У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2023 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого слідчого 2 відділення СВ Управління СБ в Закарпатській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про накладення арешту у рамках кримінального провадження № 0000030, відомості про яке 14.02.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 305, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 310 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Старший слідчий 2 відділення СВ Управління СБУ в Закарпатській області ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням про накладення арешту у рамках кримінального провадження № 0000030, відомості про яке 14.02.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 305, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 310 КК України.

В обґрунтування внесеного клопотання вказує на те, що слідчими слідчого відділу Управління СБУ в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000030, відомості про яке внесені до ЄРДР 14.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 305, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 310 КК України.

09.10.2023 у зв`язку з отриманням повідомлення відділу ЗНД УСБУ в Закарпатській області та УСР в Закарпатській області ДСР НП України проведено невідкладний обшук автомобіля марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , в ході якого вилучено слідчим наступні речі, предмети та документи: автомобіль марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 та ключі запалювання до нього; техпаспорт до автомобіля марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 .

10.10.2023 вищевказані предмети постановою слідчого визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Слідчий зазначає, що необхідність проведення обшуку було зумовлено потребою виявлення та фіксації обставин кримінального правопорушення та врятування майна, а саме, недопущення знищення та втрати предметів, речей і документів, які можуть бути використані, як докази у даному кримінальному провадженні.

Клопотання мотивоване тим, що на даний час, у органу досудового розслідування є підстави вважати, що всі вилучені предмети містять ознаки речового доказу, як визначено ч. 1 ст. 98 КПК України і будуть використані як докази фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення.

На підставі наведеного просив накласти арешт на майно вилучене протоколом обшуку в рамках кримінального провадження № 0000030 від 14.02.2023 та майно визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а саме автомобіль марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , ключі запалювання до нього, техпаспорт до автомобіля марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 .

Слідчий на розгляд даного клопотання не з`явився, подав заяву про розгляд клопотання без його участі. Клопотання підтримує в повному обсязі.

Представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 подав до суду письмові заперечення на клопотання, згідно яких вказав, що транспортний засіб марки "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_5 . В матеріалах клопотання відсутні здобуті в порядку статей 91-94 КПК України стороною обвинувачення будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 може мати будь-яке відношення до кримінального провадження № 0000030 від 14.02.2023 року, в межах якого було вилучено транспортний засіб марки "AUDI А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 . Долучений до клопотання протокол обшуку від 09.10.2023 не містить доказів на підтвердження, того, що під час проведення обшуку транспортного засобу марки "AUDI А6", реєстраційний номер НОМЕР_2 , були вилучені предмети, які мають значення для даного кримінального провадження.

Зазначає, що беручи до уваги мотивування клопотання про арешт та матеріали останнього, обґрунтованим є висновок, що мета арешту не мотивована належним чином, а запропоноване таким клопотанням втручання в законні права та інтереси ОСОБА_5 не пропорційне завданням кримінального провадження, не переслідує суспільний інтерес та не є законним.

Дослідивши матеріали клопотання приходжу до наступного висновку.

За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Слідчим суддею встановлено, що з витягу з кримінального провадження № 0000030 слідує, що органом досудового розслідуванням СВ Управління СБ України в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.02.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 305, ч.2 ст.307, ч.2 ст.310 КК України.

Згідно з протоколом обшуку від 09.10.2023, під час проведення обшуку автомобіля марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , було виявлено та влучено наступне майно: автомобіль марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 та ключі запалювання до нього; техпаспорт до автомобіля марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 .

Постановою слідчого від 10.10.2023 року в порядку ст.ст. 98, 100, 110 КК України, вищезазначені речі, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000030, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.02.2023.

Подане клопотання про накладення арешту слідчим мотивоване тим, що вилучені предмети містять ознаки передбачені ч. 1 ст. 98 КПК України, зберегли на собі сліди злочинної діяльності, у той же час можуть бути предметом кримінального правопорушення, є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України, а отже, у відповідності до ч..2 ст. 170 КПК України, вони підлягають арешту.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчим суддею встановлено, що транспортний засіб марки "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, на переконання слідчого судді, слідчим в порушення вимог вказаних статей, не надано слідчому судді жодного доказу на підтвердження тих обставин, що транспортний засіб марки "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , має значення речового доказу у кримінальному провадженні.

Не зважаючи на те, що органом досудового розслідування постановою від 10 жовтня 2023 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000030 транспортний засіб марки "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , слідчим у клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів.

Клопотання слідчого містить лише посилання на ч.1 ст. 98 КПК України, без обґрунтування, за яким із критеріїв зазначеної статті транспортний засіб визнано речовим доказом.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частина 6 статті 9 КПК України визначає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження.

Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження,у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту

З огляду на викладене слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не доведено, що майно, про арешт якого ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст. 98 КПК України, зокрема, не обґрунтовано в достатній мірі, що воно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, і які інші відомості можна отримати за його допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0000030 від 14.02.2023.

Також стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

З матеріалів клопотання вбачається, що накладення арешту не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

На переконання слідчого судді, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку, що встановлені під час судового розгляду обставини свідчать про недоведеність на цьому етапі кримінального провадження необхідності у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні внесеного клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 175, 309 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання старшого слідчого 2 відділення СВ Управління СБ в Закарпатській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про накладення арешту у рамках кримінального провадження № 0000030, відомості про яке 14.02.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 305, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 310 КК України, а саме на автомобіль марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , ключі запалювання до нього, техпаспорт до автомобіля марки/моделі "AUDI А6", кузов № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 . відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1