так, кримінальне процесуальне законодавство не закріплює чітких стандартів доказування, проте із положень чинного КПК України прослідковується їх зміст. З частини другої статті 17 КПК України вбачається стандарт доказування «поза розумним сумнівом», перед застосовуванням якого суд вважає за необхідне зазначити, що не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань». Враховуючи викладене, прошу: питання щодо допустимості вказаних в клопотанні сторони захисту доказів вирішити шляхом їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. під час вирішення вказаного питання взяти до уваги доводи сторони обвинувачення щодо допустимості зібраних під час досудового розслідування доказів, а в задоволенні клопотання сторони захисту відмовити».

Захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 28.11.2021 року з схемою ДТП та фото таблицею. У клопотанні зазначено: «…Стороною обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000304 за ч.2 ст.286 КК, в якості доказу надано протокол огляду місця події від 28.11.2021 року з схемою ДТП та фото таблицею. Протокол огляду місця події від 28.11.2022 року з додатком схемою ДТП та фото таблицею, складав слідчий СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП В Тернопільській області ОСОБА_7 . Згідно ч.4 ст.216 КПК України, слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень: вчинених, працівником правоохоронного органу, ОСОБА_4 , ні момент ДТП на 28.11.2021 року був працівником правоохоронного органу. Це було відомо як і слідчому СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП В Тернопільській області ОСОБА_7 , який складав протокол і схем так і слідчому четвертого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м.Львові ОСОБА_8 , який здійснював досудове розслідування кримінального провадження, оскільки слідчий ДБР ОСОБА_8 , був учасником вказаних дій, але не записаний в протокол, але в протоколі записаний інший працівник ДБР ОСОБА_9 і є його підпис в даному протоколі і схемі. Вирішення питання щодо недопустимості доказів внаслідок порушення правил підслідності має важливе практичне значення в межах судового процесу. Оскільки їх було зібрано неуповноваженим на те органом (особою). Зі свого боку, судді в кожній такій справі оцінюють докази відповідно до вимог статті 94 Кримінального процесуального кодексу (КПК) України та визначають, чи доведено обвинувачення на підставі допустимих доказів. У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду (ККС) у складі Верховного Суду (ВС) від 24 травня 2021 року в справі № 640/5023/19 також відтворено відповідну правову позицію і зазначено, що докази має бути отримано (1) тільки уповноваженими на це особами (органами); (2) з використанням способів та засобів, призначених для одержання певних доказів; (3) із дотриманням вимог закону, якими визначено порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; до того ж (4) їх має бути закріплено належним чином. Здійснення досудового розслідування не уповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та призводить до визнання отриманих доказів недопустимими. Частиною 1 ст.9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України. Згідно ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. У зв`язку з тим фактом, що вищевказаний доказ отриманий з порушенням встановленої процедури, прошу його визнати недопустимим. На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст. 86, ст. 89 КПК У країни, прошу суд: долучити клопотання до матеріалів кримінального провадження № 0000304 за ч.2 ст.286 ІСК України. Визнати протокол огляду місця події від 28.11.2021 року з схемою ДТП та фото таблицею, недопустимим доказом».

