УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 639/2137/23

провадження № 51-6822ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Також суд першої інстанції задовольнив частково цивільний позов та стягнув із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 4 000 грн за спричинену матеріальну шкоду, 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 29 480 грн відшкодування за втрачений заробіток.

Крім того, суд вирішив питання щодо арешту майна та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 31 січня 2023 року приблизно о 17:10 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «KIA-CARENS», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Полтавський Шлях в м. Харкові, з боку вул. Зеленої у напрямку вул. Михайлівської, зі швидкістю 50-60 км/год, наближаючись до пішохідного переходу, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, своєчасно не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, чим порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілому ОСОБА_5 спричинені тяжкі тілесні ушкодження: відкритий уламковий перелом середньої третини діалізів обох кісток правої та лівої гомілок зі зсувом.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 7 000 грн.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували вимоги розумності, справедливості та співмірності, внаслідок чого стягнуте судом відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн становить непомірний тягар для ОСОБА_4 , з огляду на те, що він утримує дружину (яка не працює) та малолітнього сина, які проживають окремо та взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи. Також касатор звертає увагу Суду, що він сплачував за усіма рахунками, пов`язаними з реабілітацією потерпілого.

Крім того, засуджений зауважує про відсутність обставин, які обтяжують його покарання та те, що він характеризується позитивно за місцем проживання та роботи; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення; щиро розкаявся; до кримінальної відповідальності не притягувався.

Також касатор зазначає про те, що позбавлення права керувати транспортними засобами унеможливить відвідування його сином гуртків та не даватиме можливості засудженому, який працює в КП «Харківський метрополітен», якнайшвидше прибувати до місця роботи та до сім`ї.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому приписами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Щодо доводів засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: особу засудженого, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, учасник бойових дій, до кримінальної відповідальності не притягувався; наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та часткове добровільне відшкодування спричиненої шкоди та відсутність обставин, які його обтяжують; тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином; позицію потерпілого щодо можливості призначення ОСОБА_4 покарання без реального його відбування; необхідність відшкодування потерпілому шкоди у встановлених судом межах, що може бути ускладненим у разі призначення покарання, яке необхідно відбувати реально.

Крім того, місцевий суд, приймаючи рішення про призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік врахував те, що діяння ОСОБА_4 , хоча і є необережним, проте полягає в грубому порушенні ПДР, які він повинен неухильно виконувати, оскільки його праву керувати транспортним засобом кореспондує обов`язок користуватися цим правом без завдання шкоди правам інших осіб. Водночас у цьому провадженні вчинене засудженим порушення призвело до посягання на здоров`я потерпілого.

Не залишилися поза увагою суду і обставини ДТП та її наслідки, вік засудженого, його соціальні зв`язки, а також те, що ОСОБА_4 не було надано обґрунтованих відомостей про неможливість обходитись без транспортного засобу та необхідність керувати ним надалі.

Урахувавши викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим, призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімального за санкцією ч. 2 ст. 286 КК, та звільнив від його відбування з випробуванням.

Також суд аргументовано вважав за необхідне призначити додаткове покарання, оскільки його непризначення не сприятиме досягненню мети покарання.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з засудженого, суд першої інстанції насамперед врахував позицію ОСОБА_4 , який частково визнав позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 саме в розмірі 500 000 грн. та наголосив, що зобов`язується відшкодовувати цю суму частинами.

Також суд, врахувавши те, що внаслідок ДТП потерпілому було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у фізичному болю та душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тривалим перебуванням на лікуванні, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов небезпідставного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_5 та стягнення з ОСОБА_4 500 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій оспорював призначення йому додаткового покарання та розмір присудженого відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог апелянта.

Так, аргументуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що місцевий суд не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на мінімально можливий строк - 1 рік, з огляду на особу винного, обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_4 ПДР та спричинило тяжкі наслідки у виді травмування потерпілого.

Також колегія суддів звернула увагу на ту обставину, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких це є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. До того ж ПДР регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, який повинні неухильно дотримувати всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

За огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати помилковим рішення місцевого суду про призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також Харківський апеляційний суд перевірив доводи ОСОБА_4 у частині стягнення з нього на користь потерпілого ОСОБА_5 відшкодування моральної шкоди, та визнав їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на: негативні наслідки, яких зазнав потерпілий в результаті діяння засудженого, пов`язані з тяжкістю отриманих тілесних ушкоджень (втрата можливості ходити, через що змушений користуватися інвалідним візком та позбавлений можливості самостійно себе обслуговувати); тяжкість та тривалість душевних страждань потерпілого, яких він зазнав у зв`язку з отриманими травмами; факт порушення укладу його життя; необхідність соціальної адаптації та подальшого лікування.

Також колегія суддів вказала, що, як встановив суд першої інстанції та не заперечується засудженим, причиною ДТП та настання негативних наслідків для потерпілого є виключно винні дії водія ОСОБА_4 . Тобто у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які б вказували на те, що дії потерпілого сприяли виникненню або збільшенню завданої шкоди.

За таких обставин стягнутий розмір відшкодування моральної шкоди, на думку апеляційного суду, відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості і обставинам цього провадження, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не встановив підстав для зміни вироку в цій частині.

З висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Зазначені вище обставини, на переконання Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій, ретельно оцінивши обставини цього провадження, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Призначення цього покарання, з огляду на встановлені місцевим та апеляційним судами обставини, є необхідним для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому не є слушними доводи ОСОБА_4 щодо неповноти врахування судами попередніх інстанцій обставин, зокрема й щодо організації певних аспектів життя його та родини.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи засудженого, з огляду на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, наслідки у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між призначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для непризначення ОСОБА_4 додаткового покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

До того ж колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди було визначено на засадах розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого, які виникли у зв`язку зі спричиненими потерпілому тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП, тривалості лікування потерпілого, втрати працездатності.

Крім того, на переконання суду касаційної інстанції, визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілого, є достатнім і не є таким, що призвів би до його безпідставного збагачення, отже є обґрунтованим.

Також Суд звертає увагу засудженого на положення ч. 4 ст. 1193 ЦК, згідно з якими суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3