Провадження №1-кп/522/1448/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

здійснивши судовий розгляд, на підставі обвинувального акту, кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001202 від 06.10.2020 р., у відкритому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кривий Ріг, громадянина України, з вищою освітою, тимчасово безробітного, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого.

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

26.08.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які в ранковий час перебували біля вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 , виникла сварка.

В цей час у ОСОБА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_5 , виник злочинний намір щодо спричинення тілесних ушкоджень останньому.

Реалізуючи свій злочинний намір, 26.08.2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин ОСОБА_3 перебуваючи біля вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин, тримаючи ОСОБА_5 лівою рукою за шию, умисно наніс декілька ударів правою рукою в область голови потерпілого, спричинивши тим самим ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

За таких обставин, своїми умисними діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Суд з`ясував, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють обставини справи, та упевнився у добровільності їх позиції. Їм було роз`яснено про те, що якщо докази не будуть досліджені, у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку із зазначеними обставинами, за згодою учасників кримінального провадження, які визнали недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, докази у судовому провадженні не досліджувалися, згідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав, зазначив, що обставини кримінальних правопорушень, що описані в обвинувальному акті, відповідають дійсності. Пояснив, що 26.08.2020 року між ним та потерпілим, які в ранковий час перебували біля вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 , виникла сварка з-за бажання ОСОБА_3 демонтувати металеву конструкцію, встановлену ОСОБА_5 . В той час, у ОСОБА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_5 та виниклої сварки, виник намір щодо спричинення тілесних ушкоджень останньому. Реалізуючи свій намір, тримаючи ОСОБА_5 лівою рукою за шию, наніс декілька ударів правою рукою в область голови потерпілого. Цивільний позов визнав частково, в частині стягнення майнової шкоди.

Приймаючи до уваги вищенаведене, судом встановлено, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, повністю доведена та підтверджена матеріалами провадження.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Судом в порядку вимог ч.3 ст. 349 КПК України докази не досліджувалися, окрім характеризуючих матеріалів, наданих прокурором.

Висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому проступку ґрунтується на наданих у судовому засіданні показаннях самого обвинуваченого яким суд надає віри, оскільки такі є послідовними, логічними, не містять суперечностей, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. вищенаведене рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Ретельно дослідивши пояснення й щире каяття ОСОБА_3 , суд прийшов до висновку, що вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_3 .

Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, повністю доведена.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 містять склад кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, зі всіма кваліфікуючими ознаками.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18)).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 щире каяття.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 не встановлено.

Пунктом 3 частини 1 статті 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

З урахуванням вищенаведеного, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових правопорушень,суд приходить до висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе за умови призначення покарання у вигляді штрафу. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також надасть підстави для його майбутньої соціальної реабілітації.

Крім того, дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Вирішуючи заявлений цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 , суд дійшов наступних висновків.

Так, 01.08.2021 року до суду надійшов цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1220,00 гривень, моральної шкоди у розмірі 30 000,00 гривень, яка завдана внаслідок нанесення легких тілесних ушкоджень, та витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000,00 гривень. В обґрунтуванні розміру майнової шкоди зазначено, що 27.08.2020 року ОСОБА_5 було витрачено на проведення магнитно-резонансну томографію (МРТ) головного мозку 1000 гривень, 31.08.2021 року ОСОБА_5 пройшов у Медичному центрі «Одеський доктор» обстеження, а саме ультразвукову допплеросоногфію сосудів голови та шиї, вартістю 220 гривень, що в сукупності складає 1220 гривень. В обґрунтуванні розміру моральної шкоди зазначено, що злочинні дії, які вчинені обвинуваченим, значно вплинули на самопочуття потерпілого ОСОБА_5 , завдали йому моральних переживань, підірвало емоційний та психологічний стан здоров`я, у зв`язку з чим потерпілий оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень.

Обвинувачений визнав заявлені позивачем (потерпілою) позовні вимоги в частині відшкодування цивільному позивачу майнову шкоду у розмірі 1220,00 грн. В іншій частині цивільний позов обвинувачений не визнав, вважаючи його необґрунтованим.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та цивільного позову, суд вважає, що позовні вимоги потерпілого підлягають частковому задоволенню виходячи з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як слідує з положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір понесеної ОСОБА_5 майнової шкоди, завданої внаслідок кримінальним правопорушенням, у розмірі 1220 гривень підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копією квитанції серії ББАЮ №286059 на суму 220 гривень, копією довідки ТОВ «Діагностичний центр Юж-Укрмедтех» від 11.11.2021 року на суму 1000 гривень.

Суд, дослідивши позовну вимогу потерпілого про стягнення майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 1220 гривень, дійшов висновку, про те, що у цій частині позовна вимога підлягає задоволенню.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступних висновків.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Суд вважає, що заявлена потерпілим ОСОБА_5 позовна заява про стягнення обвинуваченого моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

В позовній заяві, в обґрунтування зазначеного розміру стягнення моральної шкоди, потерпілий зазначив, що злочинні дії, які вчинені обвинуваченим, значно вплинули на самопочуття потерпілого ОСОБА_5 , завдали йому моральних переживань, підірвало емоційний та психологічний стан здоров`я, внаслідок нанесених потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді струсу головного мозку, постійно протягом тривалого часу (близько протягом 6 місяців) останній відчував головний біль, почав мати проблеми зі сном, швидко втомлювався, що призвело до того, що потерпілий був вимушений змінити звичний уклад свого повсякденного життя.

Вказане є суб`єктивним припущенням потерпілого, що всупереч п.5 ч.3 ст.175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, не підтверджено доказами та визнається судом неспроможним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з огляду на фактичні обставини справи, характер, глибину моральних страждань та переживань потерпілого ОСОБА_5 , керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 2 000,00 гривень та саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілого за переконанням суду є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілого і не буде становити надмірного тягаря для винного ОСОБА_3 .

При цьому, суд констатує, що потерпілий не виконав визначеного ЦПК України обов`язку щодо доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не довела перед судом заявлений ним розмір моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування потерпілому понесеного ним моральної шкоди саме у такій сумі, суд виходить з того, що визначаючи розмір відшкодування, слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Потерпілим не доведено суду заподіяння йому моральної шкоди саме у розмірі, заявленому у позові, а також такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілого. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, з іншого.

Щодо відшкодування витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000,00 гривень, суд за заявою представника потерпілого, адвоката ОСОБА_7 ,не розглядає вказану вимогу, надаючи можливість в терміни, передбачені ЦПК України, надати до суду відповідні докази на підтвердження вказаних адвокатом витрат.

За встановлених судом обставин та наведених підстав цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

По кримінальному провадженню речові докази відсутні.

Процесуальні витрати та цивільних позов, суд вирішує в порядку ст.100, 124, 129 КПК України.

У кримінальному провадженні цивільний позов потерпілої особи заявлено не було.

Судові витрати по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 110, 124, 129, 349, 368, 373-374, 376, 392-395, КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125КК України та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 1700,00 грн. (одна тисяча сімсот грн. 00 коп.).

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 1 220 (одна тисяча двісті двадцять) гривень, в якості відшкодування матеріальної шкоди, та 2 000 (дві тисяч) гривень, в якості відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 3 220 (три тисячі двісті двадцять) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог цивільного позову ОСОБА_5 відмовити.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та на нього може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня проголошення вироку через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Суддя Приморського районного

суду м. Одеси ОСОБА_1