Прокурор ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання захисника ОСОБА_5 , де зазначив: «… Заперечую щодо задоволення зазначеного клопотання захисника на підставі наступного. Так, сторона захисту звертає увагу на порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, як вона вважає, огляд місця події проведено неуповноваженим на те органом (слідчими органу поліції, а не слідчими органу ДБР), а тому з порушенням встановленої ст. 216 КПК України процедури. Водночас, відповідно до п. 1 ч.2 ст.40 КПК України слідчий уповноважений починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.214 КПК України слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. При цьому кримінальний процесуальний закон не передбачає обов`язкової вимоги щодо дотримання правил підслідності при внесенні відомостей до ЄРДР, а ст.214 КПК України не містить вказівки про можливість не вносити відомості, якщо кримінальне правопорушення не підслідне відповідному органу розслідування. Окрім того, на початкових етапах досудового розслідування відомості про подію злочину є фрагментарними, та іноді унеможливлюють одразу встановити належний орган досудового розслідування з огляду на недостатність необхідних фактичних даних. Відповідно до положень ч.1 ст.218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Частина 3 статті 214 КПК України визначає, що у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду). З врахуванням вказаних вимог КПК України, 28.11.2021 слідчим СВ ВП № 1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 у зв`язку з невідкладним випадком до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань проведено огляд місця події-дорожньо-транспортної пригоди, про яку стало відомо після повідомлення про вказану ДТП на лінію 102, про що складено відповідний протокол з додатками. Надалі СУ ГУНП в Тернопільській області за згаданим повідомленням того ж дня розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000304 від 28.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за фактом наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_10 , внаслідок чого останній загинув на місці пригоди. Для проведення досудового розслідування у вказаному провадженні призначено групу слідчих, до якої включено, зокрема, слідчого СВ ВП № 1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 . Відповідно до ч.2 ст.218 КПК України якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесено до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Зазначена норма спрямована, насамперед, для уникнення ситуації, коли несвоєчасне проведення слідчим відповідних процесуальних дій може призводити до беззворотньої втрати важливих доказів, а відтак - неможливості забезпечення виконання основних завдань кримінального провадження. Надалі постановою прокурора Теребовлянської окружної прокуратури від 30.11.2021, після підтвердження того, що водій ОСОБА_4 є працівником правоохоронного органу, здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у кримінальному провадженні № 0000304 доручено слідчим органу ДБР. Враховуючи викладене, огляд місця події у кримінальному провадженні проведено уповноваженим суб`єктом, а також здійснювалося в межах, обсязі та порядку, передбаченому КПК України, з врахування всіх прав інших учасників провадження, що виключає можливість їх порушення. Не відповідає обставинам справи й твердження адвоката ОСОБА_5 про те, що слідчий ДБР ОСОБА_9 не був присутній під час огляду місця події, а тому такі судження захисника є надуманими та виключно його власниками припущеннями, оскільки суперечать матеріалам кримінального провадження. Згідно з ч.1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. З огляду на вимоги ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження, якщо таке було розпочате. У свою чергу, згідно ст.85 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК, а в ст.87 КПК України визначено перелік порушень, які мають імперативне значення для суду, який вирішує питання про їх допустимість, припинити дослідження доказів, які здобуті з порушеннями, визначеними цією нормою. Застосовуючи положення ст. 87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини (постанови Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі N0359/7742/17). Окрім того, в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі 756/10060/173 висловлено позицію про те, що вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні. При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у справі № 303/1425/18. Також, у постанові від 28.02.2023 у справі №761/34746/17 за касаційною скаргою прокурора Верховний суд зазначив, що якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п. 2 ч. З ст. 87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими. Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей. Виходячи з наведеного суд може визнати дані протоколу огляду місця події недопустимими доказами лише за умови, якщо його проведення призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання даних протоколу огляду місця події недопустимим доказом суд повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося. Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч.1 ст.87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб обумовити недопустимість доказу. При відсутності очевидної недопустимості доказів, відповідно до норм ст.94 КПК України такі докази мають бути оцінені кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх уся сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вдаючись до норм ст.358 КПК України, яке регламентує порядок дослідження доказів і наслідки дослідження доказів, які викликають сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа, проте адвокат ставить вимогу про визнання їх недопустимими доказами, хоча не наводить жодної з підстав для визнання їх очевидно недопустимими внаслідок порушення істотних прав і свобод чи отримання таких з порушенням цих прав і свобод. Зважаючи на те, що національне законодавство не містить правового визначення «доведеності поза розумним сумнівом» та «розумний сумнів», однак практика Європейського Суду з прав людини досить часто оперує таким поняття при вирішенні судових спорів, і до такого поняття вдався Верховний суд у справі № 991/492/19-к. Так, кримінальне процесуальне законодавство не закріплює чітких стандартів доказування, проте із положень чинного КПК України прослідковується їх зміст. З частини другої статті 17 КПК України вбачається стандарт доказування «поза розумним сумнівом», перед застосовуванням якого суд вважає за необхідне зазначити, що не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань».

