Справа № 461/5084/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/415/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_11

потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м. Львові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_12 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 31 березня 2023 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Більче Миколаївського району Львівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Залізничного районного суду м. Львова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Кургани Острозького району, Рівненської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє вироком Залізничного районного суду м. Львова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Монастирець Жидачівського району Львівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м.Жовква, Львівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , проживаючого за адресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , раніше судимого, востаннє вироком Галицького районного суду м. Львова від 16.09.2022 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці, - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч. 2 ст. 190 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Нижня Яблунька Турківського району Львівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого, - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ст.198 КК України,

встановила:

вирокомГалицького районного суду м.Львова від 31 березня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Залізничного районного суду м. Львова від 19.05.2022 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_8 у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 27.01.2020 року.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Залізничного районного суду м. Львова від 19.05.2022 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_9 у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 27.01.2020 року.

ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_10 призначено у виді 4 (чотирьох) років 1 місяця позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Галицького районного суду м. Львова від 16.09.2022 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_10 у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 02.06.2020 року, зарахувавши у строк відбуття покарання за даним вироком період тримання під вартою ОСОБА_10 з 21.06.2019 року по 20.12.2019 року включно.

ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України засудженого ОСОБА_14 звільнено від відбуття призначеного покарання із випробуванням та визначити 2 (два) роки іспитового строку.

Згідно ст.76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_14 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, ст. 198 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за ст. 198 КК України - у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання, після набрання даним вироком законної сили.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 , реалізуючи спільний злочинний умисел, за попередньою змовою із ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , 16 січня 2020 року приблизно о 22 год. 50 хв., спускаючись з оглядового майданчика гори Високий Замок, що у парку "Високий Замок" у м. Львові, на доріжці, що веде в сторону вул. Кривоноса та вул. Опришківської, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, в той час як ОСОБА_7 з ОСОБА_14 заламали руки потерпілого ОСОБА_13 і утримували його, а ОСОБА_9 , знаходячись біля потерпілого ОСОБА_13 , вчиняв до останнього психологічний тиск і уможливлював вчинення злочину іншими співучасниками, ОСОБА_8 відкрито, застосовуючи до ОСОБА_13 фізичне насильство, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилось у нанесені удару в обличчя, викрав у останнього мобільний телефон марки «Apple» моделі «Iphone 6s» із зарядним пристроєм загальною вартістю 3800 грн., сім-картку мобільного оператора «Київстар» вартістю 50 грн., чохол чорного кольору вартістю 100 грн. та золотий ланцюжок вартістю 5400 грн., зарядний пристрій до електронних сигарет вартістю 100 грн., а ОСОБА_10 в той же час відкрито викрав у ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Apple» моделі «Iphone 6» вартістю 400 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 16.01.2020 становить 9592 грн. із сім-карткою оператора «Київстар» вартістю 50 грн., силіконовим чохлом вартістю 100 грн. та золотий перстень вартістю 3750 грн. і золоті сережки вартістю 4000 грн.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 потерпілому ОСОБА_13 заподіяно майнову шкоду на загальну суму 9450 грн. та потерпілій ОСОБА_12 заподіяно майнову шкоду на загальну суму 17492 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

ОСОБА_7 та ОСОБА_14 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 , в подальшому, 17 січня 2020 року, приблизно о 00 год. 35 хв., перебуваючи у приміщенні ломбардного відділення ПТ «Ломбард «Фінанас», що за адресою: м. Львів, вул. Шпитальна, 19, діючи умисно, достовірно знаючи про те, що золотий ланцюжок, загальною вагою 4,73 гр., набутий останнім злочинним шляхом, збув його у вказаному ломбарді та отримав за нього грошові кошти у сумі 3000 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 198 КК України.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_10 , 02.06.2020, приблизно о 09 год. 30 хв., перебуваючи поруч із торговим павільйоном № 15 на території ринку «Добробут», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стара, 3, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, повторно, шляхом обману, під приводом купівлі семи буханок хліба, здійснив розрахунок за останній із продавцем торгового павільйону ОСОБА_15 сувенірною купюрою номіналом 500 гривень, яку остання сприйняла за справжню, та у зв`язку з чим продала ОСОБА_10 сім буханок хліба вартістю 14 грн. 30 коп. кожен та надала йому решту у розмірі 400 грн., чим завдав ФОП « ОСОБА_16 » майнової шкоди на загальну суму 500 грн.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України.

