Провадження № 1-кп/591/401/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2023 року Зарічний районний суд м.Суми в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Суми, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

1)вироком Зарічного районного суду м.Суми від 10.04.2012 за ч.2 ст.186, ст.104 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

2)вироком Зарічного районного суду м.Суми від 13.06.2012 року за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185, ч.1., ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, а також самостійним виконанням цього та попереднього вироків;

3)вироком Зарічного районного суду м.Суми від 17.03.2015 року за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі, звільнений 22.05.2018 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

04.12.2014 року, близько 01-00 год., ОСОБА_7 , вступивши в попередню змову з двома іншими обвинуваченими, матеріали відносно яких виділені судом в окреме провадження, підійшли до домоволодіння ОСОБА_8 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 , під приводом придбання тютюнових виробів викликали ОСОБА_8 з будинку, після чого з метою маскування обличчя надягли на голову шапки з прорізями для очей, та, діючи умисно, з корисливих мотивів, вчинили напад на ОСОБА_8 , поєднаний з погрозою насильства, що було небезпечним для її життя та здоров`я, а саме один з обвинувачених, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, після демонстрації і погроз ОСОБА_8 пістолетом, вдарив руків`ям вищевказаного пістолету потерпілу по голові, від чого остання впала, втративши таким чином можливість чинити опір. Після цього, вони проникли до її житла, де ОСОБА_7 разом з іншими двома обвинуваченими, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, відшукали в будинку та відкрито для потерпілої ОСОБА_8 заволоділи належним їй майном на загальну суму 367,00 грн., а саме: грошима в сумі 85 гривень; мобільним телефоном «Самсунг» вартістю 200 грн; цигарками «Ватра червона» у кількості 3 пачки вартістю 42 грн; цигарками «Бонд синій» у кількості 2 пачки вартістю 28 грн; пляшкою пива «ТМ Вигідна ціна» у кількості 1 пляшка ємністю 1,25 л вартістю 12 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину у скоєнні зазначеного кримінального правопорушення визнав повністю, пояснивши, що, дійсно, він разом з іншими обвинуваченими взимку 2014 року приїхав у село, щоб відпочивати. Але, один з обвинувачених запропонував зайти у хату, де жила бабуся похилого віку, під приводом купити пиво. Коли постукали у будинок, то два інших обвинувачених натягнули маски, а він підняв воріт у светрі, щоб закрити обличчя. Крім того, один з обвинувачених дістав пістолет. В цей момент він розумів, що вони йдуть до будинку бабусі, щоб пограбувати її. Коли проникли до хати, то один з інших обвинувачених говорив в якій з кімнат потрібно шукати речі. У хаті потерпілої вони були приблизно 20 хвилин та забрали майно належне бабусі (гроші, цигарки, пиво, телефон). Особисто він забрав пиво, цигарки та телефон. Крім того, зазначив, що він особисто не бачив, щоб інший обвинувачений бив бабусю по голові пістолетом, але цих обставин він не заперечує. Коли вони шукали та брали у бабусі майно, то він бачив, як вона сиділа на лавці, супротиву не чинила, і її контролював інший обвинувачений, у якого був пістолет. Після цього, вони всі втрьох повернулись назад до міста з тим майном, яке викрали у бабусі, окрім телефону, який викинули по дорозі. У потерпілої він просив пробачення, коли вона відвідувала судові засідання. Матеріальна шкода була потерпілій відшкодована ще коли вони сиділи у СІЗО. На даний час він змінився, у нього є сім`я, дитина на утриманні, він працює та більше не вчиняє злочинів, про вчинене шкодує, щиро кається.

Оскільки пояснення обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи, то суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши, що учасники правильно розуміють зміст цих обставин, є добровільними у таких своїх позиціях, а також - роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 доведена в повному обсязі та його дії слід кваліфікувати за ч.3 ст.187 КК України, оскільки він за попередньою змовою групою осіб, здійснив напад на потерпілу ОСОБА_8 з метою заволодіння її майном на суму 367 грн., поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, а також з проникненням у житло останньої.

Вирішуючи питання покарання, суд керується не тільки положеннями, закріпленими у ч. 2 ст. 65 КК України, а й - рекомендаціями Верховного Суду, що знайшли вияв у постанові у справі № 634/609/15-к Колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, де розтлумачено поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві.

Зокрема, як зазначено судом у вказаній постанові, поняття судового розсуду в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права і обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості і достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (наприклад, справа «Довженка проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Верховний суд та ЄСПЛ неодноразово наголошував на праві суду індивідуалізувати покарання, звертаючи увагу на весь комплекс обставин справи, адже ефективність покарання залежить від його справедливості.

Відповідно до норм ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В даному випадку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме те, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який є судимою особою, на обліку в нарко- та псих диспансерах не перебуває, має задовільні характеристики, одружений та утримує малолітню дитину, працює.

Крім того, суд вважає, що на даний час відсутні обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_7 .

Так, у обвинувальному акті, який надійшов до суду у 2015 році було зазначено про обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , а саме: вчинення злочину повторно та відносно особи похилого віку.

На переконання суду, дійсно, на момент вчинення ОСОБА_7 злочину та направлення до суду обвинувального акту обставини свідчили про існування значних ризиків для суспільства, що створив обвинувачений ОСОБА_7 саме своїми вольовими діями, тобто, такі обставини були обтяжуючими на той час.

Водночас, з дня вчинення ОСОБА_7 злочину до дня ухвалення судом вироку пройшов значний проміжок часу. Крім того, ОСОБА_7 повністю відбув призначене йому покарання у виді 4 років позбавлення волі за вироком від 17.03.2015 року та з моменту звільнення (з 2018 року) більше до кримінальної відповідальності не притягувався. Такі фактори, на переконання суду, не можливо залишити поза увагою, оскільки вони вказують на істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину через тривалість часу, який пройшов з моменту вчинення злочину. І, відповідно, зменшення суспільної небезпеки злочину та особи, яка його вчинила, зумовлює необхідність здійснення судом під час винесення вироку оцінки на даний час тих обставин, які були обтяжуючими на момент вчинення злочину. Це є суттєвим для досягнення мети покарання та індивідуалізації покарання.

Відповідно до положень ч.2 ст. 67 КК України, суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироці.

Враховуючи вищезазначене та згідно ч.2 ст.67 КК України в даному випадку суд не визнає ті обставини, що зазначені в обвинувальному акті, як такі, що обтяжують покарання ОСОБА_7 .

До пом`якшуючих обставин слід віднести повне визнання вини обвинуваченим, щире каяття та молодий вік ОСОБА_7 на момент вчинення злочину.

Враховуючи сукупність зазначених обставин, виходячи з наявності таких обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: повне визнання вини ОСОБА_7 , щире каяття та його молодий вік на час вчинення злочину, з урахуванням особи обвинуваченого, який на обліку в диспансерах не перебуває, має дитину на утриманні, одружений, працює, суд вважає за можливе застосувати ст. 69 КК України і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст.187 КК України, - у виді позбавлення волі, а також не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції зазначеної статті, як обов`язкове.

Слід зазначити про те, що доцільність застосування в даному випадку ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 викликана ще й такими факторами.

По-перше, як зазначалось вище, ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин, але покарання у виді позбавлення волі навіть, на мінімальний строк 7 років, що передбачений санкцією статті, було б ефективним лише тоді, коли притягнення відбулося б невдовзі після вчинення ним такого злочину.

Проте, з дня вчинення ОСОБА_7 злочину до дня ухвалення судом вироку пройшов значний проміжок часу, що, як вказувалось вище, на переконання суду, призвело до істотного зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину, оскільки через тривалий проміжок часу ця справа має значно менший суспільний резонанс, і це суттєво позначається на досягненні мети покарання.

При цьому, ОСОБА_7 з 2018 року, знаходячись на волі, нових злочинів чи правопорушень не вчиняв, тобто був законослухняною особою, що вказує на те, що він став на шлях виправлення, а тому і не потребує реального позбавлення волі на вказаний у санкції ч.3 ст.187 КК України, як виховного та запобіжного заходу.

По-друге, вагомим фактором, який суд враховує в даному випадку для можливості застосування ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , є те, що в Україні оголошено воєнний стан і обвинувачений, будучи військовозобов`язаним може бути набагато кориснішим, знаходячись на волі, а не відбуваючи покарання за рахунок утримання його державою.

На думку і переконання суду таке покарання обвинуваченому ОСОБА_7 буде необхіднім і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому суд також виходить із положень ст. 50 КК України, яка передбачає, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених. А можливість виправлення існує і про це свідчить поведінка обвинуваченого, яку він демонструє вже більше 5 років після звільнення з місць позбавлення волі. При цьому відсутні будь-які обставини, які б заважали йому вести і надалі гідний спосіб життя, не вчиняючи кримінальні правопорушення.

Також, оскільки ОСОБА_7 був засуджений вироком Зарічного районного суду м.Суми від 17.03.2015 року, то остаточне покарання йому необхідно призначити за сукупністю кримінальних правопорушень, за правилами ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.

При цьому, слід врахувати, що оскільки ОСОБА_7 після засудження вироком Зарічного районного суду м.Суми від 17.03.2015 року, на підставі ухвали Сумського районного суду від 21.04.2015 року, був залишений у слідчому ізоляторі для участі у розгляді даного кримінального провадження, то при зарахуванні строку за попереднім вироком, період його перебування в установі попереднього ув`язнення з 21.04.2015 по 22.05.2018 (тобто, 3 роки 1 місяць 1 день) слід рахувати за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838?VIII від 26.11.2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Такий порядок зарахування строків відповідає правовій позиції, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.08.2018, у справі № 663/537/17.

У справі потерпілою було заявлено цивільний позов, у тому числі до ОСОБА_7 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої злочином. Проте, оскільки матеріальна шкода ОСОБА_8 була відшкодована за її життя під час судового розгляду, а право на компенсацію моральної шкоди, що не була присуджена за життя особи, не спадкується, то у зв`язку зі смертю потерпілої та на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України провадження у справі за вказаним позовом в частині, що пред`явлена до ОСОБА_9 , слід закрити.

Керуючись ст.ст. 368, 370 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст.187 КК України і призначити йому покарання за цим законом із застосуванням ст.69 КК України у виді 6 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Зарічного районного суду м.Суми від 17.03.2015 року, більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

В строк покарання у виді позбавлення волі, яке остаточно призначене ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати повністю відбуте ним покарання за попереднім вироком Зарічного районного суду м.Суми від 17.03.2015 року, у тому числі період його перебування в установі попереднього ув`язнення з 21.04.2015 по 22.05.2018 - із розрахунку, передбаченого ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838?VIII від 26.11.2015 року, що один день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі, і обмежитись відбутим покаранням.

Закрити провадженні у справі за цивільним позовом ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням у зв`язку зі смертю позивача.

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м.Суми, а для засудженого з моменту вручення копії вироку.

Судді