Дата документу 23.01.2024 Справа № 334/8933/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/419/24Головуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/8933/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24.07.2023 року приблизно о 18 год. 50 хв., знаходячись біля території домоволодіння АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, заподіяв потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього передбачених ст.76 КК обов`язків.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати через істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.125 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.61 КК призначив обвинуваченому, який досяг пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі.

Обвинувачений ОСОБА_9 , який був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини своєї неявки не повідомив. Жодних клопотань від обвинуваченого про відкладення розгляду апеляційної скарги на адресу суду не надходило. А тому колегія суддів, враховуючи своєчасне повідомлення ОСОБА_9 та відсутність відомостей щодо поважних причин його неявки, а також з огляду на те, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка частково підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягала на її частковому задоволенні; захисника, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні; потерпілої, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у відповідності до ст.ст.381, 382 КПК розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 , що був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому передбаченого ч.2 ст.125 КК кримінального проступку, погоджувався зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами і був згодний з розглядом обвинувального акта без його участі у спрощеному провадженні.

А тому колегія суддів вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку суду.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони є слушними з огляду на наступне.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.3 ст.61 КК обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 є пенсіонером, тобто особою, що досягла пенсійного віку. А тому, з огляду на вимоги ч.3 ст.61 КК, йому не може бути призначено покарання у виді обмеження волі.

Суд першої інстанції під час призначення покарання хоча і дотримався передбачених ч.3 ст.56 КК, ч.2 ст.57 КК вимог та правильно визначив у вироку, що покарання у виді громадських робіт або виправних робіт не може бути призначено обвинуваченому, оскільки він є пенсіонером.

Проте районний суд не врахував передбачених ч.3 ст.61 КК вимог та призначив обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.2 ст.125 КК покарання у виді обмеження волі, що свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В своїй апеляційній скарзі прокурор вимагала призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.125 КК у виді штрафу в мінімальному розмірі.

Санкцією ч.2 ст.125 КК розмір штрафу передбачено у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів частково погоджується із вимогами та доводами прокурора про скасування вироку суду і ухвалення нового вироку про призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, оскільки, з огляду на правову позицію Великої палати Верховного Суду, викладену в постанові від 07.12.2021 року (справа №617/775/20 провадження №13-110кс21), зміна за результатами розгляду апеляційної скарги покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст.75 КК, на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого. Призначення апеляційним судом покарання у виді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у виді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК не є: «застосуванням більш суворого покарання» в розумінні п.2 ч.1 ст.420 КПК; «неправильним звільненням від відбування покарання» в розумінні п.4 ч.1 ст.420 КПК; «іншим погіршенням становища обвинуваченого» в розумінні ч.2 ст.404 і ч.1 ст.421 цього Кодексу, у зв`язку із чим задоволення відповідних апеляційних вимог з огляду на приписи ст.420 КПК не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку, як того вимагала сторона обвинувачення в апеляційній скарзі. Таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення та зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому, колегія суддів враховує конкретні обставини кримінального провадження, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, особу та вік обвинуваченого, який раніше не судимий, є пенсіонером, має постійне місце реєстрації та проживання, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, не має негативних характеристик.

Крім того, апеляційний суд зважає на обставини, які пом`якшують покарання, а саме: повне визнання вини, щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин протилежного змісту у даному кримінальному провадженні не встановлено.

На переконання колегії суддів, вказані обставини у сукупності дають законні підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч.2 ст.125 КК.

Зазначене покарання, на переконання колегії суддів, за своїм розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим, тобто таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що таке покарання буде достатнім для досягнення сформульованих у ч.2 ст.50 КК цілей, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4