ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1504/23 Справа № 212/605/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 0000802 від 27 серпня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , за ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштованого, судимого 09 червня 2021 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу за ч. 3 ст. 309 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09.06.2021, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком - 3 роки, поклавши на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 26 серпня 2018 року, приблизно о 18.10 годині, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 09 грудня 2017 року належить ОСОБА_10 на праві приватної власності, здійснював рух з приблизною швидкістю 50 кілометрів на годину по проїзній частині дороги вулиці Миколи Світальського з боку бульвару Маршала Василевського у напрямку вулиці Женевської в Покровському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Під час руху по проїзній частині дороги вулиці Миколи Світальського водій ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, проявляючи злочинну самовпевненість, маючи об`єктивну можливість виявити у межах видимості у напрямку руху малолітнього пішохода ОСОБА_11 , яка тривалий час стояла біля правого бордюру на проїзній частині дороги вулиці Миколи Світальського в місті Кривому Розі, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, не вжив своєчасно заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого на проїзній частині дороги біля електричної опори № 199 на вулиці Миколи Світальського в Покровському районі міста Кривого Рогу, скоїв наїзд передньою правою частиною автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на малолітнього пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину справа наліво по ходу руху автомобіля. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 померла на місці дорожньо-транспортної пригоди. Після вчинення зазначених дій, ОСОБА_7 втік з місця пригоди.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме п.п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»; п.п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.п. 2.3 б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: сполученої травми голови, тулубу та кінцівок: закритої черепно-мозкової травми: крововиливи у м`яких покривних тканинах голови; перелом кісток основи черепу; крововиливи під м`якими мозковими оболонками та у їх товщу; крововиливи у речовину головного мозку; садна та синці на тулубі, на верхніх та нижніх кінцівках.

Всі виявлені ушкодження утворились незадовго до настання смерті від дії масивних тупих твердих предметів (предмету), що діяли зі значною силою, імовірно в умовах дорожньо-транспортної пригоди при зіткненні автомобілю, що рухався, з пішоходом.

Всі виявлені при судово-медичній експертизі трупа ушкодження, що входять до комплексу сполученої травми голови, тулубу та кінцівок, які стали причиною смерті, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, стосовно живих осіб, як небезпечні для життя у момент спричинення.

Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , о 18 годині 47 хвилин, на місці дорожньо-транспортної пригоди від сполученої травми голови, тулуба та кінцівок, що супроводжувалася перелом кісток основи черепу, ушкодженнями внутрішніх органів. Плин травм ускладнився розвитком шоку, що є безпосередньою причиною її смерті.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу щодо ОСОБА_7 , через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін. В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що висновок суду про визнання ОСОБА_7 винним, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є вірним, проте вирок суду першої інстанції, у частині призначення покарання є незаконним та необґрунтованим через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, обставинам його скоєння та особі обвинуваченого. Вважає, що судом не надано належну оцінку поведінці обвинуваченого ОСОБА_9 безпосередньо після вчинення злочину, а саме те, що після скоєння ДТП, розуміючи, що він збив малолітню дитину, яка внаслідок його дій перебуває в безпорадному стані, втік з місця пригоди, при цьому навіть не викликав швидку допомогу. Зазначає, що ДТП сталася о 18 год. 10 хв. 26.08.2018, а смерть малолітньої дівчинки настала о 18 год. 47 хв. та у випадку надання своєчасної належної медичної допомоги її життя можна було б врятувати. Також вважає, що судом не надано належну оцінку поведінці обвинуваченого ОСОБА_9 під час проведення досудового розслідування та суду, оскільки останній свою вину у скоєнні кримінального правопорушення не визнавав та усіляко затягував у здійсненні правосуддя і лише зі спливом часу, розуміючи невідворотність та суворість покарання в суді, визнав свою вину та відшкодував потерпілій завдану шкоду, що свідчить про нещирість каяття, а відшкодування шкоди обвинуваченим є лише способом уникнення суворого покарання. Також вважає, що судом не надано належну оцінку особі обвинуваченого, який наступного ж дня після скоєння ДТП, а саме 27.08.2018 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.309 КК України, за ознаками незаконного придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів без мети збуту, вчинене із залученням неповнолітнього. Вказане може свідчити, що обвинувачений і в момент вчинення ДТП міг перебувати під наркотичними засобами або ж здійснювати їх перевезення, що і могло стати причиною втечі з місця події, оскільки в такому б разі йому необхідно дочекатися представників правоохоронних органів та пройти освідування на предмет перебування під впливом алкогольного та/або наркотичного сп`яніння, при цьому його транспортний засіб був би оглянутий. За скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 309 КК України ОСОБА_7 був засуджений Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки. Вважає, що судом першої інстанції проігноровано позицію сторони обвинувачення щодо призначення додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки, при тому що потерпіла висловила свою категоричну позицію лише щодо застосування покарання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не пов`язаного з позбавленням волі. Вважає, що застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_7 , з урахуванням перелічених вище обставин, взагалі є неприпустимим.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Від потерпілого ОСОБА_12 на адресу апеляційного суду надійшла заява, у якій осатаній просить судове засідання проводити без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги та обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст. 65 КК України суди, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання вимог ст. 65 КК України з приводу загальних засад призначення покарання необхідно, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При вирішенні питання про призначення основного покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65-68 КК України призначив покарання у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення і відповідно до положень Загальної частини КК України взяв до уваги конкретні обставини скоєного кримінального правопорушення, характер і ступінь його тяжкості, згідно із ст.12 КК України є тяжким злочином, вчиненим з необережності, особу винного, який на час вчинення злочину, був не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та не перебував, перебуває на обліку як ВІЛ-інфікована особа, працює, але офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем мешкання характеризується позитивно.

Як обставину, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 67 КК України, є вчинення злочину щодо малолітньої особи.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, оскільки обвинувачений визнав вину за інкримінованим кримінальним правопорушенням, просив вибачення у потерпілої у добровільному порядку відшкодував повністю матеріальну та моральну шкоду, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки і матеріально підтримувати сім`ю потерпілих, що вказує, на належну критичну оцінку ОСОБА_7 своєї протиправної поведінки, його осуд та бажання залагодити провину.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про виключення з мотивувальної частини вироку такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, а суд апеляційної інстанції не вправі вийти за межі заявлених апеляційних вимог.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції при призначені покарання не надано належну оцінку, що обвинувачений в момент вчинення ДТП міг перебувати під наркотичними засобами або ж здійснювати їх перевезення, оскільки наступного дня після скоєння ДТП, 27.08.2018 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.309 КК України, є безпідставними та надуманими, оскільки наведені міркування прокурора з цього приводу не підтверджені доказами.

У відповідності зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, що скоїла злочин, покарання повинне бути призначене необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засудженого, а також попередження здійснення нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до санкції частини 2 ст.286 КК України, за скоєння вказаного кримінального правопорушення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції основне покарання за ч.2 ст.286 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, з врахуванням тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, а також особи обвинуваченого та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, воно є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів.

На підставі викладеного вимоги та доводи апеляційної скарги прокурора, про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді 6 років позбавлення волі є безпідставними.

Натомість колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції належним чином не оцінено позицію сторони обвинувачення, щодо призначення додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки, та про необґрунтоване застосування ст. 75 КК України при ухваленні вироку.

Згідно оскаржуваного вироку суду приймаючи рішення, щодо додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, суд належним чином не вмотивував своє рішення, прийнявши вже враховані обставини при призначенні ОСОБА_7 основного покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, яке є майже мінімальним строком в межах санкції статті.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами та застосування ст.75 КК України, суд першої інстанції має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для його є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Натомість колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції про призначення додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України прийнято без належного урахування даних про особу обвинуваченого та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, який безпосередньо після вчинення злочину, а саме після скоєння ДТП, розуміючи, що він збив малолітню дитину, яка внаслідок його дій перебуває в безпорадному стані, втік з місця пригоди, при цьому не викликав швидку допомогу.

Апеляційний суд зазначає, що згідно обставин, викладених у вироку суду які ніким з учасників справи не оскаржуються, ДТП сталася о 18 год. 10 хв. 26.08.2018, а смерть малолітньої дівчинки настала о 18 год. 47 хв., а тому у випадку надання своєчасної належної медичної допомоги її життя можна було б врятувати.

За таких обставин вирок суду в цій частині не може бути визнаний законним та обґрунтованим, вирок суду першої інстанції у частині призначеного покарання підлягає скасуванню і в цій частині апеляційний суд вважає за необхідне винести новий вирок.

Апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання приймає до уваги конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, згідно із ст.12 КК України тяжкий злочин, вчинений з необережності, спосіб та характер вчиненого діяння, поведінку обвинуваченого під час скоєння злочину, а саме ОСОБА_7 втік з місця пригоди, розуміючи, що він збив малолітню дитину, не надавши їй допомогу і не викликав швидку допомогу, дані про особу обвинуваченого, який на час вчинення злочину, був не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та не перебував, перебуває на обліку як ВІЛ-інфікована особа, одружений, працює, але офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем мешкання характеризується позитивно. Обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття. Обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо малолітньої особи.

А також думку сторони обвинувачення, думку сторони захисту і думку потерпілої сторони висловленої, як під час розгляду у суді першої інстанції, так і висловленою у своїй заяві до апеляційного суду.

Наведені вище обставини та дані про особу обвинуваченого свідчать про необхідність призначити ОСОБА_7 , за ч.2 ст.286 КК України, покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, та про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання і про безпідставність звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Даних, що істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення або пом`якшують покарання, що давало б підстави застосувати ст.75 КК України, при розгляді в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Призначаючи покарання, апеляційний суд, відповідно до вимог ст.65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, бо через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про його особу та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Також призначаючи остаточне покарання суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 70 КК України встановлено порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. Зокрема, ч. 4 ст. 70 КК України передбачено, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно з рекомендаціями, що містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», що у разі, коли особа, яку за попереднім вироком було звільнено від відбування покарання з випробуванням, до постановлення вироку в першій справі вчинила інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Аналогічна правова позиція щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень висловлена в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.02.2021 (справа №760/26543/17). Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.

Згідно з цим висновком, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2021 року, за ч.3 ст. 309 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, за яке ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком, він вчинив 26 серпня 2018 року, тобто до ухвалення вироку в першій справі.

На підставі викладеного, виходячи з зазначених вище норм, вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2021 року, за ч. 3 ст. 309 КК України має виконуватись самостійно.

Тому відповідно до вимог ст.420 КПК вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 421, 615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0000802 від 27 серпня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , за ч.2 ст.286 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2021 року, яким ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки - виконувати самостійно.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі засудженому ОСОБА_13 обчислювати з моменту його фактичного затримання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим у той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Судді