У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві Київської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000322.

Учасники судового провадження:

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2023 року відносно ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 25.01.2024 р.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання.

Захисник ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу суду скасувати та обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою АДРЕСА_2 , із забороною залишати місце мешкання з 20.00 год. до 06.00 год. з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Узагальнені доводи апелянтів.

На обґрунтування поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що повний текст ухвали суду про продовження йому запобіжного заходу отримав лише 05.12.2023 р.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а доводи прокурора про їх наявність є лише припущеннями.

Обвинувачений вважає, що суд не обґрунтував обрання відносно нього найсуворішого запобіжного заходу, при цьому, він має постійне місце мешкання, утримує хвору матір та дружину, яка є інвалідом 2 групи, має 3 неповнолітніх дітей, намірів переховуватись від слідства та суду не має.

Апелянт звертає увагу на те, що саме бездіяльність прокурора призводить до системного відкладення судових засідань.

На думку обвинуваченого, відносно нього можливо застосувати більш м`який запобіжний захід.

На обґрунтування поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, захисник ОСОБА_6 зазначає, що 27.11.2023 р. при оголошенні ухвали, ані він, ані обвинувачений присутні не були, а повний текст ухвали отриманий захисником по електронній пошті 05.12.2023 р.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Апелянт вважає, що прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризик переховування від суду спростовується тим, що обвинувачений ОСОБА_5 має постійне місце мешкання, офіційно працює, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, утримає дітей та хвору матір, є військовослужбовцем та не має законних підстав для виїзду за межі України. Стосовно ризику впливу на свідків, то обвинувачений ОСОБА_5 зобов`язується не спілкуватись зі свідками, при цьому, всі свідки вже допитані у судовому засіданні, інших свідків, які були б на місці скоєння злочину не має. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення не обґрунтований та нічим не підтверджений.

На думку апелянта, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст. 177 КПК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Жовтневого районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Під час судового засідання прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, відносно якого Дніпровським районним судом м. Києва ухвалений вирок, за яким ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 296 КК України, який не набрав законної сили, обізнаний про свідків у вказаному кримінальному провадженні, те, що ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, та продовження злочинної діяльності не зменшились, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до положень ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що ухвала слідчим суддею постановлена 27.11.2023 р., строк її оскарження, з урахуванням вихідних днів становить до 04.12.2023 р., проте апеляційна скарга обвинуваченим ОСОБА_5 подана 08.12.2023 р., а захисником ОСОБА_6 11.12.2023 р., тобто апеляційні скарги подані з пропуском строку на апеляційне оскарження.

При цьому, як обвинувачений, так і його захисник були присутні у судовому засіданні, висловили свою думку та надали пояснення стосовно заявленого прокурором клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, зважаючи на відносно невеликий пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, з метою дотримання прав та законних інтересів обвинуваченого ОСОБА_5 , забезпечення його права на оскарження судового рішення, апеляційний суд вважає за можливе поновити захиснику ОСОБА_6 та обвинуваченому ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.11.2023 р.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передбачати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Продовження строку дії запобіжного заходу стає можливим за наявності ризиків. Ризик це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства та суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування та розгляду судом кримінального провадження (способу життя, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків, тощо).

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Так, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого у період воєнного стану, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, вироком Дніпровського районного суду м. Києва визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, та ч. 4 ст. 296 КК України, який на даний час не набрав законної сили, що вказує на системність злочинної діяльності. Судове провадження на даний час триває.

Оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, та те, що не маючи обмежень в пересуванні, останній може схиляти особисто або через інших осіб не допитаних судом свідків до дачі завідомо неправдивих показань, які виправдовують його чи до відмови давати покази, тим самим перешкоджати встановленню істини у провадженні.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності або незаконно впливати на свідків, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та продовжують існувати.

За наведеного, доводи захисника про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними.

Перевіривши мотиви прийнятого судового рішення, апеляційний суд установив, що при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу, конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вимоги закону та існуючу практику Європейського Суду з прав людини.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України від 16.05.2013 р., яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим, висуваючи вимогу про зміну запобіжного заходу, як захисник, так і обвинувачений, окрім даних про особу обвинуваченого та наявності міцних соціальних зв`язків за місцем мешкання, не наводить доводів, які б давали підстави обрати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід та жодним чином не спростовують, як встановлені стороною обвинувачення обставини, так і мотиви прийнятого судового рішення.

Отже, правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не вбачає, тому підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3