Справа № 161/2512/23 Провадження №11-кп/802/663/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000126 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Свердловськ, Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у виді у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Згідно з вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 31 січня 2023 близько 08 години 30 хвилин, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, з метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та кримінально-протиправний характер своїх дій, в ході конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із колишньою дружиною - потерпілою ОСОБА_9 , умисно наніс один удар кулаком правої руки в лобну ділянку обличчя, в результаті чого потерпіла ОСОБА_9 вдарилася об стіну потиличною ділянкою голови. Після цього, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій єдиний кримінально-протиправний умисел спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , умисно схопив ОСОБА_9 правою рукою в ділянці шиї зліва, здійснивши здавлення шкіри.

Своїми вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синця в лобній ділянці голови дещо зліва, смужко-подібні внутрішньо шкірні крововиливи в нижній третині шиї зліва та в лівій підключичній ділянці, підшкірну гематому потиличної ділянки, які згідно висновку судово-медичного експерта № 51 від 01 лютого 2023 року за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального правопорушення. Також суд не взяв до уваги докази, які істотно могли вплинути на його рішення, окрім цього вирок був ухвалений на недопустимих та неналежних доказах.

Так апелянт вказує, що суд не надав оцінки поданим стороною захисту письмовим доказам, а саме постановам Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.12.2022, справа № 161/16735/22, від 16.01.2023. справа № 161/17677/22, рішенню від 11.05.2023, справа № 161/7004/23. На переконання обвинуваченого, вказані докази підтверджують його версію, щодо створення потерпілою штучних доказів для можливості в подальшому виселити його з квартири.

У свою чергу, ОСОБА_7 вважає, що місцевий суд обрав вибірковий підхід до оцінки доказів, адже взяв до уваги покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які, на його думку, є зацікавленими особами, крім того не були очевидцями події, та відкинув покази свідків сторони захисту ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

У зв`язку з викладеним, обвинувачений просить повторно дослідити докази, які судом першої інстанції було покладено в основу рішення, сам вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити за недоведеністю його вини.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію в повному обсязі, прокурора, потерпілу та її представника, які вважають скаргу безпідставною та просять залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку.

В силу ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, правильно кваліфікувавши його дії за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне нанесення легкого тілесного ушкодження.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину не визнав і при цьому, пояснив, що жодних конфліктів з потерпілою 31.01.2023 не мав, тим більше тілесних ушкоджень останній не наносив. Помітив у ОСОБА_9 слід на лобі та подумав, що він від плойки.

Не зважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, його винуватість підтверджується наступними доказами, яким суд першої інстанції надав відповідну юридичну оцінку.

Насамперед потерпіла ОСОБА_9 ствердила, що обвинувачений ОСОБА_7 являється її колишнім чоловіком, з яким вони проживають у спільній квартирі. Зазначила, що в день події, а саме 31.01.2023 близько 08 год. 30 хв. на кухні квартири у неї з обвинуваченим виник конфлікт з побутових причин. В коді конфлікту ОСОБА_7 наніс їй удар в лобну ділянку обличчя, від якого вона вдарилась об стіну, після чого обвинувачений схопив її за комірець шиї, здавив та шарпав за одяг.

У свою чергу, свідок ОСОБА_11 вказала, що напередодні ОСОБА_9 , яка є її донькою, а саме близько 17 години 30.01.2023 була в неї, однак будь-яких тілесних ушкоджень у потерпілої вона не замітила. Проте 31.01.2023, прийшовши до відділення поліції, побачила доньку з тілесними ушкодженнями.

Про відсутність у потерпілої на передодні конфлікту з ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ствердила і свідок ОСОБА_12 . Окрім цього даний свідок показала суду, що близько 10 год 31.01.2023 їй за допомогою відеозв`язку зателефонувала потерпіла та повідомила про її відсутність упродовж наступних декількох днів на роботі. Ствердила, що помітила у ОСОБА_9 синець на лобі та на шиї.

