Житомирський апеляційний суд
Справа №283/727/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000557 за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ксаверів, Коростенського району Житомирської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, охоронника в гаражному кооперативі «Озерне» в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , кімнати АДРЕСА_3 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. В решті вирок залишити без змін. Вважає вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, тобто ст.75 КК України. Зазначає, що, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали. Вказує, що суд першої інстанції не врахував належним чином, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, завданих збитків не відшкодував, свою вину визнав формально. Зазначає, що ОСОБА_7 грубо порушив Правила дорожнього руху, що спричинило непоправні наслідки у виді смерті людини та спричинення іншому потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також значні матеріальні й моральні збитки, які не відшкодовані.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття основного покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України. В решті вирок залишити без змін. Вважає вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість. Зазначає, що, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином характер вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшуючі обставини, те, що останній щиро кається, повністю визнав свою вину, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, має постійне місце роботи, родину, те що він внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження та більше року перебував на лікарняному, внаслідок чого не має можливості нормально пересуватися, просив вибачення у потерпілої, готовий відшкодовувати завдану шкоду, а також думку потерпілих, які не наполягали на позбавленні волі.

Від представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 2902, 00 (дві тисячі дев`ятсот дві) грн.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою майнової шкоди в розмірі 516 615, 25 грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування спричиненої дорожньо-транспортною пригодою моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин встановлених судом та зазначених у вироку, 05 серпня 2016 року близько 18 години водій ОСОБА_7 поблизу с. Білий Берег Коростенського (на час події - Малинського) району Житомирської області, керуючи належним йому технічно справним автомобілем марки «ИЖ-412 ИЄ», р.н. НОМЕР_1 , на 86 км. +300 м. автодороги М-07 сполученням «Київ-Ковель- Ягодин», рухаючись у напрямку м. Київ правою смугою руху разом із пасажиром ОСОБА_12 , всупереч вимог 1.10, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, не врахував дорожніх умов та обстановки, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб відповідно реагувати на її зміну, перед зміною свого напрямку руху, не переконався у його безпечності і що це не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив свій напрямок руху, перетнувши дорожню розмітку 1.1 (вузька суцільна лінія), яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах, виїхав на зустрічну смугу руху, по якій у той час рухався автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , чим створив своїми діями останньому небезпеку та допустив з ним зіткнення.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажирка автомобіля марки «ИЖ - 412 ИЄ», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, які по своїй категорії відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_12 настала від тупої сполучної травми тіла, яка супроводжувалась переломом кісток основи черепу, переломом кісток носа, субарахноідальним крововиливом, геморанічним забоєм головного мозку, переломом ребер 2 лініям, двобічним гемо пневмотораксом (клінічно) переломом ключиці, розривом капсули печінки, крововиливами в зв`язочні апарати внутрішніх органів та ускладнилась набряком-набуханням головного мозку зі здавленням стовбура;

- пасажир автомобіля марки «TOYOTA CAMRY», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому хірургічної шийки правої плечової кістки без зміщення уламків, що по своїй категорії відносяться до середнього ступеню важкості;

- автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», д.н.з. НОМЕР_3 зазнав механічних пошкоджень, чим його власнику ОСОБА_10 заподіяно майнову шкоду на загальну суму 516615,25 грн.

Таким чином обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть потерпілої ОСОБА_12 .

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представник ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. В поданих 16.08.2023 письмових запереченнях, адвокат ОСОБА_11 зазначила, що вона та потерпілі не бажають брати участь в апеляційному розгляді (т.2 а.с.126-129).

Потерпіла ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомлена про час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилася. Надала заяву про те, що претензій до обвинуваченого не має (а.п.117-118, 124 т.2)

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги захисника та заперечення апеляційної скарги представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 , думку прокурора в заперечення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційних скаргах не оспорюється, тому висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть потерпілій ОСОБА_12 відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Разом з тим, судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , посередньо характеризується за місцем проживання, має намір відшкодувати завдану потерпілим шкоду, дані досудової доповіді, позицію потерпілої ОСОБА_14 та прокурора щодо виду та міри покарання, які не наполягали на реальному покаранні.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою його визнано винним із звільненням від відбуття основного покарання з іспитовим строком та дійшов висновку, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 про те, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням положень ст.75 КК України є неспівмірним з тяжкістю наслідків у виді загибелі людини та спричинені іншому потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, через надмірну м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно висновку експерта № 99 від 14.07.2017 у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження, які по своїй категорії відносяться до середнього ступеню важкості (т.1 а.с. 122).

В ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, 02.05.2023 представником потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_11 було подано аналогічні за змістом клопотання, в яких вони просили судовий розгляд провести без їхньої участі за наявними в матеріалах справи доказами. Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 потерпілі та їх представник своєї думки не висловлювали, зауваживши на необхідності задоволення поданих ними цивільних позовів (т.1 а.с.53-54).

Згідно звукозапису судового засідання, під час допиту потерпілої ОСОБА_14 в суді першої інстанції 02.05.2023 остання зазначила, що не вважає за обхідне призначати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі. Також 10.08.2023 на адресу Житомирського апеляційного суду надійшла спільна заява батьків загиблої ОСОБА_12 ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з якої вбачається, що вони не мають моральних та матеріальних претензій до обвинуваченого ОСОБА_7 (т.2 а.с.117-118).

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав вважати призначене місцевим судом покарання обвинуваченому ОСОБА_7 явно несправедливим через надмірну м`якість, у зв`язку із тяжкістю наслідків, які настали, а саме смертю потерпілої ОСОБА_12 з урахуванням того, що потерпілою ОСОБА_14 вирок не оскаржувався та вона не наполягала на призначенні суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 (провадження № 51-2776 км 18) термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Посилання адвоката ОСОБА_11 в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не відшкодував завданих збитків потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання з урахуванням положень ст.65 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами та з подальшим звільненням ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбуття основного покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, в результаті чого настала смерть потерпілої ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 1.10, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Крім того, відповідно до ст.12 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення основного строку покарання.

Відповідно до роз`яснення п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендовано судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, враховуючи ступень тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його суспільну небезпеку, обсяг допущених ОСОБА_7 грубих порушень Правил дорожнього руху, а також наслідки дорожньо-транспортної пригоди, дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Доводи захисника про те, що місцевий суд не врахував належним чином характер вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшуючі обставини, те, що останній щиро кається, повністю визнав свою вину, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, має постійне місце роботи, родину, те що він внаслідок ДТП отримав тяжкі ушкодження та більше року перебував на лікарняному, просив вибачення у потерпілої, готовий відшкодовувати завдану шкоду, а також думку потерпілих, які не наполягали на позбавленні волі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційних скаргах не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок надмірної м`якості чи суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: