УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року

м. Київ

справа № 752/10930/23

провадження № 51 - 7835 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року,

встановив:

За вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді арешту строком на 2 місяці.

Згідно вироку суду, 27 квітня 2023 року близько 23-ї години ОСОБА_5 перебував поблизу малої архітектурної форми (кіоску) з вивіскою "Шаурма з м`ясом свинини та курки", розташованої неподалік станції "Видубичі" Комунального підприємства "Київський метрополітен" у м. Києві по вул. Інженерній, 1, де також знаходився раніше незнайомий йому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У цей час у ОСОБА_5 , на ґрунті несподівано виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_6 , раптово з`явився кримінально-протиправний умисел, направлений на нанесення умисного тілесного ушкодження останньому.

Реалізовуючи цей кримінально-протиправний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, відповідні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, ОСОБА_5 завдав декілька ударів кулаками в задню частину тулуба ОСОБА_6 та декілька ударів ногами по ногах ОСОБА_6 ззаду.

Після цього ОСОБА_5 зайшов до приміщення вказаної вище малої архітектурної форми (кіоску), де узяв ніж з чорною ручкою, яким завдав удари в ліву верхню частину грудної клітини ОСОБА_6 , пошкодивши вухо, долоню, грудну клітину зліва.

У результаті умисних неправомірних дій ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження, які за критерієм тривалості розладу здоров`я належать до легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_5 визнаний винуватим у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, що за вимогами ст. 12 КПК класифікується як кримінальний проступок.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Свої вимоги захисник ОСОБА_4 мотивує тим, що під час призначення його підзахисному покарання суди першої та апеляційної інстанцій не врахували те, що ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок, визнав себе винним, розкаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, перебуває у шлюбі, має на утриманні неповнолітню дитину, потерпілий не висував до обвинуваченого претензій і також підтримав узгоджене між сторонами покарання. А також те, що місцевий суд розглядаючи кримінальне провадження у спрощеному порядку без виклику сторін, безпідставно відійшов від фактично узгодженого між сторонами покарання, дійшов до безпідставних висновків про соціальний стан обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин. Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив аналогічних доводів його апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій ч. 2 ст. 125 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

З огляду на указану мету й вищезазначені принципи покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з матеріалів провадження, місцевий суд під час призначення ОСОБА_5 виду та розміру покарання врахував спосіб та обставини вчинення кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, відсутність майнових вимог у потерпілого, дані про особу винного, який офіційно не працює, є неодруженим, осіб на утриманні не має, посередньо характеризується за місцем проживання, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, хоча і є несудимим в силу ст. 89 КК.

Суд дійшов висновку, що для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень обвинуваченим є достатнім покарання у виді арешту, визначене в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК.

Що стосується позиції захисника, що судом першої інстанції не було розглянуто необхідність призначення розгляду обвинувального акта у судовому засіданні та виклику для участі в ньому учасників кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 382 КПК, зважаючи на те, що розгляд справи міг закінчитися лише призначенням покарання у виді арешту або обмеження волі, то Суд вважає її безпідставною з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 382 КПК передбачено, що суд має право призначити розгляд у судовому засіданні обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження, якщо визнає це за необхідне.

Оскільки вирішення зазначеного питання є проявом дискреційних повноважень суду, що слідує з наведених положень процесуального закону, а призначення розгляду обвинувального акта в судовому засіданні та виклик для участі у ньому учасників кримінального провадження є правом, а не обов`язком суду, то суд першої інстанції, діючи у відповідності до ч. 2 ст. 381 КПК та з урахуванням ст. 382 КПК, встановивши, що обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта, що було підтверджено наявними в матеріалах справи документами, дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду провадження в спрощеному порядку.

Апеляційний суд, в межах повноважень, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам касаційної скарги. Залишаючи вирок суду без змін, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

При цьому суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що по своєму виду та розміру призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК.

А доводи щодо узгодженого між сторонами кримінального провадження, не знайшли свого підтвердження.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, розгляд обвинувального акту щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КПК, проводився у спрощеному порядку згідно з вимогами статей 381, 382 КПК за відсутності учасників судового провадження. А матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що між учасниками судового провадження було узгоджене покарання обвинуваченому, а кримінальним процесуальним законом не передбачений обов`язок суду призначати покарання за вчинення кримінального проступку, виходячи із згоди обвинуваченого.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком і вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3