Дані показання свідків хоча прямо і не вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, оскільки не були очевидцями події, але стверджують факт отримання потерпілою тілесних ушкоджень саме за обставин вказаних в обвинувальному акті.

Немає в апеляційного суду обґрунтованих підстав вважати, що свідки оговорюють обвинуваченого, оскільки не було встановлено таких об`єктивних причин як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги, будь-яких неприязних відносин між ними не встановлено.

Сам факт перебування потерпілої у родинних відносинах з ОСОБА_11 та у трудових з ОСОБА_12 не можуть свідчити про їх зацікавленість у даній справі, про що вказує в апеляційній скарзі обвинувачений.

Таким чином, покази вказаних вище свідків узгоджуються з показами самої потерпілої, а тому обґрунтовано взяті місцевим судом до уваги.

Відповідно до висновку судово - медичного експерта № 51 від 01.02.2023 року, у потерпілої ОСОБА_9 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця в лобній ділянці голови дещо зліва, смужко-подібні внутрішньо шкірні крововиливи в нижній третині шиї зліва та в лівій підключичній ділянці, підшкірну гематому потиличної ділянки.

Тобто наявні у потерпілої ОСОБА_9 тілесні ушкодження узгоджуються з її показами наданими в суді першої інстанції щодо механізму їх нанесення останній обвинуваченим ОСОБА_7 , а саме обвинувачений наніс удар в лобну ділянку обличчя(відповідно до експертизи у потерпілої наявний синць в лобній ділянці голови дещо зліва), від якого вона вдарилась об стіну (підшкірна гематома потиличної ділянки), після чого обвинувачений схопив її за комірець шиї та здавив (смужко-подібні внутрішньо шкірні крововиливи в нижній третині шиї зліва та в лівій підключичній ділянці).

Також, винуватість ОСОБА_7 підтверджується іншими доказами, які суд першої інстанції усебічно, повно, об`єктивно дослідив та правильно оцінив.

Зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або іншу подію від 21.01.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_9 вказала про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 31.01.2023 року та протоколом проведення слідчого експерименту від 03.02.2023, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 показала та детально розповіла про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 31.01.2023 року.

Апеляційний суд вважає, що вказані вище докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано зробив висновок, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст. 85, 86 КПК України.

З приводу апеляційних доводів обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків захисту ОСОБА_13 та ОСОБА_14 колегія суддів зазначає наступне.

Вказані свідки місцевому суду показали, що знайомі з ОСОБА_7 та знають про конфлікти обвинуваченого з його колишньою дружиною. Проте ні свідок ОСОБА_13 , ні свідок ОСОБА_14 , не будучи очевидцями події, також не надали будь-якої іншої інформації, що стосується обставин та події, яка вказана в обвинувальному акті та відбулася 31.01.2023 між обвинуваченим та потерпілою.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності в показах свідків захисту ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відомостей, які би підтверджували чи спростовували винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 .

У свою чергу, посилання обвинуваченого на постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.12.2022, справа № 161/16735/22, від 16.01.2023. справа № 161/17677/22, рішення від 11.05.2023, справа № 161/7004/23 як на докази його невинуватості у інкримінованому йому кримінальному правопорушенню є неспроможними, адже не спростовують факту нанесення останнім легких тілесних ушкоджень потерпілій за обставин вказаних в обвинувальному акті.

Щодо тверджень обвинуваченого про створення потерпілою штучних доказів його виннуватості з метою виселення його зі спільної квартири, то вони є необгрунтованими, оскільки, як встановлено під час апеляційного перегляд,у у приватній власності ОСОБА_7 відповідно до договору дарування знаходиться 2/3 квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно досліджувати докази, оцінені у суді першої інстанції.

Однак, на переконання колегії суддів апеляційного суду, заявляючи клопотання про повторне дослідження певної частини доказів встановлених під час судового розгляду, обвинуваченим не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів неправильної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення та стороною захисту доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги обвинувачеоного фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

А відтак, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у даному кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

На думку апеляційного суду, обране судом першої інстанції покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо останнього без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 376 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2023 року щодо останнього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді