ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/160/22 Номер провадження 11-кп/814/1521/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 січня 2022 року за №0000011, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 зі змінами на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 грудня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого

28 січня 2021 року Комсомольським міським судом Полтавської області за ст.126-1, ч.1 ст.186, ч.1 ст.70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.125 КК України на 2 роки обмеження волі.

На підставі ч.1, 4 ст.71, ст.72 КК України шляхом повного приєднання до покарання за оскаржуваним вироком невідбутої частини покарання за вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 січня 2021 року призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 31 грудня 2021 року приблизно о 18 годині за місцем свого проживання в приміщенні квартири АДРЕСА_2 у ході конфлікту зі своєю матір`ю ОСОБА_9 умисно наніс їй два удари кулаками та один удар правою ногою в голову, від яких ОСОБА_9 упала на підлогу. Затим ОСОБА_8 завдав ОСОБА_9 ще декілька ударів у голову й тулуб, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: синців на правому плечі в нижній третині, спині в проекції тіла лівої лопатки, нижній повіці правого та лівого ока, спинці носа, лобі зліва, в правій скроневій ділянці; травматичного відлому коронок першого зуба справа, першого й другого зубів зліва з крововиливами в ясневі краї відсутніх зубів.

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 зі змінами просять змінити вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 грудня 2022 року та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання.

Такі вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції: призначив обвинуваченому надто суворе покарання, яке є максимальним, при тому, що ОСОБА_8 має на утриманні двох неповнолітніх дітей; не врахував позицію потерпілої, яка відмовилась від підтримання обвинувачення;

Заявлені вимоги обвинувачений обгрунтовує тим, що він у повному обсязі визнає винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, щиро розкаюється, має: двох неповнолітніх дітей, незадовільний стан здоров`я, що дає підстави для застосування до нього положень ст.69 КК України. Водночас ОСОБА_8 зазначає, що суд першої інстанції: не врахував те, що наданими стороною обвинувачення доказами не підтверджено вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України; провів неповний судовий розгляд, який не є достатнім для належного встановлення істини по справі; безпідставно не закрив кримінальне провадження через відмову потерпілої від обвинувачення; не залучив йому перекладача, відмовив у можливості користуватись мовою, якою зручно, оскільки він погано володіє українською мовою.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які просили пом`якшити ОСОБА_8 покарання, позицію прокурора, який уважав законним і обґрунтованим вирок місцевого суду, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянтів і дійшла висновку про те, що апеляційна скарга та апеляційна скарга зі змінами не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи обвинуваченого про те, що наданими стороною обвинувачення доказами не підтверджено вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, колегія суддів уважає неспроможними.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України заподіяння потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад її здоров`я, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 (матері ОСОБА_8 ), яка підтвердила те, що 31 грудня 2021 року приблизно о 18 годині в приміщенні квартири АДРЕСА_2 між нею та ОСОБА_8 відбулась сварка, в ході якої обвинувачений заподіяв їй множинні удари кулаками й ногою в голову, тулуб, від яких вона падала на підлогу.

Наведені вище показання відповідають даним протоколу слідчого експерименту з фототаблицею від 12 січня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_9 за допомогою манекена наглядно й детально продемонструвала механізм, спосіб, кількість і локалізацію нанесення їй обвинуваченим ударів кулаками й ногою в голову, тулуб, обставини її падіння від отриманих тілесних ушкоджень, а також волочіння її ОСОБА_8 за волосся (а.п.124-129).

Відтворені ж у ході слідчого експерименту потерпілою обставини її побиття обвинуваченим не суперечать об`єктивним даним судово-медичної експертизи останньої, що підтверджується висновком експерта №53 від 17 січня 2022 року (а.п.130).

А висновком експерта №4 від 06 січня 2022 року встановлено, що ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: синців на правому плечі в нижній третині, спині в проекції тіла лівої лопатки, нижній повіці правого та лівого ока, спинці носа, лобі зліва, в правій скроневій ділянці; травматичного відлому коронок першого зуба справа, першого й другого зубів зліва з крововиливами в ясневі краї відсутніх зубів.

Наведені вище тілесні ушкодження утворились від неодноразової дії (не менше п`яти-шести ударів) тупих твердих предметів і не є характерними для утворення при падінні потерпілої з положення стоячи на площині, як із раніше приданим прискоренням, так і без такого (а.п.122-123).

