ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1456/22 Номер провадження 11-кп/814/2597/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000424, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 жовтня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бовбасівка Лубенського р-ну Полтавської обл., одруженого, охоронця Загальноосвітньої школи №6 І-ІІІ ступенів Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.122 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

За вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 16 серпня 2022 року приблизно о 20 годині 30 хвилин по АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ході сварки із ОСОБА_9 умисно наніс йому рукою, стиснутою в кулак, два удари в ліву частину обличчя, внаслідок чого ОСОБА_9 упав на підлогу. Затим ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_9 не менше чотирьох ударів ногами у взутті в голову, тулуб і грудну клітину, спричинивши останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 жовтня 2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.122 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд: у порушення вимог закону призначив покарання у вигляді обмеження волі обвинуваченому, якому на час вчинення кримінального правопорушення та ухвалення оскаржуваного вироку виповнилось 69 років і він досяг пенсійного віку, при тому, що в силу ч.3 ст.61, ч.2 ст.57 КК України єдиним видом покарання, яке підлягає призначенню ОСОБА_7 , є позбавлення волі; належним чином не врахував фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , те, що він не відшкодував потерпілому матеріальну шкоду на лікування та думку потерпілого про призначення обвинуваченому суворого покарання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, позицію обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.1 ст.122 КК України як умисне нанесення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень - умисних ушкоджень, які не є небезпечними для життя та не потягли за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість є обґрунтованими.

На підставі п.3 ч.1 ст.407, п.2 ч.1 ст.420 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

У п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким на відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України визнається застосування судом закону, який не підлягає застосуванню; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість (ст.414 КПК України).

За змістом приписів ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.1 ст.122 КК України передбачено покарання у вигляді: виправних робіт на строк до двох років; обмеження волі на строк до трьох років; позбавленням волі на строк до трьох років.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

На підставі ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» особами пенсійного віку є чоловіки після досягнення 60 років.

Проте цих вимог закону місцевим судом не дотримано.

Суд першої інстанції при призначенні покарання послався на врахування ним того, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, його наслідків, особи обвинуваченого, який визнав вину, не судимий, позитивно характеризується, наявності обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутності обставин, які його обтяжують.

З огляду на викладені вище обставини, місцевий суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді обмеження волі в мінімальному розмірі, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням із встановленням мінімального за тривалістю іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Однак призначення обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки на момент вчинення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального правопорушення (16 серпня 2022 року) та ухвалення судом першої інстанції вироку (03 жовтня 2023 року) останньому виповнилось 69 років, тобто більше 60 років, і він досяг пенсійного віку, що підтверджується даними його паспорта. Таким чином, ОСОБА_7 на підставі ч.3 ст.61 КК України належить до переліку осіб, яким не може бути призначено покарання у виді обмеження волі (а.п.88).

Окрім того, місцевий суд при призначенні покарання не дав оцінки конкретним обставинам і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_7 умисно наніс потерпілому множинні удари в різні частини тіла, не припиняв побиття ОСОБА_9 навіть коли останній упав на землю, в результаті чого заподіяв останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, які не потягли за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але спричинили тривалий розлад здоров`я і серйозне травмування потерпілого.

При цьому, суд першої інстанції помилково послався на те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, оскільки відповідно до ст.12 КК України вчинене ним кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Також, усупереч мотивам суду першої інстанції, в матеріалах справи відсутні дані щодо позитивної характеристики ОСОБА_7 .

Не врахував місцевий суд у сукупності з іншими обставинами справи й думку потерпілого, який зазначив, що його стан здоров`я був жахливим унаслідок нанесення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень і просив призначити останньому суворе покарання. Дій, спрямованих на компенсування потерпілому завданої злочином шкоди, ОСОБА_7 не здійснювалось.

Неврахування наведених вище даних та обставин призвело також і до невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

Тому оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_7 покарання належить скасувати й ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, його конкретні обставини й суспільну небезпеку, особу обвинуваченого, який не судимий (а.п.90), одружений, є пенсіонером (а.п.88-89), працює охоронцем у Загальноосвітній школі №6 І-ІІІ ступенів Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.92), наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, які його обтяжують. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує положення ч.2 ст.57 КК України, відповідно до яких виправні роботи не застосовуються до осіб, що досягли пенсійного віку.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, межі апеляційних вимог прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку те, що обвинуваченій слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі, зі звільненням ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, визначених судом першої інстанції.

Саме таке покарання відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 жовтня 2023 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.122 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4