Провадження №1-кп/127/369/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 257, частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 257, частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово. Клопотання мотивував тим, що ризики, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не відпали та не зменшились.

Обвинувачений ОСОБА_5 просив змінити, застосований до нього запобіжний захід, на більш м`який для надання можливості здійснювати догляд за матір`ю та працевлаштуватись.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 підтримала думку свого підзахисного та просила суд змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на особисте зобов`язання. Зауважила, що ризики, на які посилається прокурор, останнім не доведені. Крім того, захисник посилалась на те, що чинним кримінально-процесуальним законом встановлене обмеження щодо граничного строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту 6 місяців, який станом на 11.01.2024 вичерпаний, а тому правові підстави для подальшого застосування зазначеного запобіжного заходу відсутні. Окрім цього, зауважила, що останнім часом почастішали випадки оголошення повітряної тривоги, тому в зв`язку із застосуванням до її підзахисного запобіжного заходу останній обмежений у вжитті заходів до самозбереження, оскільки помешкання останнього не облаштоване відповідним укриттям.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії, обраного до обвинуваченого запобіжного заходу спливає 14.01.2024. Зі змісту клопотання прокурора не вбачається, що його копія була вручена обвинуваченому. Отже стороною обвинувачення вищезазначені вимоги кримінально-процесуального законодавства щодо вручення примірника клопотання обвинуваченому, а також щодо строку звернення з таким клопотанням до суду дотриманні не були. Разом з тим, суд враховує, що сторона захисту не заперечувала проти розгляду клопотання прокурора, не погоджуючись з його доводами, а чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання прокурора по суті й надати доводам сторін відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення чи відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як слідує зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на цей час розгляд кримінального провадження завершений, а тому вирішення даного питання на цій стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Обвинувачений та його захисник, заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора, послались на ту обставину, що ОСОБА_5 позбавлений можливості працевлаштуватись за умови застосування до нього цілодобового домашнього арешту. У зв`язку з такими твердженнями сторони захисту суд вважає слушним зауважити таке.

За клопотанням сторони захисту суд 07.06.2023 постановив ухвалу про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу з утримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Предметом обговорення під час вирішення клопотань сторін кримінального провадження щодо застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу були і гарантійні листи щодо працевлаштування обвинуваченого. Під час зазначеного обговорення обвинувачений та його захисник посилались на те, що працевлаштування обвинуваченого можливе і за умови роботи дистанційно. Суд враховує, що у додатках до клопотання про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу захисник надавала копії лисів, зі змісту яких випливає, що ОСОБА_5 може бути працевлаштований. При цьому суд враховує, що сторона захисту, клопочучи про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу на більш м`який, не надала суду жодних доказів вжиття обвинуваченим реальних заходів, спрямованих на працевлаштування, а також неможливості виконання роботи дистанційно. Саме тому, посилання сторони захисту на неможливість працевлаштування ОСОБА_5 , як на підставу для зміни запобіжного заходу, суд оцінює критично.

Окрім того, обвинувачений, як на підставу для зміни запобіжного заходу, послався на ту обставину, що йому необхідно здійснювати догляд за матір`ю похилого віку. Разом з тим, доказів того, що мати обвинуваченого ОСОБА_5 не має інших родичів, які можуть здійснювати догляд за нею, суду надано не було, а тому зазначені доводи сторони захисту суд також оцінює критично.

Натомість, з матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів. При цьому суд враховує, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 у зв`язку з ухиленням від слідства був оголошений у розшук. Суд приймає до уваги, що судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на цей час не завершене, зокрема, не допитані потерпілі та свідки кримінального провадження.

Захисник обвинуваченого, як суд зазначив вище, зауважила, що сукупний строк застосування домашнього арешту не може перевищувати 6 місяців. Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що реченням третім частини шостої статті 181 КПК визначено, що сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. А зі змісту речення четвертого частини шостої статті 181 КПК випливає, що по закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим. Наведеною правовою нормою застереження, на які посилалась захисник обвинуваченого, встановлені лише щодо досудового розслідування кримінального провадження. Саме тому суд вважає посилання захисника на цю правову норму нерелевантною.

Оцінюючи доводи захисника обвинуваченого в частині того, що застосований до її підзахисного запобіжний захід порушує фундаментальні конституційні та конвенційні гарантії на самозбереження, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Як суд зазначив вище, захисник обвинуваченого зазначила, що помешкання, в якому на підставі судового рішення обвинувачений зобов`язаний перебувати цілодобово, не обладнане відповідним укриттям. Хоча докази зазначеного твердження стороною захисту суду надані не були, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 22.12.2022 (справа № 910/2116/21) ВС зауважив, що при розв`язанні питання про наявність підстав для відкладення розгляду справи, у якій на початок судового засідання оголошено сигнал «повітряна тривога» суд має керуватися пріоритетом збереження життя і здоров`я людини, а обов`язком суду є сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, зокрема на участь у судовому розгляді, та виходити з того, що відсутній учасник справи не з`явився в судове засідання з об`єктивних і поважних причин, за відсутності клопотання про розгляд справи за його відсутності.

При цьому, як зазначив ВС, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога» у певному регіоні слід вважати загальновідомими, тобто такими що не потребують доказування, а неявка у судове засідання учасників справи може бути спричинена такою надзвичайною ситуацією, яка об`єктивно унеможливлює завчасне подання клопотання про відкладення розгляду справи з цих причин.

Аналогічні аргументи ВС навів у постанові від 21.03.2023 (справа № 640/4642/21) та 06.09.2023 (справа № 2-2823/11).

Хоча наведені постанови ВС стосуються виконання таких процесуальних обов`язків як явка до суду, суд вважає, що ці аргументи релевантні у цьому провадженні, оскільки запобіжним заходом, застосованим до обвинуваченого, на останнього також покладений ряд процесуальних обов`язків. Саме тому суд вважає, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не позбавляє можливості обвинуваченого у вжитті заходів самозбереження під час оголошення повітряної тривоги. Тому наведені аргументи сторони захисту як підставу для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу суд вважає за доцільне відхилити.

Захисник обвинуваченого як на підставу для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу посилалась на те, що обвинувачений позбавлений можливості утримувати власну родину, зокрема, малолітніх дітей. Разом з тим, суд враховує, що вирішуючи доводи сторін кримінального провадження щодо доцільності зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу з утримання під варту на інший, судом були враховані, з-поміж іншого, і доводи обвинуваченого про можливість виконання певного виду робіт дистанційно. Хоча зазначений довід не був вирішальним під час ухвалення судом рішення про зміну застосованого запобіжного заходу, однак на цей час таке твердження обвинуваченого спростоване не було. Тому наведений аргумент сторони захисту суд вважає за доцільне також відхилити.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне, з метою забезпечення кримінального провадження та попередження вчинення обвинуваченим позапроцесуального впливу на потерпілих та свідків кримінального провадження, а також з метою попередження ухилення обвинуваченого від явки до суду, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово на 60 днів, поклавши на останнього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2, 4, 8, 9 частини п`ятої статті 194 КПК

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово за адресою: АДРЕСА_1 на 60 днів, тобто з 11 січня 2024 року до 23.59 годину 11 березня 2024 року.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 8, 9 частини п`ятої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України покласти на ОСОБА_5 такі зобов`язання: прибувати на виклики до суду за першою ж вимогою на визначений час; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання, утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками кримінального провадження, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: