У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

особи стосовно якої вирішується питання

про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за№0002257 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та законного представника ОСОБА_9 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Лазовськ Молдова, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- про застосування примусових заходів медичного характеру за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2020 року задоволено клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_10 , затверджене прокурором відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 , за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

До ОСОБА_7 застосовані примусові заходи медичного характеру - госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Запобіжний захід у вигляді поміщення до психіатричного закладу з посиленим режимом у вигляді Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2, застосований до ОСОБА_7 , до набрання ухвалою законної сили - залишити попереднім.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 32 502,13 грн. та моральної шкоди 500 000 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Законний представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , та захисник ОСОБА_8 просять ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 , наводячи аналогічні доводи, вважають оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою та просять ухвалу скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказують, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 навмисно спричинив ОСОБА_12 такі тілесні ушкодження, від яких останній помер. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 10.08.2018 №184, ОСОБА_7 страждає на розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, на момент інкримінованого діяння не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В той же час, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, характеризується наявністю прямого умислу, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Оскільки ОСОБА_7 є неосудною особою на момент вчинення протиправного діяння, він не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 115 КК України.

Також, звертають увагу, що події відбувались 10.06.2018, а смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначають, що суд першої інстанції, дослідивши суперечливі висновки експертів, які розходилися у визначені ступеню тяжкості спричинених ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, зв`язку між цими ушкодженнями та настанням його смерті, впливу невідомої речовини на його стан здоров`я, не дав можливості стороні захисту допитати експертів, чим позбавив можливості отримати належне обґрунтування для подачі клопотання про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, яка б дала можливість усунути розбіжності між висновками експертів.

Вважають, що допитавши експерта ОСОБА_13 , який пояснив, що причиною смерті ОСОБА_12 стало гостре отруєння, можливо димедролом, який був виявлений в великій кількості в сечі потерпілого, суд першої інстанції дав іншу оцінку, заперечивши правильність висновку експерта, який володіє спеціальними знаннями.

На думку апелянтів, суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказів у кримінальному провадженні, а саме: двох протоколів огляду місця події від 10.06.2018, протоколу слідчого експерименту від 11.06.2018 за участю ОСОБА_14 , протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 12.06.2018, висновок повторної судово-медичної експертизи №248 від 23.10.2018.

Вважають, що суд першої інстанції не надав належну оцінку суперечностям між показаннями свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні з записами з відео реєстраторів свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , та даними запису слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 про механізм нанесення ушкоджень ОСОБА_12 . Також не надав критичної оцінки показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , експерта ОСОБА_17 . Залишив поза увагою пояснення експерта ОСОБА_17 , що внаслідок можливого прижиттєвого впливу значної кількості димедролу на стан здоров`я ОСОБА_12 , могли виникнути процеси, дуже схожі на наслідки перерваної асфіксії та які могли призвести до ураження головного мозку та фізіологічної смерті.

Стверджують, що доводи суду щодо відхилення інших експертних висновків судово-медичних експертиз, та покладення в основу ухвали висновку комісійної судово-медичної експертизи №248 від 03.12.2018, не базуються на обставинах справи та побудовані на припущеннях.

На думку апелянтів, клопотання слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 не відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить жодної інформації про особу потерпілого ОСОБА_12 . Внаслідок невідповідності клопотання вимогам ст. 291 КПК України, немає можливості визначитися, чи мало місце суспільно-небезпечне діяння.

Вказують на те, що не зважаючи на вимоги сторони захисту, медична картка стаціонарного хворого № 4602/52 на ім`я ОСОБА_12 в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту не відкривалась та в судовому засіданні не досліджувалась, за такого вона не є доказом. Використання судом відомостей про стан хворого ОСОБА_12 з цієї картки, призвело до порушення права ОСОБА_7 на захист.

Вважають, що судом першої інстанції, в порушення приписів ч. 1 ст. 44 КПК України, незаконно залучений до участі у кримінальному провадженні у якості законного представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_7 не визнаний у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною особою. Також ОСОБА_9 незаконно залучена в якості цивільного відповідача.

Позиції інших учасників процесу.

В запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілої - адвокат ОСОБА_18 , вважає ухвалу суду першої інстанції законною, а апеляційні скарги безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

10.06.2018 приблизно о 12:00 год., ОСОБА_7 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля церкви, що розташована на території Миколаївської міської лікарні №1 м. Миколаєва, за адресою: м. Миколаїв, вул. 2 Екіпажна, 4, побачив на лавці ОСОБА_12 .

ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_12 , та між ними зав`язалась розмова, в ході якої на ґрунті особистих непорозумінь ОСОБА_7 почав ображати ОСОБА_12 , в результаті чого між чоловіками виник словесний конфлікт. ОСОБА_12 , з метою припинення виниклого словесного конфлікту, почав відходити від ОСОБА_7 , проте останній почав переслідувати ОСОБА_12 , продовжуючи висловлювати на його адресу образи. ОСОБА_12 ігнорував висловлювання ОСОБА_7 та продовжував рух. В цей момент, у ОСОБА_7 раптово виник умисел на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_12 . Наздогнавши ОСОБА_12 , ОСОБА_7 повалив його на землю, сів на нього зверху, тим самим обмеживши його рух та не даючи можливості чинити опір, та почав із значною силою хаотично наносити численні удари руками (не менше дванадцяти) в область обличчя та голови, тулуба, нижніх та верхніх кінцівок ОСОБА_12 .

Після цього, бажаючи довести свій злочинний намір, направлений на позбавлення життя ОСОБА_12 , до кінця, обхопив шию останнього руками та почав зі значною силою стискати та здавлювати її.

Вказані дії ОСОБА_7 побачила ОСОБА_14 , яка висловила на його адресу вимогу припинити наносити тілесні ушкодження ОСОБА_12 , на що ОСОБА_7 не відреагував та продовжив душити ОСОБА_12 , висловлюючи при цьому на його адресу погрози вбивством. Дії ОСОБА_7 були припинені співробітниками Управління патрульної поліції, які прибули на місце події за викликом ОСОБА_14 .

ОСОБА_12 в непритомному стані був доставлений до відділення реанімації нейрохірургії Миколаївської міської лікарні швидкої медичної допомоги, де ІНФОРМАЦІЯ_2 о 09:00 годині помер від отриманих ушкоджень, не виходячи з коми. Смерть ОСОБА_12 настала від ускладнень механічної асфіксії внаслідок стискання органів шиї тупим предметом (руками).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт вчинення суспільно небезпечного діяння - вбивство ОСОБА_12 саме ОСОБА_7 доведено. Вчинене ОСОБА_7 суспільно небезпечне діяння підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України: вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відносно ОСОБА_7 суд застосував примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Позиції часників судового провадження.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила ухвалу залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 та її представник - адвокат ОСОБА_18 були присутні в попередніх судових засіданнях та висловили позиції проти задоволення апеляційних скарг, просили ухвалу залишити без змін. В подальшому потерпіла ОСОБА_11 до суду не з`являлась, її інтереси представляв адвокат ОСОБА_18 .

Законний представник ОСОБА_9 також була присутня в попередніх судових засіданнях та висловила позицію на підтримку апеляційних скарг, просила їх задовольнити. В подальшому, подала заяву про розгляд справи без її участі.

В цій заяві просила ухвалу в частині цивільного позову скасувати, зазначивши, що вона безпідставно визнана цивільним відповідачем.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Главою 39 КПК України закріплено процесуальний порядок розгляду кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру. Судом першої інстанції саме у порядку вищевказаної глави кримінального процесуального закону проведено розгляд кримінального провадження за клопотанням слідчого, погодженого прокурором про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 за вчинення ним суспільно небезпечного діяння.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, в стані неосудності.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 10.06.2018 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 10.08.2018 №184, ОСОБА_7 страждає на розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. На момент інкримінованого діяння у нього відмічався психотичний розлад на фоні вживання алкоголю (гострий алкогольний галюциноз). На момент інкримінованого делікту ОСОБА_7 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З огляду на його психічний стан, що не виключає повторного відновлення галюцинаторно-маячної симптоматики, ОСОБА_7 потребує примусових заходів медичного характеру у медичному закладі з посиленим режимом нагляду (т 2 а.с 70-79).

З урахуванням наведеного, у відповідності до вимог ст. 503 КПК України, органом досудового розслідування до суду направлено клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

Суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст. 512, 513 КПК України, провівши судовий розгляд справи в порядку, а саме перевіривши усі докази, дійшов обгрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає законним, обгрунтованим та вмотивованим, оскільки він зроблений на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин даного кримінального провадження.

Вимоги захисника та законного представника ОСОБА_7 про скасування ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, - не є слушними, оскільки підстави, за яких апелянти просять скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_12 , відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим в суді доказам.

В суді першої інстанції ОСОБА_7 пояснив, що напередодні у нього був конфлікт із таксистами, в ході якого його побили. Після цього, він почав чути якісь голоси та взагалі не розумів, що з ним відбувається. В той день, він перебував у нетверезому стані та його було доставлено до Миколаївського обласного наркологічного диспансеру, на території якого він зустрів ОСОБА_12 , підійшов до нього та попросив води, на що той відповів йому відмовою. Після цього, він відійшов у сторону та побачив, як ОСОБА_12 також підвівся з лавки та почав відходити в сторону. Він побачив, що на лавці залишився стакан з водою та хотів взяти його і випити води, однак ОСОБА_12 підбіг до нього, почав його ображати та разів п`ять ударив його по обличчю. Стверджував, що не пам`ятає, як наносив удари ОСОБА_12 . Прийшов до тями вже у СІЗО. За своє діяння вибачився перед потерпілою.

Проте, вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння підтверджується, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_14 (медичною сестри Миколаївської міської лікарні №1), яка пояснила, що вона почула крики та з відстані 15-20 м побачила, що ОСОБА_7 йшов за потерпілим та услід йому казав, що вб`є та задушить. ОСОБА_7 штовхнув потерпілого, і той впав на землю. Надалі, ОСОБА_7 сів зверху на потерпілого та почав наносити йому удари двома руками, кулаками в область голови та обличчя. Вона підійшла до них ближче та голосно повідомила, що здійснить виклик поліції. Однак ОСОБА_7 жодним чином не відреагував. Вона викликала поліцію, яка приїхала на місце хвилин через 15-20. Весь цей час ОСОБА_7 дуже жорстоко бив потерпілого, при цьому не даючи останньому підвестися на ноги чи навіть якось захистись від його протиправних дій. Потім ОСОБА_7 почав душити потерплого та не припиняв свої дії протягом 6-7 хв, аж до приїзду патрульної поліції. По прибуттю на місце співробітників патрульної поліції, зі службової машини вибіг інспектор поліції, який відтягнув ОСОБА_7 від потерпілого та надягнув на нього кайданки. У потерпілого було розбите лице, він хрипів і у нього було повне горло крові. До приїзду ще одного екіпажу патрульної поліції, ОСОБА_7 ніякого супротиву не чинив та стояв спокійно, при цьому від нього відчувався дуже сильний запах алкоголю. Після цього, на місце приїхала карета швидкої медичної допомоги, яка відвезла потерпілого до лікарні.

Як вбачається з протоколу про пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.06.2018, проведеного за участю свідка ОСОБА_14 , остання впізнала ОСОБА_7 за загальними ознаками зовнішності, та вказала на нього як на чоловіка, який 10.06.2018 наносив удари кулаками по обличчю та голові ОСОБА_12 , та душив його руками (т. 1 а.с. 211-213).

Окрім того, свідок ОСОБА_14 під час проведення слідчого експерименту розповіла та показала на місці обставини спричинення тяжких тілесних ушкоджень. ОСОБА_12 , що зафіксовано у протоколі слідчого експерименту від 11.06.2018 з доданим до нього відеозаписом та стенограмою.

Також в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - патрульні поліцейські, які виїхали на виклик свідка ОСОБА_14 . Патрульні пояснили, що вони отримали виклик про бійку за адресою вул. 2 Екіпажна, на території міської лікарні. Приблизно через 10 хв вони на службовому автомобілі прибули за вищевказаною адресою та побачили чоловіка, який сидів у кущах зверху на іншому чоловіку та наносив йому удари руками по голові. Як виявилось пізніше, це був ОСОБА_7 , який жодним чином не реагував на їх вимогу припинити свої протиправні дії, а коли підвівся на ноги, то намагався просто піти з місця події.

Вказали, що при затриманні ОСОБА_7 було застосовано спецзасіб - кайданки. На їх запитання з приводу причини даного конфлікту, ОСОБА_7 нічого пояснити не міг. На місці злочину на їх вимогу знайшли лікаря, який намагався надавати потерпілому медичну допомогу. У потерпілого ротова порожнина була повністю заповнена кров`ю, він хрипів та майже не міг самостійно дихати.

Після затримання та до приїзду швидкої медичної допомоги, ОСОБА_7 вів себе спокійно, усміхався та на їх запитання ніяк не реагував. Потім на місце події прибули ще декілька нарядів поліції, а карета швидкої медичної допомоги приїхала хвилин через 15-20, як її викликали. Дані події були зафіксовані на відеореєстратор службової машини та їх нагрудні камери.

Ці відеозаписи були оглянуті, згідно протоколом огляду предмету від 02.07.2018 з фототаблицею та диском до нього. На даних дисках містяться відеозаписи подій, що мали місце 10.06.2018 на території Миколаївської міської лікарні №1 за адресою: м. Миколаїв, вул. 2 Екіпажна, 4.

Пояснення патрульних щодо обставин події, підтверджуються рапортом інспектора роти 3 батальйону 2 УПП в Миколаївській області ОСОБА_15 , який відповідає змісту наданих в суді першої інстанції поясненнях. Будь-яких протирічь у показаннях свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 немає, що спростовує відповідні доводи апелянтів в цій частині.

З протоколу затримання вбачається, що ОСОБА_7 був затриманий 10.06.2018 безпосередньо після вчинення злочину за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 11.06.2018 вбачається, що ОСОБА_12 був госпіталізований 10.06.2018 з діагнозом: «ВЧМТ. Забій головного мозку тяжкого ступеня. Перелом основи черепа».

Характер та ступінь тілесних ушкоджень ОСОБА_12 встановлені висновками проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз.

В основу оскаржуваної ухвали судом першої інстанції обгрунтовано покладені висновки комісійної судово-медичної експертизи від 03.12.2018 №248, якими встановлено, що смерть ОСОБА_12 настала від ускладнень механічної асфіксії внаслідок стискання органів шиї тупим предметом (руками), на що вказує, по-перше, наявність механічних ушкоджень м`яких тканин та кісткових структур шиї, по-друге, клінічна картина перерваної асфіксії, що розвинулася, а по-третє, результати судово-гістологічного дослідження, що вказують на поліорганну недостатність. Так, глибокі неврологічні порушення при надходженні постраждалого у стаціонар обумовлені гіпоксичним ураженням головного мозку, до якого приєдналася поліорганна недостатність, яка і є безпосередньою причиною смерті. Таким чином, смерть ОСОБА_12 настала внаслідок спричинення ушкоджень у ділянці шиї; між даними ушкодженнями та настанням смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Після здавлення органів шиї, внаслідок чого у постраждалого розвинулася механічна асфіксія, постраждалий не міг ані самостійно пересуватися, ані здійснювати будь-які активні дії, оскільки здавлення шиї супроводжувалося гіпоксичним ураженням головного мозку.

Медична допомога, яка була надана потерпілому, зокрема, заходи інтенсивної терапії, маніпуляції, додаткові дослідження були адекватними для даної травматичної патології, та відповідають сучасним підходам до лікування ускладнень травматичного процесу. Тому, смерть постраждалого настала не внаслідок тих чи інших дій (бездіяльності) осіб медичного персоналу, а внаслідок тяжкості ускладнень, що розвинулися. Самостійно спричинити собі всі тілесні ушкодження потерпілий не міг. Особливо це стосується тілесних ушкоджень у ділянці шиї, оскільки викликати асфіксію внаслідок самостійного здавлення шиї руками принципово неможливо. Інші ушкодження також не є характерними для самоспричинення. Як виходить із результату судово-токсикологічного дослідження №942, у потерпілого підтверджено «наявність димедролу у великій кількості». Яких-небудь даних про наявність алкогольного сп`яніння у потерпілого не має.

Експертна комісія зазначила, що на гіпоксичну енцефалопатію головного мозку у потерпілого вказує насамперед клініка течії травматичного процесу, а проведене гістологічне дослідження (що свідчить про поліорганну недостатність) є вже додатковим. Експертна комісія дійшла висновку, що смерть потерпілого настала від ускладнень механічної асфіксії.

Захисник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив висновки судово-медичних експертиз №1680 від 20.08.2018 та 17.09.2018 №71-К, та поклав в основу ухвали висновок комісійної судово-медичної експертизи №248 від 03.12.2018, вважає що ці висновки не базуються на обставинах справи та побудовані на припущеннях.

Однак ці доводи не є слушними, з огляду на таке.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи від 20.08.2018 №1680, смерть ОСОБА_12 настала від неповної механічної асфіксії, яка настала внаслідок здавлення органів шиї руками, що спричинило за собою виникнення постгіпоксичної енцефалопатії з подальшим розвитком вираженого набряку та набрякання речовини головного мозку. Потерпілому ОСОБА_12 заподіяно безліч ударних впливів (не менш 12), по різним частинам тіла; удари наносились будь-як (хаотично), з різною ударною силою; при цьому потерпілий міг перебувати як лежачи, так і стоячи. Але, всі ці ушкодження не перебувають в причинному зв`язку з настанням смерті, бо вони спричинили легкі та середні тілесні пошкодження. Безпосередньо смерть ОСОБА_12 , настала внаслідок ушкодження речовини головного мозку у вигляді постгіпоксичної енцефалопатії, яка виникла від здавлення (удавлення) органів шиї руками. Потерпілий не міг самостійно пересуватися та здійснювати активні дії, після отримання тілесних ушкоджень в ділянці шиї. Не можна, виключити, що життя ОСОБА_12 могло бути врятоване, при наданні йому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги. Виключається, що виникнення тілесних ушкоджень, що привели до смерті ОСОБА_12 міг здійснити самостійно. З акта хіміко-токсикологічного дослідження №942 від 12.06.2018 в сечі ОСОБА_12 опіати не знайдені; знайдено димедрол в значній кількості.

Разом з тим, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 17.09.2018 №71-К, смерть ОСОБА_12 наступила в результаті отруєння невстановленою речовиною (препаратом) з переважною дією на центральну нервову систему (можливо - димедролом, згідно з даними акту хіміко-токсикологічного дослідження №942 від 12.06.2018), що призвів до розвитку мозкової коми III ступеня (клінічно), що ускладнилася абсцедуючою пневмонією з розвитком прогресуючої легенево-серцевої недостатності. Між тілесними ушкодженнями і смертю прямий причинний зв`язок не вбачається. Будь-яких видових ознак механічної асфіксії внаслідок задушення руками або петлю не виявлено. Будь-яких макро- і мікроскопічних ознак гіпоксичної енцефалопатії при досліджепні трупа не виявлено. Характер і локалізація ушкоджень свідчать про те, що дані ушкодження могли утворитися в результаті не менше 10-11 травматичних впливів. Будь-яких ушкоджень, які свідчать про можливу боротьбу або самооборону немає.

З акта хіміко-токсикологічного дослідження №942 від 12.06.2018 в сечі ОСОБА_12 опіати не знайдені; знайдено димедрол в значної кількості. У зв`язку з тим, що з сечею виділяється менша частина димедролу в незміненому вигляді - виявлення його у великій кількості може свідчить про гостру інтоксикацію димедролом тяжкого ступеня.

З метою перевірки даних, що містяться у цих висновках судово-медичних експертиз, судом першої інстанції допитані експерти ОСОБА_17 та ОСОБА_13 .

Так, експерт ОСОБА_17 пояснив, що при переломі під`язикової кістки потерпілого мав місце незначний крововилив в ділянці лівого великого ріжка під`язикової кістки та незначний рух в ділянці кінцевого відділу лівого великого ріжка. Даний крововилив свідчить про те, що є ушкодження. Зазначив, що при наданні висновку експерта допустив помилку, вказавши що тілесні ушкодження в ділянці шиї знаходяться в непрямому причинному зв`язку з настанням смерті, оскільки перелом лівого великого ріжка під`язикової кістки потерпілого перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Тобто, цей перелом привів до асфіксії, яка пошкодила речовину головного мозку та викликала постгіпоксичну енцефалопатію, від якої помер ОСОБА_12 . В даній ситуації постгіпоксична енцефалопатія характеризувалася тим, що головний мозок був дуже дряблий і він упластився. У результаті стискання органів шиї, в даному випадку руками, все це призвело до механічної асфіксії, для якої повинні були пройти певні етапи, фази цієї асфіксії, однак у разі її переривання на певному етапі, асфіксія не розвивається, а призводить до розвитку інших патологічних симптомів неврологічних наслідків. Даний перелом під`язикової кістки привів до набряку м`яких тканей гортані, про що було зазначено в історії хвороби потерпілого, однак на момент проведення дослідження, пройшло вже 10 днів, тому на той момент даний набряк міг вже зникнути і він його не бачив. Вважає, що отруєння димедролом не могло викликати аналогічний стан коми, як і постасфікційний стан, оскільки при цьому клінічна картина розвитку цієї коми є поступовою, а в даній ситуації все пройшло гостро. Внаслідок отруєння димедролом настання таких наслідків не є можливим.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 пояснив, що при проведенні дослідження матеріалів, які були надані для проведення комісійної судово-медичної експертизи від 17.09.2018 №71-К, ознаки, які були описані як ознаки, що свідчили про смерть потерпілого в результаті відстроченої механічної асфіксії, їм здались не переконливими. Зазначив, що видовою ознакою механічної асфіксії при здавлені руками є масивний обширний крововилив в м`які тканини м`язів шиї, тобто якщо б вони були масивні, як при класичному здавлені руками, то через 9 днів вони б стали трохи менше та можливо б змінили свій колір, однак повністю зникнути не могли. Відсутність розмірів крововиливу не давало їм можливості судити про масштабність пошкодження.

Перелом кінцевого відділу ріжка під`язикової кістки не було причиною смерті потерпілого, і він взагалі не міг утворитись. По медичним документам потерпілого, у останнього був судомний синдром, який лікується введенням препарату - сибазон.

При цьому, сибазон та димедрол, який було виявлено при хіміко-токсикологічному дослідженні, повинні були дати таку реакцію організму, тому найбільш вірогідною причиною смерті потерпілого було саме отруєння, а не механічна асфіксія, оскільки для останньої було дуже мало даних.

Разом з тим, усі протиріччя, які містилися у висновках судово-медичних експертиз №1680 від 20.08.3018 та 17.09.2018 №71-К, усунуті при проведенні комісійної судово-медичної експертизи, за результатами проведення якої висновком №248 від 03.12.2018 встановлено, що смерть потерпілого настала від ускладнень механічної асфіксії.

Всупереч доводам апелянтів, висновки комісійної судово-медичної експертизи №248 від 03.12.2018 судом першої інстанції обґрунтовано покладено в основу оскаржуваного рішення, оскільки, на відміну від висновків судово-медичної експертизи від 20.08.2018 №1680, а також комісійної судово-медичної експертизи від 17.09.2018 №71-К, зазначена експертиза проведена не одним спеціалістом, а комісією в складі декількох експертів.

Окрім того, висновки комісійної судово-медичної експертизи №248 ґрунтуються на медичній документації, є деталізованими, містять їх повне обґрунтування.

З огляду на що, суд першої інстанції дійшов правильного висновку та прийняв як належний та допустимий доказ саме комісійну судово-медичну експертизу №248 від 03.12.2018 не тільки через кількісний склад експертів, що її проводили та їх професійний рівень, а ще й тому, що висновки комісії експертів ґрунтуються на медичній документації та є більш повними та обґрунтованими.

За такого, доводи апелянтів про безпідставне покладення в основу ухвали висновку комісійної-судово медичної експертизи №248 від 03.12.2018, не є слушними, а клопотання захисника під час апеляційного розгляду про призначення повторної судово-медичної експертизи не підлягає задоволенню за відсутності процесуальних підстав.

Щодо вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 у стані неосудності, судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 10.08.2018 №184, ОСОБА_7 страждає на розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. На момент інкримінованого діяння у нього відмічався психотичний розлад на фоні вживання алкоголю (гострий алкогольний галюциноз).

ОСОБА_7 на момент інкримінованого делікту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на його психічний стан, що не виключає повторного відновлення галюцинаторно-маячної симптоматики, ОСОБА_7 потребує примусових заходів медичного характеру у медичному закладі з посиленим режимом нагляду.

Враховуючи вищевказані обставини та досліджені судом першої інстанції докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння - вбивство ОСОБА_12 (що відповідає ознакам злочину, вказаному у ч. 1 ст. 115 КК України) у стані неосудності, оскільки на момент вчинення діяння у ОСОБА_7 відмічався психотичний розлад на фоні вживання алкоголю (гострий алкогольний галюциноз), і за психічним станом у зазначений період часу він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Враховуючи викладене, суд вважає правильною кваліфікацією суспільно небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_7 відносно ОСОБА_12 , за ч. 1 ст. 115 КК України, та всупереч доводам захисника, не знаходить підстав для зміни кваліфікації.

Доводи сторони захисту щодо того, що ОСОБА_7 не вчиняв суспільно небезпечного діяння - вбивства потерпілого ОСОБА_12 та відсутності належних та допустимих доказів, не відповідають матеріалам кримінального провадження.

При дослідженні протоколів інших слідчих дій, матеріалів провадження та показань свідків (на які посилається суд) судом встановлено, що їх було здобуто у спосіб передбачений КПК України. Жодних зауважень протоколи не містять, що дає підстави поза розумним сумнівом встановити, що вказана у протоколах інформація отримана з надійного джерела (протоколу), яку може бути перевірено у встановленому законом порядку, тому не тягне за собою непридатності такого доказу і тим більше його недопустимості.

Посилання сторони захисту на сумнівність походження інформації у письмових доказах, висновках експертів, наданих стороною обвинувачення, і які судом були прийняті до уваги, носить характер припущення та не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження. Суто технічні помилки, допущені під час складання процесуальних документів є наслідком тривалості та складності таких слідчих дій, а довільне трактування захистом норм КПК України не може бути підставою для визнання окремих доказів недопустимими.

Судом не встановлено достатніх правових підстав для визнання наданих суду стороною обвинувачення доказів недопустимими.

Суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, висновки експертів, допитавши потерпілу, свідків, законного представника та особу, щодо якої розглядається клопотання, дійшов правильного висновку, що обставини, зазначені у клопотанні, підтверджуються належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Зазначені вище докази узгоджуються між собою та не містять жодних суперечностей.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт вчинення суспільно-небезпечне діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто - вбивство ОСОБА_12 саме ОСОБА_7 , знайшов своє підтвердження.

Враховуючи особу ОСОБА_7 , характер та тяжкість його психічного захворювання, тяжкість та обставини вчинення ним суспільно небезпечного діяння, високий ступінь його небезпечності для суспільства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання психіатричної допомоги в примусовому порядку у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, що буде достатнім для запобігання вчиненню ним повторних суспільно-небезпечних діянь.

Що стосується вирішення цивільного позову, то в цій частині суд першої інстанції дійшов правильних висновків, з огляду на таке.

Так, у кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_11 (матір ОСОБА_12 ) пред`явлений позов до ОСОБА_9 (законного представника ОСОБА_7 - дружини) про відшкодування заподіяної майнової шкоди в розмірі 55 252,13 грн. та моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн.

Законний представник ОСОБА_7 - його дружина ОСОБА_9 , під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції цивільний позов не підтримала, вважала що вона не несе цивільної відповідальності за дії ОСОБА_7 . Однак ці доводи законного представника та захисника ОСОБА_8 , наведені в апеляційних скаргах, не є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, несе інша фізична або юридична особа, визначена законом.

Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому, ч. 1 ст. 1186 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.

Разом з цим, ч. 2 ст. 1186 ЦК України визначено, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Законний представник особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 , в суді пояснила, що протягом 24 років вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 09.06.2018 її чоловік ОСОБА_7 вранці прийшов додому та був сильно побитий, нічого не пояснив, а лише замкнувся у собі та цілий день був вдома. Потім вона дізналася, що у ОСОБА_7 був конфлікт з таксистами, які його побили. 10.06.2018 близько 05:00 год. їй зателефонував черговий Корабельного ВП та попросив приїхати, забрати її чоловіка, оскільки ОСОБА_7 поводився неадекватно. Близько 06:00 год. вона приїхала до відділу поліції, біля якого вже стояла карета швидкої медичної допомоги. У приміщенні відділу поліції троє співробітників швидкої допомоги намагалися зв`язати її чоловіка ОСОБА_7 , який лежав на підлозі. Спочатку ОСОБА_7 оглянув лікар у лікарні швидкої медичної допомоги, а потім їх направили до Миколаївського обласного наркологічного диспансеру. Зранку перебували у наркологічному диспансері, але лікар-нарколог відмовив прийняти ОСОБА_7 до відділення, оскільки той поводив себе дуже агресивно. Після відмови лікаря вона залишили ОСОБА_7 на території лікарні та поїхала додому. Близько 16:00 год. їй зателефонували та повідомили, що її чоловіка ОСОБА_7 було затримано за підозрою у вчиненні злочину.

Цивільний позов потерпілої не визнала в повному обсязі, вважаючи, що позов безпідставно пред`явлений до неї.

Судом першої інстанції досліджена довідка міської лікарні швидкої медичної допомоги, з якої слідує, що ОСОБА_7 дійсно знаходився 10.06.2018 на лікуванні у приймальному відділенні з 07:00 год. з діагнозом: «забій лівої орбітальної області», та направлений до Миколаївського обласного диспансеру.

Окрім того, в матеріалах кримінального провадження є довідка про те, 10.06.2018 о 05:33 год. бригада швидкої медичної допомоги виїжджала на виклик до ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_2 , тобто до відділення поліції. Згідно копії карти виїзду швидкої медичної допомоги, бригада швидкої медичної допомоги 10.06.2018 о 06:05 год. прибула на виклик за адресою: АДРЕСА_2 (відділ поліції) до ОСОБА_7 , якому було встановлено попередній діагноз: «алкогольний делірій, гематома лівого ока». При огляді та опитуванні, зі слів хворого, зловживав алкоголем більше 7 днів. У супроводі дружини був доставлений до ЛШМД, консультація нейрохірурга, потім в обласний наркологічний диспансер.

З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 10.06.2018 №1425 Миколаївського обласного наркологічного диспансеру, виданої на ім`я ОСОБА_7 , слідує, що у останнього були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з рота, неадекватна поведінка; від проходження медичного огляду ОСОБА_7 відмовився.

Згідно копії журналу №10 надання медичної допомоги особам, які тримаються в ІТТ, ОСОБА_7 поміщено до ІТТ 10.06.2018 зі скаргами: неадекватна поведінка, 12.06.2018 на час виклику та прибуття медпрацівників було встановлено діагноз: «залежність від алкоголю, алкогольний делірій».

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, з огляду на пояснення в суді законного представника ОСОБА_9 , яка є дружиною ОСОБА_7 , встановлено, що ОСОБА_19 та ОСОБА_9 проживали разом, ОСОБА_9 знала про психічний розлад свого чоловіка, навіть у день вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_9 , незважаючи на встановлений попередній діагноз: «алкогольний делірій», залишила свого чоловіка на території лікарні, хоча останній потребував госпіталізації. Саме після того, як ОСОБА_9 не вжила заходів для поміщення ОСОБА_7 до медичного закладу, залишивши його одного на території лікарні поблизу обласного наркологічного диспансеру, ОСОБА_7 вчинено суспільно небезпечне діяння, внаслідок якого настала смерть потерпілого.

За такого, ОСОБА_9 не вжила заходів щодо запобігання шкоді.

З огляду на наведене, враховуючи зазначені норми закону, твердження захисника ОСОБА_8 та законного представника ОСОБА_9 з приводу того, що законний представник не може бути цивільним відповідачем, є безпідставними.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодовувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрат

Так, позивачем ОСОБА_11 заявлено цивільний позов, зокрема про стягнення 55252 грн. 13 коп. майнової шкоди. Вирішуючи цивільний позов в цій частині, суд першої інстанції, посилаючись на вимоги законодавства, дійшов правильного висновку, що в заявлену до стягнення суму включено витрати на проведення поминального обіду - 18800 грн. та облаштування могили 3950 грн., які не є витратами пов`язаними з похованням.

Тому позов в частині стягнення майнової шкоди задоволено частково та стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_11 32 502,13 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди. З чим погоджується і апеляційний суд.

Окрім того, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Оскільки вчиненим ОСОБА_7 суспільно небезпечним діянням потерпілій ОСОБА_11 спричинені душевні страждання та заподіяна моральна шкода, зумовлена вбивством рідного сина, яка, відповідно до ст. 23 ЦК України, підлягає відшкодуванню.

З огляду на наведені позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши глибину моральних страждань потерпілої, пов`язаних зі смертю її сина, матеріальне становище сторін, задовольнивши в цій частині позов частково, на думку апеляційного суду, обґрунтовано стягнув з законного представника ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та законного представника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_20