Справа № 152/159/24
В И Р О К

іменем України

01 лютого 2024 року м. Шаргород

Справа №152/159/24

Провадження №1-кп/152/45/24

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

розглянувши в м. Шаргороді в залі Шаргородського районного суду Вінницької області в порядку спрощеного кримінального провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні та за відсутності учасників судового провадження обвинувальний акт від 31.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особу якого встановлено за паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 27.12.2006 року Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, уродженця с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не судимого, з середньою освітою, одруженого, щодо якого відсутні відомості, що він є пенсіонером або особою з інвалідністю,

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009 18.01.2024 року,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_2 17.01.2024 року приблизно о 08 годині, знаходячись у будинку у АДРЕСА_1 , в якому проживає з ОСОБА_3 , в ході словесної суперечки з останньою, що супроводжувалася словесними образами та нецензурною лайкою, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки цих дій та бажаючи їх настання, умисно, з метою нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_3 , підійшов до потерпілої, котра знаходилася на ліжку, та наніс останній удари кулаками обох рук в область спини та голови приблизно в кількості шести.

Після цього ОСОБА_2 вийшов з кімнати, проте, продовжуючи словесний конфлікт, через кілька хвилин повернувся у кімнату, де знаходилася ОСОБА_3 , та наніс останній приблизно два удари кулаком правої руки в область обличчя та приблизно три удари кулаком лівої руки в область обличчя, від яких потерпіла впала на підлогу та втратила свідомість.

Внаслідок нанесених ОСОБА_2 ударів потерпіла ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у виді: синців в ділянці лобної ділянки зліва, в області верхньої та нижньої повіки зліва та справа, в проекції верхньої губи, бороди, в ділянці лівої лопатки, які, відповідно до висновку експерта за №11 від 24.01.-26.01.2024 року, виникли від дії твердого (твердих), тупого (тупих) предмета (предметів), або співудару об нього (об них), що могло бути в термін та за обставин, на які вказує підекспертна особа, тобто 17.01.2024 року, і по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Частинами 2, 3 ст.381 КПК України встановлено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Частиною 2 ст.382 КПК України встановлено, що вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Відтак, вищевказані обставини, які встановлені органом досудового розслідування у формі дізнання, у відповідності до ч.2 ст.382 КПК України, судом не досліджувалися з огляду на те, що такі обставини не оспорюються учасниками судового провадження.

Так, в обвинувальному акті старшим прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурором Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_4 (а.с.21) викладено клопотання, в якому прокурор просить суд, враховуючи те, що під час досудового розслідування ОСОБА_2 беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден на розгляд обвинувального акта за його відсутності, а також потерпіла ОСОБА_3 згодна із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлена з обмеженнями права на апеляційне оскарження та згодна на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, у відповідності до ч.1 ст.302 КПК України, розглянути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст.125 КК України без проведення судового розгляду в судовому засіданні (а.с.3-4).

Також, до обвинувального акту додано письмову заяву підозрюваного ОСОБА_2 , яка складена в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 , на ім`я старшого прокурора групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні прокурора Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_4 , в якій ОСОБА_2 повідомив, що винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, беззаперечно визнає, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, а також ознайомлений та обізнаний з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду у судовому засіданні, його згода є добровільною (а.с.12).

Крім того, у цій заяві захисником ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_5 (а.с.73) підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним ОСОБА_2 , його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами та добровільність згоди підозрюваного на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні за відсутності останнього (а.с.12, на звороті).

Також, до обвинувального акту додано письмову заяву потерпілої ОСОБА_3 на ім`я старшого прокурора групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні прокурора Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_4 , яка повідомила, що згодна із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами, ознайомлена та обізнана з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини та згодна на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні, що її згода є добровільною (а.с.11).

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 , є кримінальним проступком.

Таким чином, при вивченні, згідно з частиною 2 ст.382 КПК України, у спрощеному провадженні обвинувального акту та доданих до нього матеріалів судом встановлено, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, у зв`язку із чим суд прийшов до переконання про розгляд обвинувального акту у порядку, встановленому ст.ст.381-382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував на необхідності дотримання законної процедури та принципу рівності сторін під час кримінального провадження.

Зокрема, Суд зазначав, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинувачення і захисту. Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною, і відповісти на них (справа «Джеват Сойсал проти Туреччини», рішення від 23.09.2014 року, остаточне рішення від 23.12.2014 року); згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом.

Також, у рішенні в справі «Бортнік проти України» від 27.01.2011 року (п.40), Суд зазначав, що стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись відкрито чи опосередковано від свого права на деякі гарантії справедливого суду (див. рішення щодо прийнятності у справі «Квятковська проти

Італії» від 30.11.2000 року та рішення у справі «Піщальніков проти Росії» від 24.09.2009 року). Проте, для того, щоб відмова від права брати участь у судовому розгляді була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути

встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними

гарантіями, співмірними з її важливістю (див. рішення у справі

«Пуатрімоль проти Франції» від 23.11.1993 року, пункт 31).

Відтак, спрощене провадження щодо кримінального проступку, встановлене главою 30 КПК України, не порушує прав сторін кримінального провадження, з врахуванням того, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, їх позиція є добровільною, у зв`язку із чим суд вважає, що наявні підстави для розгляду обвинувального акту у порядку, встановленому ст.ст.381-382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

При цьому, у відповідності до ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження №0000009, оцінивши зібрані в ході досудового розслідування у формі дізнання докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального проступку та діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 , має місце, це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, знайшла своє підтвердження та доведена доказами, встановленими органом досудового розслідування, поза розумним сумнівом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.10.2021 року у справі №166/361/19, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було учинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доказами, встановленими органом досудового розслідування та проаналізованими судом, поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_2 вірно кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, і він повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.1 ст.125 КК України.

Так, суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, яке відноситься до Розділу ІІ КК України «Кримінальні правопорушення проти життя та здоров`я», полягає в тому, що винна особа, посягаючи на здоров`я особи, руйнує і спотворює це найцінніше благо, а також наражає на небезпеку заподіянням йому шкоди.

Безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є здоров`я особи. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає у вчиненні легкого тілесного ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів, а із суб`єктивної сторони характеризується прямим або непрямим умислом.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.11.2018 року у справі №235/8504/15-к, особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до вказаного вище правового висновку Верховного Суду, згідно із ст.24 КК України, умисел поділяється на прямий і не прямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільні небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння означає не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, всіх обставин, що характеризують об`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення (значущість об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин), а й розуміння соціального значення діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості особи склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер. Особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільні небезпечні наслідки. Вольова ознака прямого умислу це бажання настання передбачуваних наслідків свого діяння.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Як вбачається з встановлених судом фактичних обставин, виходячи з обвинувального акту та проаналізованих доказів, зібраних органом досудового розслідування, ОСОБА_2 першим наніс множинні удари потерпілій кулаками по обличчю та спині, тоді як остання не чинила ніяких дій, спрямованих на заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень. Після чого ОСОБА_2 наніс ще приблизно п`ять ударів потерпілій кулаками в обличчя.

За встановлених фактичних обставин, дії ОСОБА_2 носили активний та цілеспрямований характер.

Наведені обставини в обвинувальному акті в сукупності з проаналізованими доказами та даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень у потерпілої свідчать про те, що ОСОБА_2 , умисно завдаючи потерпілій множинні удари по обличчю, голові та спині, не маючи активних дій потерпілої у відповідь, не тільки не припинив своїх дій, а навпаки, продовжив їх та навмисно наніс ще приблизно п`ять ударів в обличчя потерпілої, тобто на переконання суду, розумів значення своїх дій, неминучі наслідки цих дій і бажав настання передбачуваних наслідків свого діяння, отже діяв з прямим умислом.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до обвинувального акту від 31.01.2024 року, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_2 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, зазначену у обвинувальному акті, оскільки упродовж досудового розслідування останній визнавав вину та в заяві до суду також зазначив про беззаперечне визнання винуватості у вчиненні кримінального проступку, що свідчить про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 року в справі №457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину як щире каяття.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к вбачається, що під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_2 щиро покаявся, активно приймав участь у слідчих діях в ході досудового розслідування, що вбачається із матеріалів кримінального провадження. До того ж доведеність винуватості ґрунтується, у тому числі, й на зізнавальних показаннях обвинуваченого, що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

Тому, суд, застосовуючи вище викладений правовий висновок Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення, яка зазначена у обвинувальному акті.

Відповідно до обвинувального акту від 31.01.2024 року, обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_2 , є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Так, із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 24.12.2015 року (а.с.29).

Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , суд враховує таку обтяжуючу покарання обставину, передбачену п.6-1 ч.1 ст.67 КК України, як вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 суд враховує обставини, встановлені органом досудового розслідування про те, що за фактичним місцем проживання Шпиківською селищною радою ОСОБА_2 характеризується позитивно, згідно з довідкою від 18.01.2024 року за №285 (а.с.44); за психіатричною допомогою до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога Шаргородської МЛ обвинувачений не звертався, згідно з довідкою за №01-04/121 від 22.01.2024 року (а.с.41).

ОСОБА_2 не судимий, що вбачається із довідки оперативно-довідкової картотеки (ОДК) ГУНП в Вінницькій області від 18.01.2024 року (а.с.39).

Таким чином, з урахуванням двох пом`якшуючих покарання обставин та однієї обставини, що обтяжує покарання, даних про особу винного, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, є призначення покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.125 КК України, зокрема, у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 13.08.2020 року у справі №716/1224/19, відповідно до якого, виходячи з указаної в ст.50 КК України мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_2 покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд виходить із того, що воно буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_2 у рамках цього кримінального провадження не застосовувався, а суд не вбачає підстав для його застосування.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.370, 373-374, 381-382, 394, 395 КПК України, на підставі ч.1 ст.125 КК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за якою засудити його до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_2 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії, з урахуванням особливостей, встановлених ст.394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (ч.1 ст.394 КПК України).

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надсилається учасникам судового провадження.

Головуючий суддя ОСОБА_6