Таким чином, показання потерпілої ОСОБА_9 , яка перед допитом у встановленому законом порядку була попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, є послідовними, відповідають даним за результатами проведеного з нею слідчого експерименту та підтверджуються зазначеними вище висновками експертних досліджень, через це об`єктивних підстав не довіряти цим доказам немає та суд першої інстанції правильно поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку.

Окрім того, сам ОСОБА_8 , хоча й частково визнав винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, однак під час допиту в суді першої інстанції підтвердив факт його перебування 31 грудня 2021 року приблизно о 18 годині за місцем свого проживання в приміщенні квартири АДРЕСА_2 у стані алкогольного сп`яніння, наявність сварки зі своєю матір`ю ОСОБА_9 і нанесення ним потерпілій у голову тілесного ушкодження.

Однак показання обвинуваченого про те, що він ударив ОСОБА_9 із необережності, заперечення ним кількості завданих ударів і наявності в потерпілої тілесних ушкоджень, підлягають критичній оцінці та є способом захисту ОСОБА_8 від пред`явленого йому обвинувачення, оскільки спростовуються сукупністю викладених вище взаємоузгоджених, підтверджуючих зміст один одного доказів, якими поза розумним сумнівом доведено те, що обвинувачений неодноразово (не менше п`яти-шести разів) наніс потерпілій кулаками й ногою удари в голову (життєво-важливий орган), тулуб, а тому вказані спосіб і численність нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 виключають можливість характеризувати його дії як необережні.

При цьому, версія обвинуваченого загалом є суперечливою та непослідовною, оскільки в місцевому суді він визнав вину частково, а в апеляційній скарзі зі змінами і в засіданні апеляційного суду підтвердив свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та, посилаючись на щире каяття, просив пом`якшити йому покарання.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов правильного висновку про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Із урахуванням наведеного вище, обставин, які би потягли за собою неповноту слідства, судового розгляду й завадили встановленню істини в цьому кримінальному провадженні, не встановлено. Окрім того, в першій судовій інстанції сторона захисту при виконанні вимог ст.363 КПК України підтвердила можливість закінчення з`ясування обставин, перевірки їх доказами й переходу до судових дебатів, не вказуючи на необхідності дослідження інших доказів, аніж ті, що були досліджені місцевим судом. Не заявлялось захисником чи обвинуваченим клопотання про дослідження доказів і в апеляційній скарзі та апеляційній скарзі зі змінами, а також у ході засідання суду апеляційної інстанції.

Необгрунтованими є посилання сторони захисту на неврахування місцевим судом позиції потерпілої, яка відмовилась від підтримання обвинувачення, та, як наслідок, безпідставне незакриття кримінального провадження з даної підстави.

Згідно з п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених КПК України, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Питання з приводу можливості закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством при відмові потерпілого від обвинувачення, було предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка сформулювала висновок щодо застосування норми права в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19), відповідно до якого кримінальним правопорушенням, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу кримінального правопорушення. Установлена в п.7 ч.1 ст.284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Пунктом 3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

За змістом п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Окрім того, Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VІІІ доповнено ч.1 ст.67 КК України пунктом 6-1, відповідно до якого, обставиною, що обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_8 обвинуваченням, яке встановлено й визнано доведеним судом першої інстанції, обвинувачений у ході конфлікту умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, своїй матері ОСОБА_9 , тобто особі, з якою він перебуває у сімейних відносинах, що прямо зазначено у формулюванні обвинувачення.

Таким чином, ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, і обвинувачений мав можливість захищатися від цього обвинувачення, а тому підстави для закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України (у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_9 від обвинувачення) були відсутніми.

Окрім того, потерпіла направила до суду апеляційної інстанції заяву, в якій висловила позицію про законність і обґрунтованість вироку місцевого суду, справедливість призначеного ОСОБА_8 покарання (а.п.227).

Твердження обвинуваченого з приводу того, що місцевий суд не залучив йому перекладача, відмовив у можливості висловлюватись мовою, якою зручно, оскільки він погано володіє українською мовою, позбавлені підстав.

Відповідно до ч.1 ст.29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою.

Згідно з ч.3 ст.29 КПК України слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, КПК України, лише у випадку, якщо ці особи не володіють чи недостатньо володіють державною мовою.

Тому аналіз норм кримінального процесуального закону свідчить, що при вирішенні питання про залучення перекладача визначальним є впевненість, що обвинувачений дійсно не володіє або недостатньо володіє державною мовою.

Європейський суд з прав людини у справі «К. проти Франції» навів критерії, за якими суд має визначитись у питанні залучення перекладача, дійшовши наступного висновку: «п. 8. ... Як видно з рішення трибуналу, заявник народився і здобув освіту у Франції і йому не було важко розуміти й спілкуватися французькою мовою, якою вели провадження в суді. Конвенційне право на допомогу перекладача, що міститься в підпункті (e) пункту 3 статті 6, очевидно, може бути застосоване тільки в тому випадку, коли обвинувачений не розуміє мови, використовуваної в суді, чи не розмовляє нею».

Проте з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_8 є громадянином України, народився та проживає на її території 40 років, де здобув середню освіту, а в силу приписів ст.7 Закону України "Про освіту" та ст.21 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" мовою освітнього процесу в закладах освіти є державна мова. Заклади освіти забезпечують обов`язкове вивчення державної мови.

Під час судового провадження в судах першої та апеляційної інстанцій складнощів у розумінні української мови в ОСОБА_8 не було, він повноцінно брав участь у судовому засіданні, апеляційну скаргу зі змінами та процесуальні клопотання склав власноруч українською мовою із використанням юридичної термінології державною мовою. Зміст названих вище документів є зрозумілим і не містить вживання слів чи фраз, які були би характерними для іноземних мов чи вказували на недостатнє розуміння ОСОБА_8 української мови.

Окрім того, попередні вироки щодо ОСОБА_8 ухвалювались судом без необхідності залучення йому перекладача.

Ураховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, підстави для залучення обвинуваченому перекладача були відсутніми з огляду на володіння ним українською мовою та колегія суддів не вбачає жодних даних, які би свідчили про обмеження за мовними ознаками ОСОБА_8 у його процесуальних правах чи про несправедливість судового розгляду щодо нього в цілому, а тому дійшла висновку про відсутність істотних порушень кримінального процесуального закону, про які зазначається обвинуваченим.

Доводи сторони захисту про пом`якшення ОСОБА_8 покарання також є необґрунтованими.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін же «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому, в п.2 постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» Пленум Верховного Суду України наголосив, що з урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини за наявності рецидиву злочину.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке виявилось у тому, що він вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав частково, не виявив каяття та готовності до виправлення, особу ОСОБА_8 , який судимий, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, неодружений, має двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого в ході судового розгляду, внаслідок чого до нього неодноразово застосовувались примусові приводи, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність трьох обставин, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та з якою він перебуває в сімейних відносинах, рецидив злочинів.

ОСОБА_8 , будучи судимим за вчинення грабежу та насильницького злочину, а саме систематичного здійснення щодо своєї матері ОСОБА_9 фізичного й психологічного насильства, будучи неодноразово притягнутим і до адміністративної відповідальності за протиправні дії щодо ОСОБА_9 , належних висновків для себе не зробив, а знову в період іспитового строку (менше ніж через рік після ухвалення попереднього вироку) вчинив побиття своєї матері, заподіявши їй численні тілесні ушкодження, що свідчить про те, що він вперто не бажає ставати на шлях виправлення та веде системний кримінально-протиправний спосіб життя, виявляючи надзвичайно високу схильність до девіантної поведінки й суспільну небезпеку, зокрема, щодо особи, з якою він перебуває в сімейних відносинах.

Окрім того, потерпіла в заяві вважала справедливим призначене ОСОБА_8 покарання та просила залишити його без зміни, посилаючись на те, що він систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство.

Доводи ж апелянтів про наявність щирого каяття є безпідставними, оскільки обвинувачений під час досудового розслідування та провадження в суді першої інстанції вину визнав частково й відповідно не надав належний критичний осуд своїй протиправній поведінці, а висловлене ним в суді апеляційної інстанції каяття не є дійсно щирим і справжнім, що підтверджується суперечливим змістом його доводів, за якими він поряд із проханням пом`якшити покарання паралельно вказує про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

На твердження ОСОБА_8 з приводу наявності в нього захворювань апеляційний суд зауважує, що при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст.84 КК України та складає самостійний предмет дослідження й оцінки суду.

З огляду ж на відсутність обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого, застосування щодо нього положень ст.69 КК України, про що йдеться в апеляційній скарзі ОСОБА_8 , є неможливим.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом обрання йому покарання в максимальному розмірі.

Таким чином, призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 71 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга та апеляційна скарга зі змінами не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 зі змінами залишити без задоволення, а вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - у той же строк з дня вручення йому її копії.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4