Враховуючи викладене, прошу питання щодо допустимості вказаних в клопотанні сторони захисту доказів вирішити шляхом їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення…»

Захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про визнання недопустимим доказом доручення від 29.11.2021 року, рапорти оперативного працівника Дуфанець від 30.11.2021 року, заяву ОСОБА_11 про надання доступу до відеозапису, диску з відеозаписом моменту ДТП 28.11.2021 року. У клопотанні зазначено: «… Стороною обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000304 за ч.2 ст.286 КК, в якості доказу надано: Доручення від 29.11.2021 року, рапорти Оперативного працівника Дуфанець від 30.11.2021 року, заяву ОСОБА_11 про надання доступу відеозапису, диск з відеозаписом моменту ДТП 28.11.2021 року. Доручення надав слідчий СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП В Тернопільській області ОСОБА_7 . Згідно ч.4 ст.216 КПК України, слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень: вчинених працівником правоохоронного органу. ОСОБА_4 , на момент ДТП на 28.11.2022 року був працівником правоохоронного органу. Це було відомо як і слідчому СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП В Тернопільській області ОСОБА_7 , який складав протокол і схему так і слідчому четвертого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Львові ОСОБА_8 , який здійснював досудове розслідування кримінального провадження, оскільки слідчий ДБР ОСОБА_8 , був учасником вказаних дій і є його підпис в даному протоколі і схемі. Вирішення питання щодо недопустимості доказів внаслідок порушення правил підслідності має важливе практичне значення в межах судового процесу. Оскільки їх було зібрано неуповноваженим на те органом (особою). Зі свого боку, судді в кожній такій справі оцінюють докази відповідно до вимог статті 94 Кримінального процесуального кодексу (КПК) України та визначають, чи доведено обвинувачення на підставі допустимих доказів. Здійснення досудового розслідування не уповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та призводить до визнання отриманих доказів недопустимими. Також варто зазначити, що ОСОБА_11 , не є власником майна, отже сам оперативний працівник робив копіювання. Належного запиту на офіційний офіс WOG не було, так само як відповіді теж. Тому відеозапис вилучений не належним способом в порушення КПК. Згідно ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. У зв`язку з тим фактом, що вищевказаний доказ отриманий з порушенням встановленої процедури, прошу його визнати недопустимим. На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст.86, ст.89 КПК У країни, прошу суд: Долучити клопотання до матеріалів кримінального провадження № 0000304 за ч.2 ст. 286 КК України. Визнати доручення від 29.11.2021 року, рапорти оперативного працівника Дуфанець від 30.11.2021 року, заяву ОСОБА_11 про надання доступу до відеозапису, диск з відеозаписом моменту ДТП 28.11.2021 року, недопустимими доказами ».

Прокурор ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання захисника ОСОБА_5 , де зазначив: «… Заперечую щодо задоволення зазначеного клопотання захисника на підставі наступного. Так, сторона захисту звертає увагу на порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, як вона вважає, вказане доручення надано неуповноваженим на те органом (слідчими органу поліції, а не слідчими органу ДБР), а тому воно, як і матеріали його виконання, не відповідають вимогам ст. 216 КПК України. Водночас, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст.214 КПК України слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. При цьому кримінальний процесуальний закон не передбачає обов`язкової вимоги щодо дотримання правил підслідності при внесенні відомостей до ЄРДР, а ст. 214 КПК України не містить вказівки про можливість не вносити відомості, якщо кримінальне правопорушення не підслідне відповідному органу розслідування. Окрім того, на початкових етапах досудового розслідування відомості про подію злочину є фрагментарними, та іноді унеможливлюють одразу встановити належний орган досудового розслідування з огляду на недостатність необхідних фактичних даних. Відповідно до положень ч.1 ст.218 КПК досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. З врахуванням вказаних вимог КПК України, 28.11.2021 СУГУНП в Тернопільській області за повідомленням про ДТП на лінію 102 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000304 від 28.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за фактом наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_10 , внаслідок чого останній загинув на місці пригоди. Для проведення досудового розслідування у вказаному провадженні призначено групу слідчих, до якої включено, зокрема, слідчого СВ ВП № 1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 . Відповідно до ч.2 ст.218 КПК України якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесено до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Зазначена норма спрямована, насамперед, для уникнення ситуації, коли несвоєчасне проведення слідчим відповідних процесуальних дій може призводити до беззворотньої втрати важливих доказів, а відтак - неможливості забезпечення виконання основних завдань кримінального провадження. Окрім того, завданнями кримінального провадження є, зокрема, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 1 КПК України). Положеннями ст.9 КПК України визначено, що слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Згідно з вимогами ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора. Згідно з ч.1, 2 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.2 ст.40 КПК України, слідчий уповноважений, серед іншого, доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам, здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом. Оперативні підрозділи органів Національної поліції здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, дізнавача, прокурора. Під час виконання доручень слідчого, дізнавача, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого. Доручення слідчого, дізнавача, прокурора щодо проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій є обов`язковими для виконання оперативним підрозділом (стаття 41 КПК України). Враховуючи викладене, з метою забезпечення вимог КПК України, 29.11.2021 року слідчим, яким здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні - слідчим СВ ВП № 1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , начальникові відділення поліції №4 (м.Заліщики) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області в порядку ст.40 КПК України, надано доручення на проведення слідчих (розшукових) дій. На виконання вказаного доручення оперативними працівниками органу поліції проведено визначені дії та зібрано матеріали, зокрема рапорти о/у СКР Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_12 від 30.11.2021 року, заяву ОСОБА_11 від 30.11.2021 та оптичний диск, які скеровано слідчому для долучення до матеріалів кримінального провадження. Надалі постановою прокурора Теребовлянської окружної прокуратури від 30.11.2021 року 30.11.2021 року після встановлення того, що водій ОСОБА_4 є працівником правоохоронного органу, здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у кримінальному провадженні № 0000304 доручено слідчим органу ДБР. Враховуючи викладене, отримання вказаних матеріалів у кримінальному провадженні проведено уповноваженим суб`єктом, а також здійснювалося в межах, обсязі та порядку, передбаченому КПК України, з врахування всіх прав інших учасників провадження, що виключає можливість їх порушення. Не відповідає обставинам справи й твердження адвоката ОСОБА_5 про те, що слідчий ДБР ОСОБА_8 проводив огляд місця події у кримінальному провадженні, а також складав протоколи і додатки такої слідчої дії, а тому такі судження захисника є надуманими та виключно його власними припущеннями, оскільки суперечать матеріалам кримінального провадження. Згідно з ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. З огляду на вимоги ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження, якщо таке було розпочате. У свою чергу, згідно ст. 85 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК, а в ст.87 КПК України визначено перелік порушень, які мають імперативне значення для суду, який вирішує питання про їх допустимість, припинити дослідження доказів, які здобуті з порушеннями, визначеними цією нормою. Застосовуючи положення ст.87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини (постанови Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі N0359/7742/17). Окрім того, в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі 756/10060/173 висловлено позицію про те, що вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні. При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у справі № 303/1425/18. Також, у постанові від 28.02.2023 у справі №761/34746/17 за касаційною скаргою прокурора Верховний суд зазначив, що якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п.2 ч.3 ст.87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими. Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей. Виходячи з наведеного суд може визнати дані здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій доказів недопустимими доказами лише за умови, якщо їх проведення призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій даних недопустимим доказом суд повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося. Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч.1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб обумовити недопустимість доказу. При відсутності очевидної недопустимості доказів, відповідно до норм ст. 94 КПК України такі докази мають бути оцінені кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх уся сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вдаючись до норм ст.358 КПК України, яке регламентує порядок дослідження доказів і наслідки дослідження доказів, які викликають сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа, проте адвокат ставить вимогу про визнання їх недопустимими доказами, хоча не наводить жодної з підстав для визнання їх очевидно недопустимими внаслідок порушення істотних прав і свобод чи отримання таких з порушенням цих прав і свобод. Зважаючи на те, що національне законодавство не містить правового визначення «доведеності поза розумним сумнівом» та «розумний сумнів», однак практика Європейського Суду з прав людини досить часто оперує таким поняття при вирішенні судових спорів, і до такого поняття вдався Верховний суд у справі № 991/492/19-к. Так, кримінальне процесуальне законодавство не закріплює чітких стандартів доказування, проте із положень чинного КПК України прослідковується їх зміст. З частини другої ст.17 КПК України вбачається стандарт доказування «поза розумним сумнівом», перед застосовуванням якого суд вважає за необхідне зазначити, що не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань». Враховуючи викладене, прошу: Питання щодо допустимості вказаних в клопотанні сторони захисту доказів вирішити шляхом їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Під час вирішення вказаного питання взяти до уваги доводи сторони обвинувачення щодо допустимості зібраних під час досудового розслідування доказів, а в задоволенні клопотання сторони захисту відмовити ».

Захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу огляду де розміщується файл на хмарному сховищі GOOGL dick від 15 грудня 2021 року з додатком - оптичним диском. У клопотанні зазначено: «… Стороною обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000304 за ч.2 ст.286 КК, в якості доказу надано: Запити слідчого ДБР Директору ТОВ «Вест Петрол Маркет», про надання відеозапису моменту ДТП. Відповідь Директору ТОВ «Вест Петрол Маркет», про те що відеозапис з моменту ДТП, розміщується на хмарному сховищі GOOGL disk. Протокол огляду розміщення на хмарному сховищі GOOGL disk від 15 грудня 2021 року з додатком оптичним диском. Згідно ч. 1, 2 ст. 99 КПК України визначає, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить відомості, зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо, котрі можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Отже, матеріали відеозйомки (у тому числі відеозйомки з камер спостереження) є документами, а тому мають бути отримані у процесуальній формі, що передбачена для документів. Ч.3, 4 ст.99 КПК України передбачено, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа -- його відображення, якому надається таке ж значення, як І документу. Дублікат документа (документ, виготовлений таким же способом, як і його оригінал) може бути визнаний судом як оригінал документа. Відтак, електронним документом (у тому числі записом з цифрових камер спостереження) як доказом у кримінальному провадженні може бути лише оригінал електронного документа, або його дублікат (за умови визнання судом як оригіналу документа). Також необхідно зауважити, відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992 р. документом є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі й просторі, а інформацію становлять будь-які відомості р та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відтак, будівля на тих чи інщих легальних підставах (право власності, право володіння та/або користування, оренда тощо) належить юридичній особі або фізичній особі-підприємцю, оскільки згідно з ч. 1 ст. З Господарського кодексу України (далі - ГК), під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання посдуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Відтак, більшість будівель і споруд, безумовно володінням (на праві власності, користування, оренди тощо) тієї чи іншої особи/осіб (юридичних осіб чи фізичних осіб підприємців). З цього можна зробити висновок, що проникнення представників сторони обвинувачення можуть вчиняти слідчі (розшукові) дії та інші процесуальні дії лише у порядку, встановленому для житла чи іншого володіння особи. Так, відповідно до КПК України, однією з процесуальних можливостей органів досудового розслідування з отримання документа в електронній формі (цифрового відеозапису з камер спостереження) є тимчасовий доступ до речей і документів як різновид заходів забезпечення кримінального провадження. Ст. 159 КПК України визначає, що тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі й документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку здійснюється шляхом зняття копії інформації, що міститься у таких електронних інформаційних системах або їх частинах, мобільних терміналах систем зв`язку, без їх вилучення. Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали суду. Таким чином, електронний документ (відеозапис з камер спостереження) міг бути отриманий внаслідок тимчасового доступу до речей і документів, на підставі ухвали суду, що має відповідати вимогам ст.164 КПК України та виконуватися відповідно до порядку, встановленому ст.165 КПК України. Так, зокрема, ст.165 КПК України передбачає, що особа, яка зазначена в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів як володілець речей або документів, зобов`язана надати тимчасовий доступ до вказаних в ухвалі речей і документів особі, зазначеній у відповідній ухвалі слідчого судді, суду. Зазначена в ухвалі слідчого судді, суду особа зобов`язана пред`явити особі, яка вказана в ухвалі як володілець речей і документів, оригінал ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів та вручити її копію. Особа, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і документів, зобов`язана залишити володільцю речей і документів опис речей і документів, які були вилучені на виконання ухвали слідчого судді, суду. На вимогу володільця, особою, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і документів, має бути залишено копію вилучених документів. Копії вилучених документів виготовляються з використанням копіювальної техніки, електронних засобів володільця (за його згодою) або копіювальної техніки, електронних засобів особи, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і документів. Крім того, слід зазначити, що у разі невиконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право на доступ до речей і документів на підставі ухвали, має право постановити ухвалу про дозвіл на проведення обшуку, згідно з положеннями цього Кодексу, з метою відшукання та вилучення зазначених речей і документів. Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. У зв`язку з тим фактом, що вищевказаний доказ отриманий з порушенням встановленої процедури, прошу його визнати недопустимим. На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст. 86, ст. 89 КПК У країни, прошу суд: Долучити клопотання до матеріалів кримінального провадження № 0000304 за ч.2 ст. 286 КК України. Визнати протокол огляду де розміщується файл на хмарному сховищі GOOGL dick від 15 грудня 2021 року з додатком - оптичним диском, недопустимим доказом ».

Прокурор ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання захисника ОСОБА_5 , де зазначив: «…Заперечую щодо задоволення зазначеного клопотання захисника на підставі наступного. Так, сторона захисту звертає увагу на порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, як вона вважає, вказані матеріали отримані з порушенням встановленої процедури. Однак, завданнями кримінального провадження є, зокрема, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК України). Положеннями ст.9 КПК України визначено, що слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Згідно з вимогами ч.1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора. Згідно з ч.1, 2 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Враховуючи викладене, з метою забезпечення вимог КПК України, 15.12.2021 року слідчим, яким здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, ТОВ «Вест Петрол Маркет» в порядку ст.93 КПК України надіслано запит про надання копій записів відеоспостереження зі автозаправної станції, на що товариством запитувані відеозаписи листом від 15.12.2021 року органу досудового розслідування надані добровільно шляхом їх розміщення у хмарному сховищі Google Disk в мережі інтернет. Надалі слідчим в порядку КПК України проведено слідчу дію - огляд хмарного сховища Google Disk за вказаним ТОВ «Вест Петрол Маркет» посиланням, в ході якого здобуті відповідні докази. Враховуючи викладене, отримання вказаних матеріалів у кримінальному провадженні здійснювалося в межах, обсязі та порядку, передбаченому КПК України, з врахування всіх прав інших учасників провадження, що виключає можливість їх порушення. Не відповідає обставинам справи й твердження адвоката ОСОБА_5 про те, що здобуті в ході досудового розслідування відеозаписи слід отримувати лише в порядку тимчасового доступу до речей та документів. Так, однією з підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження - тимчасового доступу до речей і документів, є неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів. Враховуючи, що ТОВ «Вест Петрол Маркет» добровільно надало витребувані слідчим матеріали, застосування заходу забезпечення кримінального провадження - тимчасового доступу до речей і документів було недоцільним. Окрім того захистом не обґрунтовано, по яких саме ознаках вони вважають електронні документи (відеозаписи) копіями. Так, у відповідності до ч.4 ст.99 КПК України копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах, визнаються судом як оригінал документа. Верховним Судом у постанові від 22.10.2020 у справі № 677/2040/16-к викладено правовий висновок в якому зазначено, що згідно ч.1 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу. Відповідно до ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення. Згідно з ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. З огляду на вимоги ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження, якщо таке було розпочате. У свою чергу, згідно ст.85 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК, а в ст.87 КПК України визначено перелік порушень, які мають імперативне значення для суду, який вирішує питання про їх допустимість, припинити дослідження доказів, які здобуті з порушеннями, визначеними цією нормою. Застосовуючи положення ст.87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини (постанови Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі N0359/7742/17). Окрім того, в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі 756/10060/173 висловлено позицію про те, що вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні. При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело. На цьому наголосив Верховний Суд колегією судців Касаційного кримінального суду у справі № 303/1425/18. Також, у постанові від 28.02.2023 року у справі №761/34746/17 за касаційною скаргою прокурора Верховний суд зазначив, що якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п.2 ч.3 ст.87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими. Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей. Виходячи з наведеного суд може визнати дані здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій доказів недопустимими доказами лише за умови, якщо їх проведення призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій даних недопустимим доказом суд повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося. Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч. 1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб обумовити недопустимість доказу. При відсутності очевидної недопустимості доказів, відповідно до норм ст. 94 КПК України такі докази мають бути оцінені кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх уся сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вдаючись до норм ст. 358 КПК України, яке регламентує порядок дослідження доказів і наслідки дослідження доказів, які викликають сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа, проте адвокат ставить вимогу про визнання їх недопустимими доказами, хоча не наводить жодної з підстав для визнання їх очевидно недопустимими внаслідок порушення істотних прав і свобод чи отримання таких з порушенням цих прав і свобод. Зважаючи на те, що національне законодавство не містить правового визначення «доведеності поза розумним сумнівом» та «розумний сумнів», однак практика Європейського Суду з прав людини досить часто оперує таким поняття при вирішенні судових спорів, і до такого поняття вдався Верховний суд у справі № 991/492/19-к. Так, кримінальне процесуальне законодавство не закріплює чітких стандартів доказування, проте із положень чинного КПК України прослідковується їх зміст. З частини другої статті 17 КПК України вбачається стандарт доказування «поза розумним сумнівом», перед застосовуванням якого суд вважає за необхідне зазначити, що не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань». Враховуючи викладене, прошу: Питання щодо допустимості вказаних в клопотанні сторони захисту доказів вирішити шляхом їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Під час вирішення вказаного питання взяти до уваги доводи сторони обвинувачення щодо допустимості зібраних під час досудового розслідування доказів, а в задоволенні клопотання сторони захисту відмовити ».

