Провадження № 1-кп/554/512/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«24» січня 2024 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Октябрського районного суду м. Полтави перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів. Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України. 01.12.2023 ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, строк дії якого спливає 27.01.2024 року. Проте розглянути кримінальне провадження до закінчення цього строку не надається можливим. На думку прокурора ризики, наявні під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зникли та не зменшились, а продовжують існувати. Так, обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки, усвідомлюючи тяжкість вчиненого ним злочину та суворість покарання, яке йому може бути призначено за скоєння кримінального правопорушення, може без перешкод залишити місце свого проживання та переховуватися від суду. Крім того, обвинувачений переховувався від органу досудового розслідування, був оголошений у розшук. Обвинувачений офіційно не працевлаштований, а отже в нього відсутні законні та постійні джерела доходу та засоби до існування, що свідчить про те, що останній може вчинити нові кримінальні правопорушення, а також незаконно впливати на свідків та потерпілу, з метою зміни їх показів. Прокурор зазначає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а тому просить продовжити ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначив, що від органу досудового розслідування він не переховувався, слідчий його не викликав, хоча у слідчого був його номер мобільного телефону. Він поїхав на заробітки до м. Ірпень, як тільки дізнався, що його шукають, то відразу приїхав.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, просила змінити запобіжний захід на інший, більш м?який, зазначила, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 є нетяжким, необережним злочином. Переховуватись від суду та впливати на потерпілу та свідків обвинувачений намірів немає, оскільки повністю визнає свою провину. Крім того, він має постійне місце проживання, проживає разом з братом. Вважає, що тримання під вартою є неспівмірним запобіжним заходом.

Суд, вислухавши клопотання прокурора, думку обвинуваченого та захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків:

Відповідно до ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч. 1 ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ст. 177 КПК України).

З вимог ч. 2 ст. 177 КПК України вбачається, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі інші обставини, визначені у вказаній статті.

Так, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, визначених ч.5 ст. 194 КПК України. Обов?язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються (ч. ч. 1, 5, 7 ст. 194 КПК України).

Порядок продовження тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

З вимог ч.ч.4,5 ст. 199 КПК України вбачається, що слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_3 на досудовому розслідуванні обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 27.01.2024 року.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з того, що обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких, такий запобіжний захід було застосовано, та внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий.

При аналізі зазначених прокурором ризиків, встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, за вчинення якого передбачено покарання до трьох років позбавлення волі, а отже відповідно до вимог ст. ст. 12, 23, 25 КК України, вказане кримінальне правопорушення відноситься до необережного, нетяжкого злочину. Обвинувачений офіційно не працевлаштований, а отже не має постійного та законного джерела доходу та засобів існування, а тому є достатні підстави вважати, що останній може, з метою ухилення від кримінального покарання, без перешкод залишити місце свого проживання та переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній може вдатися до відповідних дій.

Тож, суд вважає, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 ст. 177 КПК України.

Проте, суд вважає, що прокурором належним чином не доведено ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, підстав вважати, що вказаний ризик є ймовірним, у суду підстав немає.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, з плином часу продовження строку тримання під вартою заявника вимагає додаткового обґрунтування. Навіть якщо на початку були певні об`єктивні підстави тримання особи під вартою, після спливу певного періоду часу суд має надати інші підстави для продовження тримання під вартою.

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства (суду) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

У рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

Суд приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_3 хоча є раніше судимою особою, проте наразі обвинувачується у вчиненні необережного, нетяжкого злочину, має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає разом з братом.

Крім того, відповідно до п.2 ч.5 ст. 183 України, запобіжний захід у виді тримання під вартою застосується до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину.

Судом встановлено, що під час досудового розслідування обвинувачений був оголошений у розшук.

Проте, на час розгляду відповідного клопотання, прокурором не доведено, що обвинувачений умисно ухилявся від органу досудового розслідування з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

З пояснень обвинуваченого вбачається, що слідчий його не викликав, він поїхав до м. Ірпеня на заробітки, в слідчого був його номер телефону, тому, як тільки він дізнався, що його шукають, відразу приїхав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного. До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

Отже підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від досудового розслідування, так і з інших причин коли не встановлено його місцезнаходження. Саме тому зупинення досудового розслідування, у зв?язку з розшуком підозрюваного, саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від нього. У такому випадку обов?язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від досудового розслідування.

Прокурором в судовому засіданні факт умисного ухилення підозрюваного від досудового розслідування доведено не було, як і не доведено, що обвинувачений дійсно буде допускати неправомірну процесуальну поведінку після звільнення з-під варти.

При ухваленні вказаного рішення, суд виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред?явленого обвинувачення, яке є необережним, нетяжким злочином, суспільної небезпеки злочинних дій, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_3 , а також даних про його особу, існування ризиків, визначених в ч.1 ст. 177 КПК України, та вважає, що вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов?язків не є надто високою, у зв`язку з чим не вбачає підстав для продовження найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, для досягнення мети застосування запобіжного заходу, яка вказана у ст. 177 КПК України, тобто забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у ч.1 вказаної статті, відносно обвинуваченого ОСОБА_3 слід змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, з забороною покидати місце проживання у визначений період часу, без застосування електронних засобів контролю, строком на два місяці, з покладенням відповідних обов?язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Також, суд наголошує, що на підставі положень статті 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, оскільки станом на дату розгляду відповідного клопотання ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 01.12.2023 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є чинною і строк тримання під вартою не закінчився, обвинувачений не підлягає негайному звільненню з-під варти до закінчення строку тримання, який був установлений відповідною ухвалою, оскільки в такому випадку має місце порушення вимог статті 21 КПК України.

Суд наголошує, що частина третя статті 202 КПК України, що передбачає негайне звільнення особи у разі застосування домашнього арешту в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки зазначена норма визначає умови та порядок звільнення з-під варти підозрюваного (обвинуваченого), який був затриманий, у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, і не застосовується у разі відмови у продовженні тримання під вартою особам, яким вже був обраний такий запобіжний захід.

Вимоги ч.5 ст.202 КПК України, передбачають, що у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Таким чином, лише після спливу строку дії попередньої ухвали ОСОБА_3 підлягає негайному звільненню з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цієї особи під вартою.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 176-178, 181, 184, 186, 193, 194, 196, 197, 199, 201, 315, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання процесуального прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_2 , з забороною покидати місце проживання у період часу з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин, без застосування електронних засобів контролю, строком на два місяці.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:

- прибувати за викликом до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи;

- утриматися від спілкування з потерпілою, її законним представником та свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт/паспорти для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в?їзд в Україну.

Визначити строк дії ухвали до 24 березня 2024 року.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу внутрішніх справ, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань. Крім того, у разі невиконання покладених на нього цією ухвалою обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвалу про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт направити до ДУ «Полтавська установа виконання покарань №23» та ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, для виконання, а учасникам кримінального провадження до відома.

Зобов?язати ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_3 , який буде відбувати домашній арешт за адресою вказаною в ухвалі суду.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя Октябрського районного суду

м. Полтави: ОСОБА_1