На вказаний вирок захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_11 та потерпіла ОСОБА_12 подали апеляційні скарги, у яких просять оскаржуваний вирок скасувати та винести стосовно ОСОБА_7 виправдувальний вирок за ч.2 ст.186 КК України.

За ст.198 КК України призначити покарання в межах санкції статті, застосувавши положення ст.75 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_11 покликається на те, що висновки суду, які викладені у вироку не відповідають фактичним даним та поясненням потерпілих і підсудних та дослідженим судом доказам та, на думку апелянта, свідчать про безпідставне засудження ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України. Звертає увагу, що під час допиту в суді потерпілий ОСОБА_13 чітко, правдиво та конкретно вказав, хто зривав ланцюжок і забирав телефон. Потерпіла ОСОБА_12 також чітко і правдиво вказала, хто забирав її особисті речі (телефон, каблучку, сережки), а інші обвинувачені не вказали на ОСОБА_7 ,як на особу, що це вчинила. Щодо ролі ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_13 нічого категорично не стверджував, а пояснив, що не пригадує ОСОБА_7 .

Захисник стверджує, що ОСОБА_13 лише зробив припущення щодо присутності ОСОБА_7 поруч під час пограбування, а не, що останній йому заламував руки.

Зазначає, що не відповідають дійсності описані у вироку пояснення потерпілої ОСОБА_12 , оскільки вона вказувала, що подія сталась 16.01.2020 року близько 22:00 год. та що біля неї було двоє хлопців, а не як зазначено в описовій частині вироку, і впізнати вона може тільки одного ОСОБА_10 , який забирав її особисті речі (телефон, сережки та перстень), а чи був ОСОБА_7 відповіла: «я не впевнена». На думку захисту, аналіз матеріалів досудового розслідування та судового розгляду не відповідають фактичним обставинам викладеним у вироку про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.186, ст.198 КК України.

Не відповідає дійсності і описані у вироку відомості, що мобільний телефон ОСОБА_7 відображає той самий маршрут, що і мобільні телефони ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та підтверджує присутність останніх на місці вчинення кримінального правопорушення та слідування до ломбарду, оскільки, як під час досудового розслідування так і судового достеменно не встановлено години пограбування, які в різних процесуальних документах та в показаннях потерпілих і обвинувачених в суді вказуються по-різному.

Не може бути покладено в основу вироку і протокол слідчого експерименту з підсудним ОСОБА_14 датований у вироку від 26.08.2020р., оскільки по-перше: обвинувальний акт у справі затверджено 25.06.2020р., а по-друге такий протокол стороні захисту та ОСОБА_7 в порядку ст. 290 КПК України не відкривався і в суді такий не досліджувався.

Не може бути покладено в основу вироку і протокол слідчого експерименту з ОСОБА_8 , який в суді заявив, що показував на слідчому експерименті так, як йому говорили слідчі, оскільки він був без захисника, чим порушено його право на захист. Проведення слідчого експерименту під час досудового розслідування, та не підтвердженого в суді його учасником, про неможливість його використання для обґрунтування судових рішень та посилатись на них.

Загалом обвинувачений ОСОБА_7 був відсутній на місці вчинення грабежу.

Також, судом не встановлено та об`єктивно не підтверджено і збут підзахисним майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, тобто вчинення ним кримінального правопорушення , передбаченого с.198 КК України.

Захист вважає, що оскільки судові дебати у даній справі було проведено без участі потерпілої ОСОБА_12 , та це є грубим порушенням її прав та вимог кримінально-процесуального закону, а саме вимог ст.56 КПК України.