Також, захисник ОСОБА_5 заявив клопотання про скасування арешту на майно автомобіль марки «Opel Vectra» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2021 року. У клопотанні зазначено: «… Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від ЗО листопада 2021 року, накладено арешт на автомобіль марки «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 . Даний автомобіль належить ОСОБА_13 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, яке знаходиться у матеріалах кримінального провадження № 0000304. Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано. ОСОБА_13 , є власником, автомобіля марки «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 , арешт вищевказаного автомобіля негативно впливає на його права, оскільки він позбавлений права користування даним автомобілем, це єдиний автомобіль, який є у нього у користуванні, і він ним через вказаний арешт не користується для власних потреб. Також вважаю , що на даний час не має більше необхідності в подальшому арешті автомобіля «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 , з арештованим майном проведено всі необхідні слідчі дії. Автомобіль оглянутий експертами із складанням відповідних протоколів, дані слідчі дії зафіксовані за допомогою фотозйомки; зафіксовані всі наявні сліди, експертом перевірено технічний стан транспортного засобу (рульове управління, тормозна система, електроосвітлювальні прилади та інше ) на предмет відповідності його вимогам ПДР України. По результатах даних слідчих дій з залученням експертів призначенні відповідні експертизи та є висновки в матеріалах провадження. На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 174 КПК України, прошу вас: Скасувати арешт на майно, а саме: на автомобіль марки «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від ЗО листопада 2021 року у кримінальному провадженні № 0000304 за ч.2 ст.286 КК України, по обвинуваченню ОСОБА_4 ».

Прокурор ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання захисника ОСОБА_5 про скасування арешту на майно автомобіль марки «Opel Vectra» р.н. НОМЕР_1 зміст і суть якого полягають у тому, що речові докази ще не досліджувалися, а тому прийняття такого рішення буде передчасним.

Проаналізувавши зміст і суть мотивів зазначених захисником ОСОБА_5 та заперечень прокурора ОСОБА_3 суд вважає, що підстав для задоволення клопотань сторони захисту немає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 28.11.2021 року, у зв`язку з невідкладним випадком, до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, провів огляд місця події-дорожньо-транспортної пригоди про яку стало відомо після повідомлення на лінію 102 і складено відповідний протокол з додатками.

В контексті ч.3 ст.214 КПК України у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).

СУ ГУНП в Тернопільській області того ж дня розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000304 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України по факту наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_10 , внаслідок чого він загинув на місці пригоди. Для проведення досудового розслідування було призначено групу слідчих до якої включено слідчого СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 . Слідчий СВ ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , в порядку передбаченому ст.40 КПК України, надав начальнику відділення поліції №4 (м.Заліщики) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області доручення провести слідчі (розшукові) дії. На виконання вказаного доручення оперативними працівниками органу поліції проведено визначені дії та зібрано матеріали, зокрема рапорти о/у СКР Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_12 від 30.11.2021 року, заяву ОСОБА_11 від 30.11.2021 та оптичний диск, які скеровано слідчому для долучення до матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст.218 КПК України якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесено до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Отже, огляд місця події у кримінальному провадженні проведено уповноваженим суб`єктом, а також здійснювалося в межах, обсязі та порядку, передбаченому КПК України, з врахування всіх прав інших учасників провадження, що виключає можливість їх порушення. Оскільки, було встановлено, що водій ОСОБА_4 є працівником правоохоронного органу постановою прокурора Теребовлянської окружної прокуратури від 30.11.2021 року здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України у кримінальному провадженні №0000304 доручено слідчим органу ДБР.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року в справі 756/10060/173 зазначено, що вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні. Порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно встановити чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело. Про це зазначено колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 303/1425/18.

Також, Верховний суд у справі №761/34746/17 у постанові від 28.02.2023 року акцентував, якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п.2 ч.3 ст.87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими. Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень на достовірність отриманих відомостей. Виходячи з наведеного суд може визнати дані здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій доказів недопустимими доказами лише за умови, якщо їх проведення призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання здобутих під час проведення слідчих та процесуальних дій даних недопустимим доказом суд повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.

Відповідно до ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1.здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2.отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3.порушення права особи на захист;

4.отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5.порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1.з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2.після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3.під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобовязаний довести в суді під час судового провадження;

4.під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду. В умовах воєнного стану положення цієї статті застосовуються з урахуванням особливостей, визначених ст.615 КПК України.

За змістом закону перелік дій і доказів передбачений ч.2 та ч.3 ст.87 КПК України є вичерпним.

Захисник ОСОБА_5 у клопотанні не зазначив дій і доказів передбачених ч.2 та ч.3 ст.87 КПК України.

Суд вважає заперечення прокурора ОСОБА_3 такими, що спростовують доводи зазначені у клопотаннях захисника ОСОБА_5 .

Отже, на стадії дослідження доказів, немає підстав для прийняття рішення про визнання істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод певних діянь.

На підставі ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

У клопотаннях очевидна недопустимість доказів не мотивована.

Для визнання очевидно недопустимими доказами протоколу проведення слідчого експерименту від 09-10 червня 2022 року, протоколу огляду місця події від 28.11.2021 року з схемою ДТП та фото таблицею, доручення від 29.11.2021 року, рапортів оперативного працівника Дуфанець від 30.11.2021 року, заяви ОСОБА_11 про надання доступу до відеозапису, диску з відеозаписом моменту ДТП 28.11.2021 року, протоколу огляду де розміщується файл на хмарному сховищі GOOGL dick від 15 грудня 2021 року з додатком - оптичним диском підстав немає. Тому, в контексті ч.1 ст.89 КПК України суд буде вирішувати питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2022 року визначено обсяг доказів, які необхідно дослідити та порядок їх дослідження.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Opel Vectra» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 є речовим доказом. Накладений на нього арешт є гарантією забезпечення проведення об`єктивного судового розгляду. Отже, речовий доказ - автомобіль марки «Opel Vectra» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 є необхідним для з`ясування всіх обставин.

З журналів судових засідань вбачається, що речові докази судом не досліджувалися.

Відповідно до ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням обвинуваченого, захисника, власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Сторона захисту не довела, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба.

Суд вважає, що прийняття рішення про скасування арешту на речовий доказ буде передчасним, оскільки може ускладнити або унеможливити його дослідження. Тому, клопотання до задоволення не підлягає.

Керуючись статями 7, 86 - 89, 174, 350 КПК України,

постановив:

В задоволенні клопотань захисника ОСОБА_5 про визнання недопустимими доказами протоколу проведення слідчого експерименту від 09-10 червня 2022 року, протоколу огляду місця події від 28.11.2021 року з схемою ДТП та фото таблицею, доручення від 29.11.2021 року, рапортів оперативного працівника Дуфанець від 30.11.2021 року, заяви ОСОБА_11 про надання доступу до відеозапису, диску з відеозаписом моменту ДТП 28.11.2021 року, протоколу огляду де розміщується файл на хмарному сховищі GOOGL disk від 15 грудня 2021 року з додатком - оптичним диском, відмовити.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про скасування арешту на майно автомобіль марки «Opel Vectra» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , накладеного ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2021 року у кримінальному провадженні №0000304 за ч.2 ст.286 КК України, по обвинуваченню ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Головуючий суддяОСОБА_1