УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 638/4537/22

провадження № 51-2201ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року,

встановив:

За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Богданівка Каховського району Херсонської області та мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму, визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі-КК) і призначено покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також вказаним вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 23350 грн у рахунок відшкодування матеріальної та 150000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Відповідно до вироку 16 червня 2022 року в період часу з 22:00 до 23:00 ОСОБА_4 перебувала за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_1 разом з потерпілим ОСОБА_6 . Між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виникла сварка у зв`язку з вчиненням останнім у відношенні ОСОБА_4 дій, які носили характер сексуального домагання та наполегливої пропозиції статевих відносин, в ході якої засуджена на ґрунті особистої неприязні за відсутності реальних підстав побоювання заподіяння шкоди її здоров`ю з боку ОСОБА_6 , реалізуючи свій раптовий злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, нанесла ОСОБА_6 удар попільничкою в обличчя зліва. Надалі кухонним ножем ОСОБА_4 нанесла ОСОБА_6 один удар в пахову ділянку справа, чим заподіяла останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення. Заподіяння ОСОБА_4 колото-різаного поранення правої пахової ділянки з ушкодженням стегнової вени, що в подальшому ускладнилося крововтратою, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_6 .

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з постановленими судовими рішеннями, засуджена звернулася до суду з касаційною скаргою в якій порушує питання про зміну вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року шляхом перекваліфікації її дій з ч. 2 ст. 121 КК на ч .1 ст. 119 цього Кодексу та призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.

В обґрунтування вимог касаційної скарги стверджує про неправильну кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки в неї не було умислу, спрямованого на заподіяння шкоди життю та здоров`ю потерпілого, а висновки судів попередніх інстанцій щодо встановлених фактичних обставин є безпідставними.

В обґрунтування доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, а також наявності підстав до застосування положень ст. 75 КК при призначенні покарання посилається на наявність міцних соціальних зв`язків, а саме наявність цивільного чоловіка, який має незадовільний стан здоров`я, неповнолітнього сина, у якого неврологічні та інші захворювання, матері - пенсіонерки. Також стверджує про наявність у неї низки захворювань, офіційного працевлаштування. Просить врахувати, що вона зберегла місце події, викликала поліцію, співпрацювала зі слідством, визнала свою вину в тому, що від її дій загинула людина, надала можливу первісну медичну допомогу, намагалась відшкодувати заподіяну шкоду потерпілій, яку остання відмовилася прийняти.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК).

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З огляду на наведене положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами, і перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК, та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину суд першої інстанції встановив на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених, зокрема показань засудженої ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_5 , а також інших письмових доказів: рапорту від 17 червня 2022 року; протоколів огляду місця події від 17 червня та 23 липня 2022 року; постанов про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 17 червня та 23 липня 2022 року; висновків експертів (судово-медичних експертиз від 23 липня 2022 року № 10?12/2379-ДМ/22 та від 28 липня 2022 року № 10-14/23-22/2379-ДМ/22; судово?медико-криміналістичної від 11 липня 2022 року № 17-223-МК/2379-ДМ/22; судово?медико-імунологічної від 25 липня 2022 року № 14/2226-ДМ/22; судово?молекулярно-генетичних експертиз від 29 липня 2022 року № СЕ-19/121-22/8307-БД та № СЕ-19/121-22/8308-БД); протоколу слідчого експерименту від 23 липня 2022 року.

Подію кримінального провадження, зокрема механізм спричинення тілесних ушкоджень, суд встановив на підставі, серед іншого, показань самої засудженої, протоколу слідчого експерименту за її участю, де вона відображала механізм заподіяння удару попільничкою та ножового поранення ОСОБА_6 , а також висновків експертиз.

За змістом висновків судово-медичних експертиз № 10-12/2379-ДМ/22 від 23 липня 2022 року та № 10-14/23-22/2379-ДМ/22 від 28 липня 2022 року ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження: одне колото-різане поранення правої пахової ділянки з ушкодженням стегнової вени, садно трапецієподібної форми на лобі, по умовній серединній лінії, синець на обох повіках лівого ока, забійні рани - у внутрішнього кінця лівої надбрівної дуги, на спинці носа з уламковими переломами кісток носа. Всі перелічені ушкодження мають ознаки прижиттєвих, та утворилися незадовго до настання смерті, забійні рани садно та синець від тупих твердих предметів, індивідуальні властивості травмуючих поверхонь яких в ушкодженнях не відобразились, рани від ударної дії, синець від ударної дії з елементом тиснення, садна за механізмом тертя - ковзання. Смерть ОСОБА_6 настала внаслідок колото-різаного поранення правої пахової ділянки з ушкодженням вени, що в подальшому ускладнилось крововтратою (нерясні трупні плями, недокрівні м`які тканини та внутрішні органи ). Вищевказане колото-різане поранення має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення, а в даному випадку, як такого, що призвело до смерті.

На підставі наявних у кримінальному провадженні допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 діяла умисно, цілеспрямовано, з метою заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, саме у вибраний нею спосіб та з застосуванням відповідних знарядь, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, при цьому, щодо спричинення смерті потерпілого, її дії носили характер необережності.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

З долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано, він дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації її дій, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд за результатом апеляційного розгляду за скаргою захисника з оцінкою доказів у провадженні погодився та обґрунтовано вважав, що їхня сукупність свідчить про вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо наявності підстав до кваліфікації дій ОСОБА_4 за ст. 119 КК, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про їх необґрунтованість та врахувала наведені доводи як спосіб уникнути чи пом`якшити відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

До таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов з огляду на фактичні обставини даного кримінального провадження та на показання самої ОСОБА_4 , яка вказала,

що нанесла удар за відсутності умислу на заподіяння смерті ОСОБА_6 , не припускала, що кухонним ножем з незначним розміром леза можливо заподіяти такі тілесні ушкодження. За висновком апеляційного суду, наносячи удар ОСОБА_6 ножем ОСОБА_4 не конкретизувала у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде спричинено потерпілому та діяла із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона, хоча і бажала спричинити шкоду здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизувала точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

Тобто обвинувачена має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було нею заподіяно, а саме за нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке є небезпечним в момент його заподіяння. Що стосується смерті потерпілого, то щодо її заподіяння судом встановлена необережна форма вини, оскільки обвинувачена повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може настати і такий наслідок.

Приймаючи рішення, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив матеріали провадження, зокрема показання самої засудженої, яка пояснила обставини вчинення кримінального правопорушення. Надані засудженою показання в суді першої інстанції не суперечили іншим доказам у провадженні, на які також звернув увагу апеляційний суд. Зокрема, під час проведення слідчого експерименту 23 липня 2022 року ОСОБА_4 показала механізм та локалізацію нанесених потерпілому ударів, які були спровоковані наполегливим намаганням ОСОБА_6 вступити з нею у статеві стосунки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд дав належну правову оцінку всім доказам, що є в кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, які в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК, чого доводи апеляційної скарги захисника не спростовують.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

Доводи касаційної скарги засудженої щодо невірної кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 121 КК є необґрунтованими.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками, де тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у необхідному причинному зв`язку із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК, є його розвиток від суспільно небезпечного діяння до наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження (проміжного) і далі до наслідку у виді смерті потерпілого (похідного). Як і будь-який необхідний причинний зв`язок, він відображає закономірності розвитку негативних (відносно охоронюваних відносин) властивостей діяння, яке містить реальну можливість настання інкримінованих наслідків.

Під час встановлення вини та її змісту в кожному конкретному випадку суд виходить

з того, що вона об`єктивно існує в реальній дійсності, встановлює її на підставі аналізу всіх зібраних у справі доказів. Суд пізнає вину так, як він встановлює й пізнає інші факти об`єктивної дійсності, що існують або відбуваються у зовнішньому світі поза свідомістю окремої людини чи свідомістю суддів. Ознаки суб`єктивної сторони вчиненого злочину

та особливості психічного ставлення засудженої до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними

в порядку, передбаченому КПК, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК. Принцип суб`єктивного ставлення у провину в кримінальному праві має фундаментальне

і основоположне значення для кваліфікації кримінального правопорушення.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, необхідно виходити з того, що ознаками його суб`єктивної сторони є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, який може бути як прямим, так і евентуальним. Питання про умисел винного або відсутність такого умислу необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Діяння, інкриміноване ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК, з урахуванням характеру та об`єктивно-предметних умов його вчинення, не тільки містить реальну загрозу, а і спричинило суспільно небезпечні наслідки, які не є результатом випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюжків із діяннями інших осіб чи випадковими обставинами.

Доказування суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, як умисел щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережність щодо настання смерті потерпілого.

З урахуванням показань засудженої, яка підтвердила нанесення з розмаху скляною попільничкою удару ОСОБА_6 в область обличчя, а також удар ножем в область внутрішньої верхньої частини правої ноги потерпілого, даних протоколу слідчого експерименту, в якому відображені обставини вчинення вказаних дій, їх механізм та локалізація, а також сукупності інших доказів, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що засуджена діяла із невизначеним (неконкретизованим) умислом, отже кваліфікація її дій має бути здійснена з огляду на ті наслідки, які фактично були заподіяні потерпілому.

Підстав вважати заподіяння смерті випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи не могла їх передбачити, за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги також не вбачається.

Внаслідок удару колюче-ріжучим предметом у пахову ділянку потерпілому заподіяні умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, тобто такі, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Засуджена показала під час допиту про рясну кровотечу від завданого нею удару ножем, що виключає повну відсутність будь-якого передбачення можливих суспільно небезпечних наслідків у виді смерті. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу заподіяного нею ушкодження, попри проміжок часу, що минув після його заподіяння, в цьому кримінальному провадженні перебуває із заподіяною смертю у прямому причинно-наслідковому зв`язку, що не заперечує і сторона захисту.

Оскільки засуджена діяла з умислом на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, могла і повинна була передбачати можливість настання похідних наслідків у виді смерті, між її діями і наслідками встановлений необхідний причинний зв`язок, її дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Норма, яка визначає ознаки інкримінованого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК злочину, та норма, яка за ч. 1 ст. 119 цього Кодексу визначає ознаки необережного вбивства, співвідноситься між собою як суміжні, де в ч. 2 ст. 121 КК законодавець передбачив відповідальність за необережне заподіяння смерті, яка є похідним наслідком від тяжкого тілесного ушкодження, що і визначає специфіку цього кримінального правопорушення.

Доводи касаційної скарги засудженої щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі, а також щодо наявності підстав до застосування ст. 75 КК пов`язані з твердженням про неправильну кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 121 КК та необхідністю перекваліфікації на ч. 1 ст. 119 цього Кодексу. Враховуючи, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК, суд враховує правильність призначення покарання саме за указане кримінальне правопорушення.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття «явно несправедливе покарання» охоплює своїм змістом не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Колегія суддів враховує, що покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням приписів ч. 1 ст. 69 КК, не вказує на наявність істотної диспропорції між визначеним судом, нижче межі санкції ч. 2 ст. 121 КК, видом та розміром покарання, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню.

Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченої, яка є особою раніше не судимою, позитивно характеризується, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, офіційно працевлаштована, утримує малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зважив на стан її здоров`я та стан здоров`я її малолітнього сина. Також поза увагою суду не залишилися обставини, які згідно з приписами ч. 1 п. 1 ст. 66 КК пом`якшують покарання, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, відповідно до приписів ч. 2 ст. 66 КК обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 суд визнав вчинення кримінального правопорушення внаслідок дій потерпілого, які принижували її честь та гідність. Також суд зважив на бажання обвинуваченої відшкодувати завдану шкоду у добровільному порядку, про що ОСОБА_4 висловлювалася, однак потерпіла ОСОБА_6 відмовилася отримати відшкодування у такий спосіб. Обставин, які відповідно до приписів ст. 67 КК обтяжують покарання, судом не встановлено.

Засуджена у касаційній скарзі просить Суд врахувати, що вона в первісному вигляді зберегла місце події, самостійно викликала поліцію, співпрацювала зі слідством, відразу визнала свою провину в тому, що її необдумані дії призвели до загибелі людини, зважити на позитивну характеристику, її міцні сімейні та родинні зв`язки, а також те, що вона є єдиним годувальником в сім`ї та утримує цивільного чоловіка та сина, які хворіють, а також допомагає матері-пенсіонерці. На її думку, наведені обставини містять підстави до застосування положень ст. 75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

На переконання колегії суддів, такі доводи є необґрунтованими. За приписами ч. 1 ст. 75 КК підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про обставини та тяжкість вчиненого злочину.

Зміст оскаржених судових рішень відображує, що наведені обставини були враховані судом при призначені покарання. Сукупність наведених засудженою обставин, які належним чином були враховані місцевим судом, дала суду підставу призначити ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 121 КК, застосувавши положення ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років. Таке покарання суди попередніх інстанцій вважали справедливим, необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів, як засудженою, так і іншими особами, таке покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Натомість, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, встановлені судами обставини оцінені як такі, що не дають підстав до застосування приписів ст. 75 КК.

Колегія суддів зауважує, що доводи касаційної скарги стосовно стану здоров`я засудженої, її родичів, жодним чином не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо можливості виправлення засудженої лише в умовах ізоляції від суспільства, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_4 , за змістом оскаржених судових рішень та доводів її касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанції допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженої, а тому у відкритті провадження за її касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженої ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3