ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 752/20389/18

провадження № 51-4208км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007772, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі статей 49, 74 КК ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілої в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 57 528, 85 грн матеріальної шкоди.

Цивільний позов потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 грн моральної шкоди.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 20 липня 2016 року приблизно о 18:00, керуючи технічно справним автомобілем «Нісан Тііда» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Тарасівська в м. Києві, в районі регульованого перехрестя з вул. Саксаганського в порушення вимог пунктів 2.3 б); 16.2 ПДР, повертаючи ліворуч та виїхавши на регульований пішохідний перехід не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , яка на зелений сигнал пішохідного світлофора перетинала проїзну частину вул. Саксаганського з права наліво відносно його напрямку руху, вчинив на неї наїзд, в результаті якого вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги захисника та представника потерпілої, а вирок суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження. Вказує на те, що в основу обвинувачення було покладено недопустимі докази, зокрема протокол огляду місця події від 20 липня 2016 року, оскільки він не повній мірі відповідає вимогам КПК. Зазначає, що висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи не містив однозначних відомостей, які би давали підстави для висновку про утворення констатованих ушкоджень потерпілої саме в результаті ДТП. Також вказує, що прокурор ОСОБА_9 , яка підписувала підозру та обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні була неповноважною, оскільки постанова про призначення групи прокурорів від 20 вересня 2018 року не підписана заступником Київської місцевої прокуратури № 1. Крім цього зазначає, що матеріали кримінального провадження містять лише одну постанову про створення групи слідчих від 20 вересня 2018 року, у зв`язку із чим слідчі дії, які проводилися слідчим ОСОБА_10 з 5 серпня 2016 року, на думку захисника, останнім здійснювалися без повноважень. Вказує, що цивільний позов вирішено формально без належного дослідження всіх документів, наданих позивачем. Зазначає, що позовні вимоги обґрунтовувалися доказами, які на думку захисника, не могли братися судом до уваги, оскільки зазначені у ньому витрати не мали причинно-наслідкового зв`язку з розладами стану здоров`я потерпілої. Вищезазначені доводи залишились поза увагою апеляційного суду, який в порушення вимог ст. 419 КПК не надав обґрунтованих відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину. Прокурор заперечувала проти її задоволення.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.

З касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Разом із тим, у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань:

- засудженого ОСОБА_7 , який вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що 20 липня 2016 року, керуючи автомобілем «Нісан Тііда» та перебуваючи в лівій смузі руху, зупинився на перехресті вулиць Тарасівська та Саксаганського в м. Києві. Був щільний потік транспорту. Зелена стрілка дозволяла повернути, але вул. Саксаганського була заповнена транспортом, тому очікував зеленого світлофора. В правій смузі стояв самоскид. Коли загорівся зелений сигнал світлофора для автомобілів, які перебували на вул. Тарасівська, почав рух, але дуже повільно, оскільки було багато автомобілів, виїхав на перехрестя, самоскид теж почав рух повертаючи ліворуч. Потім самоскид зупинився та перекрив огляд, дорожня розмітка була стерта, лише залишки, а тому було важко зрозуміти де пішохідний перехід. В цей час пішоходи почали рух, він, під`їхавши до самоскида, почав їх пропускати. Побачив, як потерпіла, яка йшла з лівого боку, різко повернула до його автомобіля, оперлася на капот, змахнула сумкою і присіла. Він вийшов, запитав, що сталося. Жінка просила викликати швидку допомогу, що і зробив, потім викликав поліцію. Потерпілу забрала швидка. Відвідував її в лікарні. Лікар сказав, що її оглядав і вона пішла додому. Щодо контакту потерпілої і його автомобіля зазначив, що бачив удар сумкою по капоті, потім вона присіла. З приводу показань свідка ОСОБА_11 відмітив, що показання цього свідка є неправдивими. Наскільки йому стало відомо, цей свідок знайомий з потерпілою, оскільки він з нею разом торгував;

- потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що 20 липня 2016 року поверталася додому. Підійшла до перехрестя на вул. Саксаганського і коли загорівся зелений сигнал світлофора пішла по пішохідному переходу разом з іншими пішоходами. Коли дійшла по пішохідному переході майже до середини вулиці, боковим зором помітила, що щось насувається і відбувся удар в праву ногу. Впала, втратила на якийсь час свідомість, був шоковий стан. Коли викликали швидку допомогу, підійшов водій. В швидкій щось кололи в руку, що писав лікар, її не відомо. Відчувала біль в коліні та хребті, хоча до цієї події такого не було. В лікарні сказали зробити МРТ і КТ, але оскільки не було коштів, то її забрали додому. 21 липня 2016 року була оглянута лікарем, який пропонував лягати на стаціонар, що і зробила 27 числа, оскільки покращення не було, постійні болі, температура. Уже в лікарні виявили перелам ребер та інші пошкодження, хоча до ДТП проблем з здоров`ям не було. Водій приходив в лікарню, казав, що вона сама кинулася під його автомобіль та дав 2 тисячі гривень на лікування. Також певну суму виплат отримала від страхової компанії;

- свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що в один з днів, був очевидцем того, як потерпіла, на зелений сигнал світлофора переходила пішохідний перехід, і її збив автомобіль, який повертав ліворуч з вул. Тарасівська. Потерпіла впала, кричала. Водій, який її збив, зупинився, але вийшов і підійшов до потерпілої, коли прибула швидка допомога. На запитання захисника свідок повідомив, що потерпіла не втрачала свідомість, а кричала. Видимість була добра. Як і куди відбувся удар не бачив, бачив лише як потерпіла лежала.

Крім того, суд проаналізував фактичні дані, що містяться у:

- висновку автотехнічної експертизи № 12-1/2609, згідно якої в діях водія автомобіля «Нісан Тііда» (державний номерний знак НОМЕР_1 )вбачається невідповідність вимогам п. 16.2 ПДР, що з технічної точки зору є причиною даної ДТП. При цьому, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п. 16.2 ПДР;

- висновку судово-медичної експертизи № 1812/е, згідно якого виявлені під час первинного звернення потерпілої ОСОБА_8 за медичною допомогою тілесні ушкодження, а саме: закрита травма хребта: компресійні переломи тіл 10 грудного, 6, 7 шийних хребців, та закрита травма правого колінного суглобу: розрив заднього рогу медіального меніску, крововиливи у м`які тканини з боку передньої поверхні колінного суглобу, могли утворитись внаслідок наїзду на потерпілу автомобіля за обставин указаних у постанові про призначення експертизи і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості;

- висновку судово-медичної комісійної експертизи № 46-2017/о, згідно якого компресійні переломи грудних хребців потерпілої відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Отримання тілесних ушкоджень внаслідок наїзду на потерпілу автомобіля не виключається. При цьому потерпіла могла бути звернута будь-якою частиною тіла до автомобіля окрім задньої.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, проаналізувавши докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що стороною обвинувачення надано достатньо допустимих та переконливих доказів, які підтверджують обставини того, що ОСОБА_7 порушив ПДР та вчинив наїзд на потерпілу ОСОБА_8 , в результаті чого вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та обґрунтовано визнав доведеною його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.

З приводу позиції сторони захисту про наявності підстав для виправдання обвинуваченого в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, то суд зазначив, що винуватість ОСОБА_7 підтверджена доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема детальними, ґрунтовними та послідовними показаннями потерпілої, щодо обставини ДТП, які повністю були підтверджені даними під присягою показаннями свідка ОСОБА_11 , та такими, що повністю узгоджуються з висновками експертиз, які не виключають отримання потерпілою описаних тілесних ушкоджень, які відносяться до середньої тяжкості, внаслідок дотичного контакту виступаючих частин автомобіля «Ніссан Тіда», який рухався з малою швидкістю (що і зумовило не виникнення інших тілесних ушкоджень), з тілом ОСОБА_8 та подальшого падіння потерпілої на дорожнє покриття з контактуванням сідничними ділянками.

Також суд зазначив, що вищенаведеним спростовуються також пояснення засудженого ОСОБА_7 з приводу того, що він наїзду на потерпілу не вчиняв, а вона намагається маніпулювати доказами та займається їх підтасовкою.

Всупереч доводам сторони захисту, оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне та про істотне порушення судом вимог ст. 94 КПК, у касаційній скарзі не наведено.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини його вчинення, позицію сторони обвинувачення, потерпілої та її представників, висловлені в ході судових дебатів, особу винного, який раніше не судимий, виключно позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітніх дітей. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов висновку дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому найбільш м`якого виду основного покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, в межах санкції цієї статті, а саме штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

Разом з тим, встановивши, що з дня вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення(ч. 1 ст. 286 КК), яке на час його вчинення, відповідно до ст. 12 КК, класифікувалося як злочин невеликої тяжкості, минуло три роки, та врахувавши, що винуватість у вчиненому ОСОБА_7 не визнав, місцевий дійшов висновку, що його слід звільнити лише від відбування призначеного покарання відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та ч. 5 ст. 74 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а не від кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду в тому числі і за апеляційною скаргою захисника, надавши доводам належну оцінку, обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду в частині допустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів, доведеності винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а також погодився з призначеним ОСОБА_7 покаранням, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК та звільненням від його відбування на підставі статей 49, 74 КК.

З приводу доводів сторони захисту щодо участі у кримінальному провадженні прокурора ОСОБА_9 та слідчого ОСОБА_10 , то апеляційний суд зазначив, що матеріли кримінального провадження не містять достатніх даних які би указували на незаконність участі цих осіб у даному кримінальному провадженні, а ті процесуальні недоліки, на які указав захисник, не можливо розцінити як істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які би могли вплинути на допустимість зібраних у справі доказів.

Щодо доводів захисника про необхідність застосування доктрини «плодів отруєного дерева» шляхом визнання недопустимими усіх доказів, здобутих внаслідок дій вчинених слідчим ОСОБА_10 , то апеляційний суд зазначив, що вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки матеріали кримінального провадження не містять достатніх даних які би виключали участь слідчого ОСОБА_10 у здійсненні досудового розслідування.

Також колегія суддів зазначила, що відсутність інформації щодо моделі відеокамери, її технічних характеристик, а також не долучення носія на якому містився оригінал фотознімків з місця події, не може бути підставою для визнання недопустимим доказом фактичних обставин, встановлених у результат проведення 20 липня 2016 року огляду місця події, оскільки стороною захисту не оспорюються ті фактичні обставини, які встановлені у ході проведення цієї слідчої дії, у тому числі і ті, які зафіксовані за допомогою відеокамери.

Необґрунтованими визнав також апеляційний суд доводи захисника на необхідність визнання недопустимими доказами фактичних обставин, встановлених із показань свідка ОСОБА_11 , оскільки, на переконання колегії суддів, посилання сторони захисту на фактичне знайомство свідка та потерпілої до події ДТП та про недостовірність показань цього свідка за своїм змістом є припущенням захисника, яке фактично не підтверджується матеріалами кримінального провадження.

З приводу показання потерпілої ОСОБА_8 , наданих нею під час апеляційного розгляду, колегія суддів зазначила, що істотних суперечностей, які би ставили під сумнів достовірність та правдивість цих показань не встановлено. Певні неточності, які дійсно маються у цих показаннях колегія суддів віднесла на той факт, що подія ДТП викликала у потерпілої певний стрес, який вплинув на сприйняття та запам`ятовування відповідних деталей. Проте, ці неточні не впливають на загальну оцінку судом правдивості та достовірності показань потерпілої.

Судові рішеннясвідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, Верховний Суд знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам.

Отже, Суд вважає, що захисник у касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Що стосується тверджень сторони захисту про неправильне вирішення судами попередніх інстанцій цивільного позову, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, потерпілій ОСОБА_8 заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпіла до початку судового розгляду звернулася з цивільним позовом до ОСОБА_7 у межах кримінального провадження, в якому просила стягнути з останнього 57 528,85 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 800 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Усупереч доводів касаційної скарги, заявлений потерпілою стороною цивільний позов суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК з урахуванням положень статей 22, 23, 1167, 1172 ЦК в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілої. Відповідно до законодавчих приписів суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру та ступеню тяжкості завданих потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, обсягу страждань, яких вона зазнала через фізичний біль, переживання, тривале лікування, правильно визначив розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн, із врахуванням отримання певних витрат з страхової компанії та певної суми від обвинуваченого.

Разом з тим, доводи сторони захисту про неправильне вирішення судами попередніх інстанцій цивільного повозу в частині відшкодування матеріальної шкоди, є обґрунтованими.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно із частинами 1, 4 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, який за змістом і формою повинен відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Положенням ч. 1 ст. 129 КПК визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Цих вимог закону при розгляді даного провадження місцевим судом не було дотримано.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на обґрунтування стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди в розмірі 57 528, 85 грн суд першої інстанції лише вказав, що розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілій в результаті ДТП підтверджено наданими доказами.

Водночас, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду, з яким погодився і суд апеляційної інстанції щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 витрат на лікування у розмірі 57 528,85 грн є необґрунтованим, оскільки не узгоджується з наявними матеріалами кримінального провадження. В ході дослідження останніх колегією суддів встановлено, що отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості дійсно підтверджуються висновком експерта № 1812/е, однак поміж рахунків-замовлень, видаткових накладних та чеків, які датовані 2018 роком, інших медичних документів щодо підтвердження призначення та проходження лікування потерпілою з 20 липня 2016 року (дата дорожньо-транспортної пригоди), матеріали кримінального провадження не містять, а доводи сторони захисту в цій частині в ході судового розгляду місцевим та апеляційним судами належним чином не перевірено.

Переглянувши вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, в порушення вимог ст. 419 КПК, апеляційний суд відповідних доводів сторони захисту належим чином не перевірив та без зазначення відповідних мотивів прийнятого рішення необґрунтовано погодився з визначеним розміром відшкодування потерпілій ОСОБА_8 витрат на лікування.

За таких обставин, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню частково, а вироки місцевого та ухвала апеляційного судів щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_7 в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3