Окрім того, захист наголошує на тому, що обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував потерпілим завдану шкоду, в сумі 10 000 гривень, що підтверджується їхніми розписками від 28.09.2020року.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпіла ОСОБА_12 зазначає, що оскаржений вирок щодо ОСОБА_7 є занадто суворим. Просить врахувати, що інший потерпілий - ОСОБА_13 не вказав на ОСОБА_7 , як на особу, що його пограбувала. Просить врахувати, що судові дебати були проведені без її участі.Окрім того, суд поклав в основу вироку протокол слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_14 , який стороною обвинувачення нам в порядку вимог ст.290 КПК України не відкривався і в суді не розглядався.

Звертає увагу на те, що після скоєного правопорушення, поведінка ОСОБА_7 була тільки задовільною, з чим і сторона обвинувачення і потерпілі погодились і суд скасував всі запобіжні заходи щодо ОСОБА_7

За ст.198 КК України ОСОБА_7 частково визнав збут ланцюжка, щиросердечно розкаявся у вчиненому, відшкодував їм 10 000 гривень, що підтверджується розписками від 28.08.2020року.

У судове засідання обвинувачений ОСОБА_14 не з`явився , про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, відтак колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності у відповідності до вимог ст. 405 КПК України, що у свою чергу не буде порушувати права обвинуваченого, оскільки вирок оскаржений лише в частині обвинувачення ОСОБА_7 , а суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги , у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого, думку обвинуваченого ОСОБА_17 та його захисника ОСОБА_11 , потерпілу ОСОБА_12 на підтримку поданих апеляційних скарг, обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які заперечили проти поданих апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти апеляційних вимог обвинуваченого та потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апеляційним судом встановлено, що й підтверджується показаннями обвинувачених і потерпілих, 16 січня 2020 року приблизно о 22 год. 50 хв., спускаючись з оглядового майданчика гори Високий Замок, що у парку "Високий Замок" у м. Львові, на доріжці, що веде в сторону вул. Кривоноса та вул. Опришківської, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 були пограбовані обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , які діяли умисно, з метою збагаченя, за попередньою змою групою осіб.

Допитаний в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_13 підтримав обставини, зазначені в обвинувальному акті та встановлені судом першої інстанції, та показання, які він давав у суді першої інстанції. Зокрема, пояснив, що 16.01.2020 близько 22:00 год. він спільно зі своєю дівчиною ОСОБА_12 повертались із оглядової площадки Високого Замку, у м. Львові. Йдучи по доріжці, котра веде вниз в сторону вул. Кривоноса та вул. Опришківської у м. Львові, вони почули позаду компанію людей, котрі рухались за ними. В певний момент вказані особи наздогнали потерпілих і в подальшому ОСОБА_13 відчув, як один із них наніс йому ззаду удар, схопив за шию, після чого відпустив, а далі двоє із них - ОСОБА_14 та ОСОБА_7 почали заламувати руки, при цьому, тримаючи його, та не даючи йому змоги піти, після чого один з них - ОСОБА_8 , що стояв спереду перед ним, повідомив, щоб він віддав усі цінні речі, паралельно вони жбурнули ОСОБА_13 на землю та намагались нанести йому удари. ОСОБА_12 просила, щоб вони не наносили ОСОБА_13 ніяких ударів і що вони все віддадуть добровільно. В подальшому ОСОБА_13 , стоячи на ногах, почав витягати із кишені куртки свій мобільний телефон, після чого ОСОБА_8 сказав йому зняти ланцюжок із шиї, оскільки він зараз його зірве. ОСОБА_13 зі страху почав його розстібати, проте йому це не вдалось, і в той час ОСОБА_8 наніс йому удар в лице, після чого ОСОБА_13 сам зірвав ланцюжок і віддав йому. В той же час ОСОБА_12 , котра стояла поряд, добровільно віддала даним хлопцям, зокрема ОСОБА_10 , свій мобільний телефон, зняла із вух сережки.

Потерпілий під час допиту показав, що у нього викрадав речі ОСОБА_8 , нанісши при цьому йому удар, а ОСОБА_9 стояв біля нього, вчиняючи тим самим психологічний тиск, чим уможливлював вчинення злочину іншими співучасниками, в той час як ОСОБА_14 та ОСОБА_7 тримали ОСОБА_13 ззаду за руки, а в цей час ОСОБА_10 викрадав речі у потерпілої ОСОБА_12 , опісля залишивши їх. Через 15-20 хв. потерпілі підійшли до перехожих та повідомили про грабіж на лінію 102.

Допитана в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 також підтримала обставини, зазначені в обвинувальному акті, надала пояснення, аналогічні показам ОСОБА_13 , та пояснила, що 16.01.2020 року відносно них було вчинено грабіж та підтвердила роль кожного з обвинувачених у вчиненому кримінальному правопорушенні, вказавши, що ОСОБА_10 викрадав речі у неї, в той час як ОСОБА_8 викрадав речі у ОСОБА_13 , нанісши при цьому йому удар в лице, після чого ОСОБА_13 сам зірвав ланцюжок і передав ОСОБА_18 , ОСОБА_9 при цьому стояв біля ОСОБА_13 , вчиняючи на нього психологічний тиск, а ОСОБА_14 та ОСОБА_7 тримали ОСОБА_13 ззаду за руки.

Таким чином, потерпілі чітко вказали, що грабіжників було п`ятеро, вони обступили ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , а тому потерпілі не чинили жодного опору і дії усіх обвинувачених сприймали як дії, які об`єднані єдиним умислом. У судовому засіданні потерпілі підтвердили, що саме ці особи вчинили кримінальне правопорушення та ствердили, що злочин відносно них вчиняли п`ятеро осіб і що двоє з них - ОСОБА_14 та ОСОБА_7 - тримали ОСОБА_19 за руки, чим стримували та попереджували його можливий опір.

Дані показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , на думку апеляційного суду, є правдивими, об`єктивно відображають обставини справи, підтверджуються іншими доказами, дослідженими судом. Упереджено до обвинувачених вони не відносяться та не вбачають підстав оговорювати обвинувачених.

Аналізуючи матеріали справи, апеляційний суд встановив, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ст.198 КК України, доводиться також іншими належними, допустимими доказами, які були предметом детального дослідження судом першої інстанції та лягли в основу оскаржуваного вироку, це зокрема:

-даними протоколу огляду предмету від 25.01.2020 року, а саме мобільного телефону, який був добровільно виданий 24.01.2020 власноручно написаною заявою ОСОБА_8

-інформацією з протоколу тимчасового доступу до даних оператора мобільного зв`язку від 28.04.2020 року, відповідно до якого встановлено, що абонентський номер НОМЕР_2 ( ОСОБА_7 ), працював з мобільним терміналом іmеі: НОМЕР_3 та перебував у зоні дії базової станції розміщеної за адресою АДРЕСА_8 . Ця базова станція обслуговує адресу: м. Львів, вул. Високий замок (парк «Високий замок») - місце вчинення злочину. Також абонентський номер НОМЕР_2 перебував у зоні дії базової станції розміщеної за адресою АДРЕСА_9 . Ця базова станція обслуговує адресу АДРЕСА_10 , по маршруту слідування злочинця (після вчинення злочину).

-даними, які містяться у протоколі тимчасового доступу до даних оператора мобільного зв`язку від 28.04.2020 року; протоколах тимчасового доступу до даних оператора мобільного зв`язку від 28.04.2020 року; протоколі проведення слідчого експерименту від 09.06.2020 року та відеозаписами до нього; протоколі проведення слідчого експерименту від 26.08.2020 року та фототаблицями до нього; протоколі огляду місця події від 02.06.2020 року з схемою та фототаблицями до нього, а саме території кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на АДРЕСА_11 ;

-відеозаписами, які були оглянуті судом першої інстанції (відеозапис «01069@055410», відеозапис « 01038@053410 » тривалістю 00:13:37, « 01038 @212310» тривалістю 00:06:06, відеозапис «0103 8@133310» тривалістю 00:02:05, відеозапис « 01038@430710 » тривалістю 00:04:02, які здійснювались нагрудною камерою поліцейського патрульної поліції.

Згідно дослідженої інформації встановлено, що мобільний телефон ОСОБА_7 відображає той самий маршрут, що і мобільні телефони ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , та підтверджує присутність останніх на місці вчинення кримінального правопорушення та слідування до ломбарду. Зазначеними вище протоколами проведення слідчого експерименту підтверджується те, що ОСОБА_7 також брав участь у вчиненні грабежу щодо потерпілих.

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції також підтвердили участь ОСОБА_7 у вчинені грабежу щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , розповіли про роль та участь кожного з них у вчинені такого. Зазначили, що ОСОБА_7 разом із ОСОБА_14 здали ланцюжок потерпілого у ломбард.

Апеляційний суд погоджується , що дослідженими судом першої інстанції доказами винуватість обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ст. 198 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, доведена повністю.

Окрім того вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень стверджується довідкою ПТ "Ломбард "Фінанс" про те, що ОСОБА_7 17.01.2020 об 00:35 год. здавав ланцюжок вагою 4.73 грн.

Твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 був відсутній на місці вчиненн грабежу, оскільки, згідно аналітичної довідки від 08.06.2020 р. № 5723/37/09-20, о 20.45 год., перебував в районі вул. Городоцької, 2, о 22.05 год., зафіксовано рух по вул. Митрополита Андрея, о 22.08 год. - продовження руху по вулиці Сяйво у м.Львові, не спростовує перебування останнього о 22.50 год. на місці вчинення грабежу потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у парку «Високий Замок», оскільки з 22.08 год., ОСОБА_7 мав можливість добратися до місця вчинення злочину, який мав місце о 22.50 год. Крім того, вказана аналітична довідка не вказує місцезнаходження мобільних телефонів, а лише фіксує місце розташування базової станції, з якої здійснюється обслуговування абонентів мобільного зв`язку. Як вже було зазначено вище, з дослідженої довідки аналізу інформації, яка міститься в операторів мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» та ПрАТ «Киівстар», убачається, що мобільний телефон ОСОБА_7 відображає той самий маршрут, що і мобільні телефони ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та підтверджує присутність останнього на місці вчинення грабежу та слідування до ломбарду.

Щодо доводів сторони захисту про те, що година вчинення грабежу не співпадає з часом, відображеним в обвинувальному акті, оскільки на відеозаписі під назвою: НОМЕР_7 облачноє хранилище 21-54-01 21-56-00 (0) зафіксовано паркову зону «Високий Замок», неподалік вулиці Кривоноса у м. Львові, у лівому верхньому куті екрану міститься напис : «01.16.2020 21.15.15», а не «22.53.28», то такі не відповідають дійсності, оскільки як встановлено в судовому засіданні при перегляді зазначеного відеозапису, у лівому верхньому кутку екрану наявний надпис: «01.16.2020 22:53:28», а не 21.15.15, як стверджує захисник.

Щодо доводів потерпілої ОСОБА_12 про неповне відкриття їй матеріалів кримінального провадження, то слід зазначити наступне. Вимоги ст. 290 КПК України - відкриття матеріалів учасникам кримінального провадження виконані належно та жодних зауважень при проведенні даної процесуальної дії у сторони захисту до слідчих органів не було. Сторонам було відкриті усі матеріали кримінального провадження, в тому числі і протокол слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_14 , про що свідчать розписки обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_12 . Відповідно до розписки про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, які містяться у матеріалах справи, останні отримали копії зазначених вище документів, цього ж дня були повідомленні про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні та ознайомлені з матеріалами такого. Ні сторона захисту, на потерпіла під час вчинення даних процесуальних дій не висловлювала жодних зауважень з приводу будь-якого порушення своїх прав, як учасників кримінального провадження органом досудового розслідування чи конкретним слідчим.

Не заслуговують на увагу і доводи потерпілої щодо участі обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені інкримінованих дій , викладені в апеляційній скарзі.

Також не можна вважати істотним порушенням норм кримінального процесуального закону те, що потерпіла ОСОБА_12 не брала участі у судових дебатах, оскільки потерпіла ОСОБА_20 була присутня у всіх судових засіданнях суду першої інстанції, детально дала свої пояснення суду, чітко висловлюючи свою позицію та відношення до обвинувачених, у тому числі і до ОСОБА_7 , була повідомлена про час проведення судом дебатів, однак не прибула до суду та не повідомила про причини неявки.

Проведення судових дебатів регламентовано ст.. 364 КПК України. Потерпіла ОСОБА_12 була належним чином повідомлена про проведення судових дебатів, про що свідчить відповідна розписка, яка міститься у матеріалах справи ( Т. №3 а.с. 124), окрім того брати участь у дебатах є правом сторони, а не її обов`язком.

Що стосується клопотання сторони захисту про необхідність повторного дослідження доказів у справі та допиту свідка ОСОБА_21 з метою перевірки алібі обвинуваченого ОСОБА_7 про перебування з даним свідком в іншому місці, а не на місці вчинення грабежу не заслуговують на увагу.

Згідно положень ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як встановлено в судовому засіданні апеляційної інстанції, усі докази у кримінальному провадженні були предметом детального дослідження суду першої інстанції, а тому не потребують повторного дослідження. Доводи захисту щодо незгоди із висновками суду першої інстанції по цих доказах, не є підставою для повторного їх дослідження, оскільки це суперечить чинному законодавству, а є лише обраним способом захисту обвинуваченого.

Окрім того, слід зазначити, що свідок ОСОБА_21 не була очевидцем подій 16.012020 року, сторона захисту не конкретизувала, які саме обставини свідок може висвітлити, а також як ці свідчення можуть впливати на доведення чи спростування винуватості ОСОБА_7 . Також, свідок була, зі слів сторони захисту, співмешканкою обвинуваченого ОСОБА_7 , а отже може бути зацікавлена у висвітленні обставин на користь останнього.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 та ст. 198 КК України, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції враховано характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, зокрема те, що останній раніше не судимий; посередньо характеризується за місцем проживання; частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілим ; на обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває; перебуває на обліку в наркологічному диспансері внаслідок алкогольної залежності. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №262 від 11.06.2020 року, ОСОБА_7 психічною хворобою не страждає, виявляє розлади особистості та поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку, змішаного ґенезу (травми голови + інтоксикація) із наростаючим психоорганічним синдромом, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій ОСОБА_22 хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав та не виявляв ознак тимчасового чи будь-якого іншого хворобливого розладу психічної діяльності, а виявляв розлади особистості та поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку, змішаного ґенезу (травми голови + інтоксикація) із наростаючим психоорганічним синдромом, які в нього хоча і не досягали рівня хворобливих розладів, однак значною мірою впливали на достатнє розуміння ним ситуації правопорушення, власного місця та ролі в цій ситуації, а емоційно вольові розлади привели до порушення контролю діяльності і здатності регулювати свою поведінку, а тому за своїм психічним станом, ОСОБА_22 в період інкримінованих міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, однак не в повній мірі. Застосування примусових заходів медичного характер ОСОБА_22 не потребує. Відтак, судом першої інстанції вірно обрано обвинуваченому покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 186 та 198 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 75, 76 КК України апеляційним судом не встановлено.

Покарання, визначене ОСОБА_7 судом першої інстанції, є достатнім та необхідним для його виправлення та перевиховання, запобігання вчиненню ним нових злочинів, відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України та особі обвинуваченого, а доводи захисника ОСОБА_7 про ухвалення щодо останнього виправдувального вироку за ч. 2 ст. 186 КК України не ґрунтуються на вимогах Закону.

Таким чином, суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли потягнути за собою скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і його слід залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_12 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404,405,407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Галицького районного суду м.Львова від 31 березня 2023 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.186, ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 186, ст.198 КК України залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_12 - без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, що перебуває під вартою - у той самий строк з дня отримання копії такого рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4