КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника власника майна ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержання законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000849 від 24.10.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 307 КК України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про арешт майна, вилучене за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: Мобільний телефон Iphone 13 Pro Max IMEI НОМЕР_1 блакитного кольору у прозорому чохлі з sim картою мобільного оператора МТС НОМЕР_2 та флеш накопичувач Flash Drive 32Gb у металевому корпусі.

В апеляційній скарзі прокурор зазначав, що майно, про арешт якого

______________________________________________________________________________

Справа № 757/53987/23-к Слідчий суддя - ОСОБА_7

Апеляційне провадження № 11-сс/824/216/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

порушується питання, було вилучено за місцем проживання ОСОБА_8 , яка є співмешканкою ОСОБА_9 , причетного до функціонування шахрайських кол-центрів.

Метою арешту вилучених речей є забезпечення збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання.

Слідчим суддею під час вирішення питання про накладення арешту на майно не було враховано те, що безпідставна передача стороні захисту вилучених речей може призвести до безповоротної втрати цих речей та відомостей, які вони містять, що в свою чергу, унеможливить їх використання у подальшому.

Крім того, апелянт зазначав, що судове рішення ухвалено без участі сторін, повний текст ухвали отримано 22.12.2023, а відтак, на думку прокурора, строк на апеляційне оскарження ним пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.

22.01.2024 від представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначав, що клопотання прокурора про арешт майна подано з порушенням передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України строку, а вилучене майно не відповідає ознакам речових доказів та належить ОСОБА_8 , яка не має відношення до кримінального провадження.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомила та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора, який не прибув у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження та апеляційна скарга прокурора підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно ст. ст. 7, 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016,кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто у відсутності прокурора, який подав слідчому судді заяву про здійснення судового розгляду без його участі.

Згідно даних наявної у справі розписки, копію ухвали слідчого судді від 27.11.2023 вручено прокурору у кримінальному провадженні ОСОБА_10 22.12.2023 /а.с. 213/. Апеляційну скаргу подано прокурором ОСОБА_6 26.12.2023.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, оскільки йому не були відомі мотиви прийнятого рішення до моменту отримання копії ухвали 22.12.2023, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів клопотання, слідчими Управління з досудового розслідування військових правопорушень, а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення російською федерацією, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000849, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.10.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 307 КК України.

У межах вказаного кримінального провадження 05.10.2023 повідомлено про підозру ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Крім того, згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено перелік осіб, причетних до функціонування шахрайських "колл-центрів" та місця роботи таких "колл-центрів", безперешкодну діяльність яких, за неправомірну вигоду, забезпечують співробітники Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

Як зазначено прокурором,до функціонування таких шахрайських "колл-центрів" причетні ряд осіб, серед яких ОСОБА_12 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.11.2023 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 22.11.2023, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон Iphone 13 Pro Max IMEI НОМЕР_1 блакитного кольору у прозорому чохлі з sim картою мобільного оператора МТС НОМЕР_2 та флеш накопичувач Flash Drive 32Gb. у металевому корпусі.

Постановою старшого слідчого в ОВС першого відділу Управління з досудового розслідування військових правопорушень, а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення російською федерацією, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_13 від 22.11.2023 вилучені в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , мобільний телефон Iphone 13 Pro Max IMEI НОМЕР_1 блакитного кольору у прозорому чохлі з sim картою мобільного оператора МТС НОМЕР_2 та флеш накопичувач Flash Drive 32Gb. у металевому корпусі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000849.

24.11.2023 прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив та накласти арешт на майно, вилучене за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: Мобільний телефон Iphone 13 Pro Max IMEI НОМЕР_1 блакитного кольору у прозорому чохлі з sim картою мобільного оператора МТС НОМЕР_2 та флеш накопичувач Flash Drive 32Gb. у металевому корпусі, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора, з підстав недоведеності, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів у кримінальному провадженні.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що майно, вилучене за адресою проживання ОСОБА_12 , відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно може зберегти на собі сліди та інші відомості, які мають значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Як зазначено у клопотанні, органом досудового розслідування встановлено причетність ОСОБА_12 до вчинення кримінальних правопорушень у межах кримінального провадження № 0000849.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді в оскаржуваній ухвалі про невідповідність вилученого майна ознакам речових доказів та відсутність підстав для накладення арешту на вказане майно.

На переконання колегії суддів, прокурором у клопотанні, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170 - 173 КПК України доведено, що існують правові підстави для накладення арешту на вилучене за місцем проживання ОСОБА_12 метою забезпечення його збереження як речового доказу, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, передане чи відчужене.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, про що обгрунтовано зазначив прокурор в апеляційній скарзі

Разом з тим, як встановлено колегією суддів, прокурор в апеляційній скарзі, поряд із посиланням на таку мету арешту вилученого майна, як збереження речових доказів, помилково послався на можливість арешту такого майна також із метою його конфіскації як виду покарання, не звернувши увагу на те, що у поданому слідчому судді клопотанні не порушувалось питання про арешт вилученого майна з метою конфіскації як виду покарання.

Крім того, як убачається із матеріалів судового провадження, власник вилученого майна не є підозрюваним у кримінальному провадженні, що виключає можливість накладення арешту на його майно з метою, передбаченою п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Доводи представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 , викладені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, про те, що вилучене майно належить співмешканці ОСОБА_8 , яка не має відношення до кримінального провадження, не є підставою для відмови у накладенні арешту на вилучене майно.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 про те, що клопотання прокурора про арешт майна подано з порушенням передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України строку, спростовуються матеріалами судового провадження.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З аналізу вказаної норми убачається, що фактично вона стосується лише тимчасового вилученого майна, тобто майна, яке не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відноситься до предметів, які вилучені законом з обігу (ч. 7 ст. 236 КПК України).

У даному випадку, як убачається з ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.11.2023 про дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , слідчим суддею було прямо надано дозвіл на відшукання та вилучення речей, які зазначені в клопотанні прокурора про арешт майна, зокрема флеш-карт, мобільних терміналів та сім-карт.

З урахуванням наведених обставин, вилучені за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон Iphone 13 Pro Max з sim картою та флеш накопичувач Flash Drive 32Gb не є тимчасово вилученим майном, а тому у даному випадку не застосовуються вимоги ч. 5 ст. 171 КПК України.

На підставі вищевикладених обставин у їх сукупності, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення клопотання прокурора, оскільки останнім в повній мірі доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно з метою забезпечення його збереження як речових доказів у кримінальному провадженні.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року.

Апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року, -скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 задовольнити та накласти арешт на мобільний телефон Iphone 13 Pro Max IMEI НОМЕР_1 блакитного кольору у прозорому чохлі з sim картою мобільного оператора МТС НОМЕР_2 та флеш накопичувач Flash Drive 32Gb. у металевому корпусі, які вилучено за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3